Árpádnak ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

1. fejezet: Új megbízás

- Mivel kezdünk ma? – köszöntöttem asszisztensemet a lendületes kérdéssel, miközben becipeltem a karomban egy jókora papírdobozt az irodánk ajtaján. Próbáltam a kint szemerkélő nyáreleji esőben összemaszatolódott csomagot eltartani bordó-fehér mintás szoknyaruhámtól és színtelen nejlonharisnyámtól. Nem volt könnyű így felcipelnem a nagy dobozt, ugyanis egy sokemeletes irodaház kilencedik emeletén bérelek egy nyomozóirodául szolgáló helyiséget. Hiába a lift, megkínlódtam a nagy csomaggal meggypiros tűsarkúmban egyensúlyozva, mire végre megérkeztem. Azt mondják, hogy nem illik a narancssárgás vörösre festett hajamhoz, ha efféle borvörös ruhákat viselek, de nem szoktam adni ilyesmire. Szeretem a különleges színeket, és ez az árnyalat pont a kedvenceim közé tartozik. Pár beszólás miatt nem fogom elengedni!

Asszisztensem, egy idős, volt könyvtárosnő, aki történetesen a szomszédasszonyom is egyben – és a nagy sikerrel zárult, kábé tíz hónappal ezelőtt megoldott Whitmore-ügyem óta dolgozik munkatársamként – felpillantott egy aktakupac iktatásából.

- Mit cipelsz, aranyom? – érdeklődött. Sárga szalmaszínűre festett hajával és ráncos bőrével kísértet-sápadtan festett a papírok tornya fölött. És, ha már színekről beszélünk, tojásfehér blúza meg kardigánja csak tovább fokozta arca fakóságát.

Miközben eloldalaztam az íróasztalomig a csomaggal, megadtam a választ is:

- Vettem egy csillagmintás függönyt összecsukható karnissal, még egy rikító sarlóhold is díszeleg a tetején. Pont elég giccses lesz nekünk ide az ablakba.

- Tegnap este én is befejeztem a bolygókat ábrázoló kék terítő hímzését. Holnap behozom.

- Remek. – Elégedett nyögéssel letettem a dobozt az asztalomra, és lesöprögettem magamról az esőcseppeket.

- A mai első feladatunk a tegnapi hűtlenségi ügy folytatása lesz – válaszolt az öregasszony a korábbi kérdésemre. – Még mindig nem gyűjtöttünk elég adatot a férj személyiségéről. Meg kellene kérdezni egy-két szomszédot is...

Az idős Mrs Blackhawk még folytatni akarta teendőink sorolását, ám ekkor megütötte a fülét a lift zaja, és egyből lehalkult a hangja.

Amint én is meghallottam a gépzúgást, és megláttam, hogy egy idegen érkezik, kapkodva kihúztam az egyik fiókomból egy csillagtérképet. Kitettem az íróasztalomra. Mrs Blackhawk pedig hipp-hopp leterítette az ügyiratok mappáit egy aranyszállal hímzett, misztikus szimbólumokkal díszített, lila kendővel.

Az óvintézkedésre azért volt szükség, mivel két hónapja bevonták a helyi magánnyomozói engedélyemet egy teljes évre. Így irodámnak névleg profilt kellett váltania. És hát, nem volt más választásom, el kellett fogadnom egy jósnő ismerősöm segítségét. Beajánlott a városa egyik kis újságjánál, így most egy napi rovatot én írok a lapnak. Ciki, nem ciki, ez a rovat a horoszkóp. Korábban a jósnő is írogatott horoszkópot, ezért ismerték, én pedig megkaptam a lehetőséget, hogy a nyomdokaiba lépjek. Látszólag tehát, irodám új fő tevékenységi köre az asztrológiai cikkek írása és a horoszkópelemzés lett. Persze, szigorúan csak legális keretek között. A háttérben pedig – jóval kevésbé legális keretek között – tovább folytatom magánnyomozói praxisomat, bár sajnos, az ügyfeleim köre jelentősen szűkült, ugyanis nem reklámozhatom magam tovább nyíltan. Egyedül annyi szerencsém van, hogy egy kisvárosban lakom, és itt terjednek fű alatt a pletykák, így nagyjából minden potenciális helyi ügyfél tudja, hogy nem hagytam fel a detektívmunkával.

Mindenesetre, ha ismeretlen személy látogat el hozzánk, mindig előkészítek a szomszédasszonyommal egy minimális „díszletet”. A rendőrkapitány ugyanis nagyjából hetente a nyakunkra küldi az álruhás nyomozóit, hogy lebuktassanak engem, és azt a tényt, hogy titokban továbbra is magánnyomozóként dolgozom. Szerencsére, eddig előbb-utóbb sikerült kiszúrni az álcázott rendőröket meg egyéb ellenőröket, és nem árultam el magam előttük. Hadd ne mondjam, hogy eleve a rendőrkapitány miatt kellett névleg bezárnom a praxisomat, ugyanis ő taposta ki a hatóságokból, hogy bevonják az engedélyemet. Igen, ezt inkább nem kommentálnám.

A mostani érkező egy harminc körüli, nyúlánk, magas férfi volt. Dióbarna haja elég szerencsétlen, iskolás frizurára vágva, mint egy jól nevelt kiskamaszé. Nem javított az összhatáson nagylencséjű, szögletes szemüvege sem. Szürke mellényt, selyeminget és vasalt nadrágot viselt, de mozgásából hiányzott az a magabiztos lazaság, ami az elegáns ruhadarabok hordásához nem ártott volna. Éreztem, hogy előkelőbbnek próbál tűnni, mint a természetes közege. Sötétkék foltok a bal tenyere külső élén. Szóval, balkezes, és elég sokat ír tollal. Valószínűleg irodai munkát végez, túlontúl hagyományos eszközökkel. Kicsit gátlásos, talán maradi, de mindenesetre egyszerű fickó, aki rákényszerül, hogy jóval nagyzolóbban viselkedjen, mint szíve szerint telne tőle. Nagyjából ennyit tudtam megállapítani első ránézésre. Már rövid idő alatt is igyekszem következtetéseket levonni az emberekről. Aztán vagy bejönnek a tippjeim, vagy nem, de az én szakmámban nem árt hamar felmérni az ügyfeleket, érintetteket.

- Szép jó reggelt! Ma különösen kedvező a Mars állása – villantottam rá egy nyájas mosolyt. – Foglaljon helyet az asztalommal szemben, amíg én megpróbálom az árnyékából kiolvasni az aszcendensét...

- Ööö... Jó reggelt! Miss Lorne? Frida Lorne? – A férfi megtorpant az ajtóban, és nem közeledett.

- Igen, igen, jöjjön csak bátran! Majd túlesünk a bemutatkozáson, miután felmértem az auráját.

- Nem... nem tudom, hogyan szokás ezt mondani itt, de én... - A nyakigláb férfi megköszörülte a torkát. – Szóval, tudja, amiatt a másik miatt jöttem. Tudja, az igazi munka...

- A kártyavetésre gondol? Sajnos a fogyasztóvédelem múlt hónapban megtiltotta az irodámnak, azóta nem vállalom.

A férfi ismét köhintett.

- Engem... a lényegi munka érdekelne.

- Az álomfejtés?

- A nyomozás.

- Természetesen kiderítünk bármit, csak üljön le! – tartottam fenn továbbra is erőltetett bájmosolyomat. – Az asszisztensem a tenyeréből fog olvasni, én pedig mindjárt kezdem megrajzolni a személyre szabott csillagtérképét. Nem marad megválaszolatlanul egyetlen kérdése sem.

- Nem, én... én... Van itt valami kódolt szöveg vagy ilyesmi, amit ki kell mondanom? Vagy valami előleg vagy izé... – A férfi feszélyezetten fulladt bele mondandójába, nézegetve jobbra-balra, mintha lelki támaszt keresne a színes kendőkkel letakart iratos polcok erdejében. Ekkor már láttam rajta, hogy nem ellenőr. Oké, elég a színészkedésből.

Felkeltem az asztal mögül, és elé mentem, kezet nyújtva.

- Üdvözlöm, Frida Lorne vagyok, magándetektív. Jó helyen jár, ne féljen!

- Én pedig Quentin Hoolock – szorította meg a szemüveges pasas a kezem megkönnyebbülten fellélegezve, és egyből beljebb lépett.

- Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda? – kérdeztem rá.

- Igen, az a bátyámé, Vaughn Hoolock büntetőjogászé. Én segédasszisztensként dolgozom nála. Lenne egy ügyünk az Ön számára.

A Hoolock & Wyatt nem más, mint városkánk legjobban menő – és ezzel együtt legocsmányabb – ügyvédi irodája. Elsősorban büntetőjoggal foglalkoznak, de egyre terjeszkednek, már új piacokra is betörtek, például az ingatlanozásba. Vaughn Hoolock egy igazi cápa hírében áll – még az általa tisztára mosott ügyfelek sem mindig beszélnek róla szeretettel. Fogalmazhatunk úgy, hogy a gerince jóval flexibilisebb a kelleténél, és emellett akkora arca van, hogy kiüti a négy falat. Sok ügyet megnyer viszont, mert ért a szakmájához. A társa, Wyatt egy idős, rutinos ravasz róka, aki már a nyugdíjas éveit várja. Az utóbbi időben eltűnt Vaughn Hoolock árnyékában.

Eddig annyi szerencsém volt a kétes hírű irodához, hogy egyszer egy ügyfelet hozzám irányítottak egy biciklilopási ügyben. Igazából csak le akarták passzolni a sráccal végzett munka szöszölős részét, mivel nem érdekelte őket az egész. Az volt a dolgom, hogy előkerítsem a kubai származású srác alibijét igazoló hajléktalant. Egyszerű volt, és örültem, hogy megvédhettem a megszeppent fiút a javítóintézettől. Kivételesen ugyanis egy ártatlan, csóró tini védelmét vállalta el a Hoolock & Wyatt – persze, csak egy rövidéletű, de látványos jótékonysági akciójuk keretein belül, amelynek célja a megítélésük javítása volt, és nem valódi humánus megfontolás. Miután a kubai fiú ügyét megoldottam, megpróbáltak rám sózni egy újabb delikvenst – ezúttal egy jóval pénzesebb pasast – akiről nyomok összekaparásával be kellett volna bizonyítanom, hogy nem vezethetett részegen. Nem tetszett azonban a történetében meghúzódó több ellentmondás, ezért lepöccintettem az ügyet. Azóta nem hallottam a Hoolock & Wyatt irodáról. Azt pedig nem is tudtam, hogy Vaughn Hoolocknak van egy öccse.

- Üljön le nyugodtan, Mr Hoolock! – kísértem oda a körbevágott frizurájú, szemüveges fiatalembert az asztalom előtti székhez.

- Köszönöm. Szólítson csak nyugodtan Quentinnek!

Nem viszonoztam a felajánlott gesztust, ugyanis nem szeretek összetegeződni a munkaügyben megismert személyekkel. Mindenesetre, leültettem, és helyet foglaltam vele szemben.

- Miben állhatunk a szolgálatára? – érdeklődtem.

- Vaughn mondta, hogy találjak valakit, aki segíthetne egy gyilkosság gyanúsítottját tisztázni. Igazából, ez a legkomolyabb ügyintézési feladat, amit eddig tőle kaptam, ezért semmiképpen sem szeretnék csalódást okozni. Sokáig tanakodtam, hogy kit kérhetnék fel, végül Önre esett a választásom. Biztos vagyok benne, hogy nem fogom megbánni a döntésemet.

Nem reagáltam a béna, erőltetett hízelgésre, csak annyit kérdeztem:

- Kér teát vagy kávét?

- Nem, köszönöm. A koffeintől majd’ kiugrik a szívem. Szóval, vállal ilyesmi ügyeket?

- Ennél azért pontosabb infókra lenne szükségem. Miféle ügyről van szó?

- Biztosan hallott egy sokkolóan véres gyilkosságról, itt történt a városkánk határában, egy erdőszéli villa kertjében egy hónapja.

- Jaja. Valami fitneszedzőt agyonszúrtak egy vadászkéssel, nem?

- Igen. Philip Keats az áldozat neve. Volt egy konditerme a Strawberry utcában, és magánedzéseket is tartott tehetősebb ügyfelek házánál. Elég ismert volt a környéken.

Az már igaz, hogy Philip Keats ismert volt. Bár személyesen sosem találkoztam vele, azt a pletykát még én is hallottam róla, hogy nem csak kondiórák formájában szórakoztatta az általa látogatott dúsgazdag hölgyeket. Mivel válóperes ügyekben gyakran nyomozok titkolt szeretők után, városunk összes ilyen jellegű fizetős szolgáltatással foglalkozó lakóját igyekszem nyilvántartani.

Philip Keats halála elég nagy megdöbbenést váltott ki. Nem sűrűn történik durvább bűntény ebben a kis porfészekben. Egy féltékeny férj megkéselte, amikor Keats éppen a feleséghez próbált besurranni az éjszaka közepén.

- Ebben az ügyben már letartóztatták a gyilkost, nem? – kérdeztem rá.

- Nos, a rendőrség már letartóztatott valakit, inkább így fogalmaznék. Az irodánk ugyanis azt szeretné sürgősen bebizonyítani, hogy tévedés történt, és Mr Dimitrov ártatlan.

Hát, ha ezt komolyan gondolják Hoolockék, akkor elment a józan eszük.

Erről a bizonyos Alekszej Dimitrovról sem sok jót hallottam még. Róla, mondjuk, semmi biztosat nem lehet tudni; elég titokzatos ember. Azt beszélik, húsz-harminc éve érkezett Oroszországból, és állítólag már onnan is bűncselekmények elkövetése miatt kellett lelécelnie. Itt, Amerikában pedig egyik kétes gazdasági üzelmet folytatta a másik után; a rendőrség és az adóhatóság állandóan a nyomában lihegett, de nem tudtak semmit rábizonyítani. Egy darabig nagyvárásokban seftelt, aztán egyik napról a másikra felhagyott az üzleti élettel, és letelepedett nálunk. Vásárolt egy külterületi, erdőszéli villát. Visszavonultan, csendesen élt a feleségével és a közös fiukkal. Nem sok vizet zavart; voltaképpen nem ártotta bele magát a település életébe. Egészen egy hónappal ezelőttig semmi említésre méltó nem történt körülötte. Akkor viszont az éjszaka közepén Philip Keats holtteste mellett találtak rá egy véres késsel, a saját kertjében. Nem sok kérdés merült fel. Úgy tudom, nem ismerte be a gyilkosságot, de kiderült, hogy a kinyírt pasas a felesége szeretője volt, és éppen egy titkos éjszakai légyottjukra igyekezett. A kés Dimitrov saját vadászkése volt, tele az ujjlenyomataival. Ezzel, szerintem, nagyjából le is zárult a nyomozás.

- Gondolom, a Hoolock & Wyatt képviseli Mr Dimitrovot a büntetőeljárás során, igaz? – vontam le a logikus következtetést.

- Igen.

- És van bármi okunk arra, hogy kételkedjünk a bűnösségében?

Quentin Hoolock fontoskodva előkotort egy noteszt mellénye első zsebéből, és felütötte:

- Engedje meg, hogy prezentáljam Mr Dimitrov nézőpontját! Felolvasom, hogyan történt az eset az elmondása szerint.

Egy darabig kutatott a noteszében. Türelmesen féloldalra billentett fejjel kivártam. Aztán végre megtalálta a keresett részt, és akkurátusan megnyomva minden egyes szót, elkezdte előadni:

- A feleségével otthon aludta az igazak álmát. A fia egy buliban volt a barátainál. Mr Dimitrov zajra ébredt fel hajnali három tájékán. A kertből hallatszott. Tompa puffanások, egy férfi kiáltása, majd egy autó motorzúgása... Felkelt, elővette az önvédelmi célokra tartott pisztolyát, és kiment megnézni, mi történt. Senki mást nem látott, csak egy földön fekvő, remegő alakot. Odasietett. Egy vérben úszó férfit talált ott, akit éppen az előbb késeltek meg. Bekiabált a feleségének, hogy hívja a mentőket, ő maga meg megpróbált segíteni.

- Ha csak ennyi történt volna, nem tartóztatták volna le Mr Dimitrovot, ugyebár – szúrtam közbe.

Hoolock köszörült egyet a torkán:

- Nézze! Mr Dimitrov szerint tényleg ennyi történt, de nyílt lapokkal fogok játszani. Különösen kínos az eset, mert a kertben leszúrt férfi a felesége szeretője volt. És tizenhárom késszúrással ölték meg, ami elég nagy dühre utal. Ráadásul, minden bizonyíték az ügyfelünk ellen szól. Beletérdelt az áldozat vérébe, amikor rátalált a kertben. Ugyanis az áldozat még élt egy kis ideig, és Mr Dimitrov mellétérdelve próbálta elállítani a vérzést. Így az ő hálóköntösére is sok vérfolt került...

- Na, ne már...

- Állítja, hogy tényleg így történt. Megpróbálta stabilizálni a sérült állapotát, amíg a felesége kihívta a mentőket. Így, persze, nyakig véres lett, és még az ujjlenyomata is rákerült az áldozat mellett heverő vadászkésre. A földön talált kést használta arra, hogy a pizsamaingéből hevenyészett kötést vagdosson az áldozat egyik vérző karsebére. Az áldozat még élt pár percig a mentősök kiérkezése után is, de, sajnos, nem tudták megmenteni. Ennyi.

- Hát, már ne is haragudjon, de ez a sztori tényleg gyanúsan hangzik. A feleség legalább igazolja, hogy a férj mellette aludt a gyilkosság elkövetésekor?

- Attól tartok, nem. Már évek óta külön szobában alszanak, és az ügyfelünk aznap este is a vendégszobában tért nyugovóra. A feleség csak arra ébredt fel, amikor a férje bekiabált az ajtón, hogy hívjon mentőt. Nem tudja, mi történt előtte.

Szórakozottan elkezdtem az egyik hosszú, tűzvörösre festett hajtincsemet az ujjam köré tekergetni.

- Pontosan mit várnak tőlem, Mr Hoolock? – kérdeztem aztán, amikor a mozdulatsor végére értem.

- Hogy segítsen bebizonyítani Mr Dimitrov ártatlanságát. A rendőrség már elkönyvelte bűnösnek, nekünk viszont meggyőződésünk, hogy igazat mond, és ártatlan.

- Nekünk? Ki az a nekünk?

- Hát, Vaughn. Vaughn meg én...

Gyanítottam, hogy ez a „Vaughn meg én” azt takarja, hogy a bátyus előadta a teóriáját a segédasszisztens öcsnek, aki bólogatott rá.

- Van itt egy-két részlet, ami az ügyfelünk mellett szól – sietett közölni Quentin. – Például: miért ébresztette volna fel a feleségét, hogy hívjon mentőt, amikor még élt az áldozat? Ha ő lett volna a tettes, az lett volna a legbiztosabb, ha kivárja, amíg az áldozata meghal, és csak utána hívat mentőt, nem?

- Ez az okfejtés nem állja meg a helyét. Hiszen a feleség bármelyik percben felébredhetett, és ha ott találja a férjét a kertben egy véres holttest mellett, rájön, mit tett. Így a férjnek kellett először lépnie. Úgy kellett viselkednie, mintha tényleg segíteni akarna.

- Jó, de akkor miért nem vágta el legalább az áldozat torkát gyorsan, a felesége felébresztése előtt, hogy biztosra menjen?

- Láthatta, hogy mennyire súlyosak az általa okozott sérülések. Nem volt mitől tartania.

- Mindegy, azért Vaughn ezt akkor is belefoglalhatná az érvelésébe az esküdtszék előtt, nem? A másik ellentmondásos részlet pedig, hogy az ügyfelünk kivitte magával a pisztolyát a kertbe. Ha volt nála lőfegyver is, miért nem lőtte le az áldozatot a leszúrás helyett? Sokkal egyszerűbb és gyorsabb módszer lett volna.

- A pisztolyt kivihette-e utólag, a gyilkosság elkövetése után?

- Nem, mert akkor biztosan vérnyomokat hagyott volna a ház belsejében. Márpedig a vérnyomok a bejárati küszöbnél véget érnek. Odáig ment el, hogy bekiabáljon a feleségének a mentők miatt.

- Oké, akkor azért nem a pisztolyt használta, mert az hangosabb, könnyebb hozzá kötni, és lőpornyomokat hagy. Egy késről nehezebb bebizonyítani, hogy ő ölt vele.

- És miért követte volna el ezt a vérfürdőt a saját kertjében – hálóköntösben, pizsamában?

Kicsit mérlegeltem a felvetést, aztán azt kérdeztem:

- Mi a rendőrség elképzelése erről?

- A hivatalos álláspont szerint, amikor Mr Dimitrov meglátta, hogy a szerető titkos légyottra surran a feleségéhez, dühös lett. Kiborult, hogy a saját házában ezt művelik, alig pár szobára tőle. Ezért tette.

- Nem túl meglepő, ha valakinél egy ilyen szituban elgurul a gyógyszer...

- Mr Dimitrov tagadja, hogy féltékeny lett volna. Azt mondja, hogy már régen tönkrement a házasságuk, és nem foglalkozott a felesége magánéletével. Csak a fiuk miatt halogatták a válást; meg akarták várni, amíg beköltözik az egyetemi campusra. De már egyiküket sem érdekelte a házastársi hűség kérdése.

Egy ideig még eltűnődve játszottam a hajtincseimmel, aztán abbahagytam, és mást kérdeztem:

- Ha feltételezzük, hogy volt egy másik ember is a kertben, aki leszúrta az áldozatot, akkor nyilván véres lett az ő ruhája is, és maradniuk kellett utána is vérnyomoknak, nem? És hogyan tűnt volna el szőrén-szálán ez az illető?

- Sajnos, erre nincs megnyugtató magyarázat. Egy-két vércseppet találtak a nyomozók itt-ott a kert füvén és a kerítésen, de nem eleget ahhoz, hogy egyértelmű menekülési útvonal rajzolódjon ki. A kerítésen túl már egyetlen csepp vér sincs.

- Akkor ott autóba kellett szállnia a tettesnek, nem?

- Igen, valószínűleg. Mr Dimitrov hallotta is egy elszáguldó autó hangját, mielőtt kiért a kertbe.

- A rendőrség megtalálta a keréknyomokat?

- Aszfaltozott út vezet a házhoz. Nem maradtak látható nyomok.

- Szóval, nem is biztos, hogy tényleg bárki járt ott kocsival aznap éjjel?

- Az ügyfelünk bizonygatja, hogy igen. És a feleségének is rémlik, hogy félálomban mintha gépjármű hangját hallotta volna, mielőtt a férje kiabálása felébresztette.

- Rémlik?

- Hát... sajnos, nem biztos benne. Még félig aludt.

Finoman összevontam formára szedett szemöldökömet:

- Tudja, szerintem, mi a gyanús körülmény?

- Micsoda?

- Az, hogy ha a feleség állítólag éjszakai randira várta a szeretőjét, akkor miért aludta az igazak álmát?

- Biztosan elunta a várakozást. Philip Keats azt üzente neki, hogy éjfél fele ér oda. A gyilkosság pedig csak hajnali háromkor történt.

- Kiderült, miért késett Mr Keats?

- Nem. Nem tudni, hol tartózkodott korábban, vagy mit csinált a gyilkosság éjszakáján.

Az eltöprengő kifejezés lassan leolvadt az arcomról, és végül könyörtelenül kimondtam:

- Ez így egy nagy semmi. Pontosan miért is vállalt el az irodájuk egy ilyen veszett-fejsze-nyele ügyet?

- Vaughnt meggyőzte Mr Dimitrov története...

- ... Vagy inkább a pénze. – Hátradőltem a székemen. - Nézze! Őszinte leszek: minden az ügyfelük ellen szól, és én nem szívesen segítenék egy agresszív gyilkos kiszabadításában.

- Nem lennénk szűkmarkúak a díjazásával.

Ismét nemet intettem a fejemmel:

- Sajnálom, de nem vállalunk ilyesmit.

- Semmi pénzért?

- Semmi pénzért.

- Kérem szépen, legalább fontolja meg! Már végső kétségbeesésemben fordultam Önhöz. Véletlenül hallottam meg a nevét a rendőrőrsön, amikor ügyintézni jártam ott. Egy közrendőr éppen gúnyos megjegyzést tett ránk, hogy ugyan miféle ember vállalja el egy olyan utolsó mocskos alak védelmét, mint Dimitrov... És a rendőrkapitány odavetette a beosztottjának, hogy például Frida Lorne megfelelő pénzösszegért biztosan még egy ilyen elvetemült bűnözőt is kimosdatna a bajból. Megragadt a fejemben az elhangzott név, és utánanéztem neten. Meglepetten láttam, hogy ez a bizonyos Frida Lorne horoszkópok készítésével foglalkozik. Nem pont erre számítottam. Azt hittem, hogy egy védőügyvéd vagy ilyesmi. Aztán viszont, ahogy újságcikkekbe is beleolvastam, megtudtam, hogy valójában egy kiváló magánnyomozó, aki felderített már három kilátástalannak tűnő gyilkossági ügyet, a Whitmore-ügyet, a Jasper-ügyet és a Csen-ügyet. És mindeközben leleplezett hatalmas tudományos visszaéléseket, további múltbéli gyilkosságokat és egy évtizedes hamisítási nyerészkedést is. Megörültem. Most mégis csalódnom kell?

Egy darabig csönd állt be.

- Igen? – kérdeztem aztán. – Szóval, a rendőrkapitány azt állította rólam, hogy elvállalnám az ügyet jó pénzért?

- Pontosan.

- Hát, legyen! Mondjon egy csillagászati árat, és megegyezhetünk. – Rákacsintottam Quentin Hoolockra. – Ne okozzunk csalódást ennek a briliáns meglátású kapitánynak!

2. fejezet: Szerződés

- Ötszáz dolláros napi díj? – kapkodott levegő után asszisztensem, miután Quentin Hoolock távozott az irodámból egy szerződésvázlatot lóbálva a kezében. – Kedvesem, mindig is tudtam, hogy szereted a pénzt, de azért ez már szemérmetlenül magas összeg. Már én éreztem magam kínosan itt a háttérben, amikor föléalkudtál még a négyszáz dollárnak is...

- Nyugi, mamika! – vigyorogtam rá. – Arányosan meg fogom emelni az Ön e havi bérezését is, ha Vaughn Hoolock aláírja a szerződést.

- Na, akkor mindjárt más. Milyen élelmes, talpraesett leányzó vagy te! Jól tetted, hogy nem hagytad rá a négyszázat...

- Ja, és térítik pluszban az összes keletkező költségünket is – toldottam hozzá fülig érő szájjal. – Úgyhogy, a nyomozás végéig a Restaurant Goldenben fogunk ebédelni. És megvesszük azt az ultramodern kamerát, amire eddig nem volt pénzünk. Munkaruházat gyanánt pedig beújíthatunk pár márkás cuccot. A múlt héten úgyis pont kinéztem magamnak egy csinos dizájner-táskát...

- Szerinted, el tudnánk számolni a küszöböm javíttatását is? Gömböc már megint kikezdte.

Gömböc az öregasszony foxija volt. Egyszer egy bűnöző eltüntette a város csatornarendszerében, mert meg akart szabadulni a kutyától. A pórul járt kis jószág hosszú hónapokig bolyongott a föld mélyén, de némi szerencse folytán ráakadtam, és visszahoztam a sanyarú sorsra jutott ebet a gazdájához. Mrs Blackhawk törődésének és az öregasszony rokonainál töltött üdülésnek hála a kisállat felgyógyult a föld alatt szerzett változatos sérülésekből. Az utóbbi hónapokban már elég eleven lett. Fél szemére még mindig nem lát, és meglehetősen kanyin behunyva tartja, de ez már, attól tartok, örökre így marad.

Ja, és a kutya már annyira virgonc, hogy az utóbbi időben megújította azt a gyerekkori szokását, hogy mindent összerág.

- Simán! – helyeseltem rá a felvetésre. – Majd beírunk valami berendezés-karbantartási költséget. Én is el akarom számolni a csincsilláimnak vett új ketrecet.

Elégedett mosollyal körbepördültem irodai székemen, és feldobtam nejlonharisnyába bújtatott lábam az asztalom szélére.

- Viszont, hogy ne csak nyerészkedni próbáljunk Hoolockékon – folytattam aztán –, akár elő is készíthetnénk az ügyet. Hátha tényleg megkapjuk a megbízást.

- Rendben. Egy dolog viszont nem tetszik nekem – jegyezte meg idős asszisztensem elkomolyodó arccal. – Mi van, ha tényleg bűnös ez a Dimitrov, és mi véletlenül előkaparunk egy-két olyan bizonyítékot, ami jogos kételyt támaszt? Ha a Hoolock & Wyatt kihúzza a pácból, de közben ő a gyilkos...

- Igen. Erre oda kell majd figyelnünk – bólintottam, már én is eltüntetve diadalmosolyomat. Jogos a szomszédasszonyom aggálya, és valóban nem árt az óvatosság. Simán lehet, hogy Dimitrov a gyilkos; egyelőre semmi okunk kételkedni ebben. Eltűnődve hozzátettem: – Elvileg, a szerződés megszövegezése szerint köteles vagyok minden felfedezett nyomot vagy bizonyítékot az ügyfeleim tudomására hozni, de majd csak akkor teszek így, ha jónak látjuk. Kizárólag akkor fogunk hozzájárulni Mr Dimitrov védelméhez, ha mi magunk is ártatlannak gondoljuk az ügy kivizsgálása során. Ha kell, inkább visszaadjuk Hoolockék összes pénzét.

- Jól van. Mindenesetre azért, legyél óvatos, bogaram! Erről a Dimitrovról azt beszélik, hogy adósságbehajtóként ténykedett Moszkvában...

- Én meg azt hallottam róla, hogy pénzmosásban és sikkasztásban utazott. – Legyintettem egyet. – Persze, majd kivizsgáljuk a múltját is, de lehetőleg ne a sarki zöldséges előítéletekkel teli sztorijaira alapozzunk!

- Mivel kezdjünk?

- Első lépés, hogy elmegyek, és megvizsgálom a helyszínt. Amíg nem tudjuk, hogy Vaughn Hoolock aláírja-e a szerződést, csak egy sima terepszemlét tartok, felmérem kívülről Mr Dimitrov erdőszéli kéglijét. – Közben felkeltem a székemből egy nagy nyújtózással. – Ön addig megtenné, hogy szétnéz a neten? Biztosan került fel pár cikk az ügyről. Ki kellene jegyzetelni mindet. És értesítse, legyen szíves, Stephant, hogy a következő hetekben előfordulhat, hogy szükség lesz a segítségére!

Stephan Glasby egy idő előtt nyugdíjazott gyilkossági nyomozó volt, aki egy térdlövés miatt került nyugállományba. Még mindig szereti azonban a nyomozási feladatokat, és jól működnek a rendőrségi kapcsolatai is. Sok hálával tartozik nekem, ugyanis megoldottam neki – elég súlyos személyes veszteség árán – egy szomorú gyilkossági ügyet, amely egy éven át kísértette. Azóta kifejezetten jóban lettünk a férfival, és gyakran viszek színes ceruzát meg csokit a két nevelt gyerekének, amikor beülünk hozzájuk az asszisztensemmel egy-egy csésze kínai teára. Glasby néha segít tanácsokkal és rendőrségi infók megszerzésével a bonyolultabb ügyeinkben, bár eddig még nem volt szükség jelentősebb teljesítményre tőle. Úgy tűnik azonban, hogy ez az új ügy adhat neki is egy-egy ütősebb fejtörőt, ha összejön a megbízás.

Összepakoltam a táskámba az alap terepszemlékhez használt tárgyaimat – fényképezőt, kamerát és tabletet, majd megcéloztam a liftet. Örültem, hogy végre kilátásban van egy olyan ügy, amelyik nem egy piti tyúkperről vagy a jól megszokott válóperes hercehurcákról szól. Bár kétségtelen, hogy Dimitrovéknál is befigyel a féltékenység és a válás kérdése, de a gyilkosság pontos kivizsgálása jóval bonyolultabbnak ígérkezik egy sima félrelépés leleplezésénél. Az pedig csak külön jó, ha tudom majd hasznosítani a hűtlenkedési ügyek felderítése során szerzett képességeimet. Érdekes feladványnak tűnik.

Üde lelkesedéssel siettem ki az irodaházból.

Ahogy azonban a parkolóba leértem, döbbenten láttam, hogy a kocsimnak hűlt helye. Mégis, hová lett? Riadtan néztem jobbra-balra. Talán rosszul emlékszem, és nem itt álltam meg? Körbepördültem.

Erre kijött utánam a portás a fülkéjéből, és foghegyről közölte:

- Már megint elvontatta a közterület-felügyelet.

- Ezt nem hiszem el! – tört ki belőlem, és ideges mozdulattal rengeteg tűzvörös hajamba túrtam. – Milyen alapon?! Ez az irodaházat üzemeltető cég magánparkolója! – Kínosan szabályosan álltam ide, mivel múlt héten elvontatták a kocsimat amiatt, hogy a visszapillantója fél arasszal kilógott a járdapadka fölé.

- Nekem nem mondták, miért. Csak itt hagyták a cetlit. – Azzal a férfi a kezembe nyomta a papírt, és visszaballagott az épületbe. És még különösebb együttérzést sem láttam rajta, inkább csak bosszúságot, hogy fél percre fel kellett kelnie miattam a baseballmeccs nézése mellől!

A sárba vágtam a papirost, és a kezembe temettem az arcom.

Ha ez nem huszonkettedjére történt volna meg velem az elmúlt négy hónapban, akkor talán fel sem vettem volna a dolgot, de így már egy „kicsit” elegem volt. Most már tényleg bizonyítást nyert a sejtésem, hogy a rendőrkapitány pénzjutalmat ajánlott annak a közterület-felügyelőnek, aki a legtöbb bírságot tudja kiróni rám. Nem semmi.

Egy darabig csak álltam ott. Vettem egy jó nagy levegőt, és igyekeztem megnyugodni. Aztán, amikor nagyjából sikerült, egy beletörődő fejrázással felvettem a cetlit az egyik tócsa mellől, és elindultam kiváltani az autómat.

*

Dimitrov villája jócskán kívül esett a város beépített részein. Még majdnem hat percig kellett hajtanom egy aszfaltozott erdei úton a város határában álló benzinkút elhagyása után, mire megérkeztem.

Mindenesetre megállapítottam magamban, hogy máris felfedeztem egy körülményt, amely Alekszej Dimitrov verzióját támasztja alá. Az áldozattól ugyanis meglehetősen furcsa lett volna, ha gyalog vágott volna neki hajnalban ilyen hosszú külterületi útnak. Márpedig, ha a rendőrök találtak volna plusz járművet a helyszínen, Hoolock biztosan megemlítette volna. Ez növeli annak a valószínűségét, hogy tényleg lehetett valaki, aki autóval kivitte a villához az áldozatot, majd elhajtott. Persze, ez még nem feltétlenül jelenti azt, hogy Dimitrov ártatlan, de lehet, hogy van egy tanúja a gyilkosságnak: az autó sofőrje. Az illető nem jelentkezett a rendőrségen, tehát, vagy nem tud a gyilkosságról – aminek az esélye egy ilyen pletykás környéken nagyjából egyenlő a nullával – vagy bűnrészes, vagy fél a gyilkostól. Vagy ő maga a gyilkos. Mindegyik esetben jó lenne megtalálni. Szóval, érdemes lenne ezt az autószálat alaposabban kivizsgálni.

Távolabb parkoltam le a kocsimat a villától, hogy az esetleges bent tartózkodók ne lássanak meg, és gyalog tettem meg a hátralévő távolságot.

A villa egy fehérre festett, kocka alakú, modern épület volt jókora ablaktáblákkal. Az üveg és a fehér kő váltakozó keveredése kristályos csillámlásba vonta a kétszintes épületet.

A kert valamivel rendezetlenebb, vadregényesen gazos. A kerítés bőven fölé magasodik a bokroknak és fűsávoknak. Megnéztem a távirányítású, elektronikusan működtethető kaput is. Nem igazán lehet kinyitni megfelelő kulcs nélkül. Hogyan juttatta volna be bárki az éjszaka közepén a haldokló sebesültet kívülről? Két-három erős ember esetleg bedobhatta a kerítés fölött? Talán. De valószínűbb, hogy Keats a maga erejéből mászott be. És benn leszúrta a feldühödött házigazda.

A villa udvarán parkolt egy fekete kocsi. Felírtam a mobiltelóm „Jegyzettömb” alkalmazásába a rendszámot egy kérdőjellel, majd elindultam körbe.

Mivel a villa udvara félig egybeépült az erdei növényzettel, helyenként nehéz volt áttörtetnem a növényzet sűrűjén, de mindenképpen szerettem volna az összes irányból szemügyre venni az épületet. A harisnyám és a meggypiros-fehér mintás szoknyaruhám viszont jól teleragadt tüskés növényekkel és gazokkal, mire az épület háta mögé eljutottam.

Útközben készítettem minden irányból egy-egy fényképet. Próbáltam felmérni, hogy hogyan helyezkedik el a kert és az udvar az épülethez képest.

Éppen a villa háta mögötti bozótosban gázoltam a kerítés mentén, amikor észrevettem valakit az egyik ablakban. Egy pasztellszínű függöny megrebbent, és megláttam egy fiatal srác körvonalait.

Lebuktam két fácska közé fedezékbe. Úgy tűnt, hogy az ablakban álló alak nem vett észre. A tizennyolc éves forma fiú kézmozdulatából láttam, hogy épp telefonál. Feltételeztem, hogy a srác Dimitrovék fia lehet, Alex. Alex állítólag ritka jóképű srác, legalábbis már több ügyfelem lánya emlegette, hogy gyerekkoruk óta szerelmesek belé. Alex viszont elég magának való, tanulós, nem hajlandó leállni flörtölni velük. Most fejezte be a középsulit, biokémiát akar tanulni, és az egyetemi évek után a helyi kutatóközpontban szeretne elhelyezkedni. Szorgalmas, céltudatos; állítólag jól nevelt és kedves is. Kész főnyeremény a korabeli lányok szerint.

Na, majd megnézzük, mennyi igaz ebből, ha megkapom az ügyet, és szükség lesz a családtagok felmérésére.

Annyit innen messziről is láttam, hogy Alex valóban elég helyes srác. Lazán félrekócolt, félhosszú szőkésbarna haj súrolta a nyaka izmos vonalát. Karakteres, de nem túl kirívóan hosszúkás arc, hétköznapian egyszerű farmer és póló.

Úgy tűnt, a srác elég elmélyülten telefonál, és a testtartásából arra következtettem, hogy számára kedves illetővel beszélget. Lazának, nyitottnak tűntek a gesztusai. Többször is derűs nevetés rázta meg arányos, magas alkatát.

Mindenesetre, pillanatnyilag láthatóan igen kevéssé sújtotta le az a tény, hogy egy hónapja lesittelték az apját egy véres gyilkosságért.

Egy darabig még elnéztem a vidáman csevegő fiút, aztán folytattam utamat az épület körül. Nem volt egy élvezetes feladat. Egy helyen majdnem kifordult a bokám egy gyökéren megcsúszva, másutt meg a nyakamba hullott egy túlméretes csiga az egyik ágról. Nem győztem lesöpörni magamról az utána maradt nyálkát.

Végül nagy nehezen körbeértem, és elkészítettem a képeket a házról minden szögből. Remek. Alapfelmérésnek elég lesz ennyi.

Visszaballagtam a kocsimhoz, és beültem az első ülésre. Éppen nekiálltam volna kiszabadítani egy bogáncsot a nejlonharisnyámból, amikor megcsördült a mobilom.

Quentin Hoolock hívott. A szerződéstervezet megírásakor számot váltottunk, úgyhogy egyből kijelezte a telóm.

- Gyerünk, gyerünk, fogadjátok el az ötszáz dolláros napidíjat! – szurkoltam halkan, majd rányomtam a felvevő gombra, és a fülemhez emeltem a készüléket. – Halló? Tessék!

Közben a másik kezemmel továbbra is a bogáncs eltávolításán ügyködtem.

- Helló, én vagyok az, Quentin. Ön az, Miss Lorne?

- Igen. Máris sikerült beszélnie a bátyjával?

- Pontosan, ezért hívom. Egyeztettem vele. Vaughn először kiakadt, amikor elmondtam neki, hogy egy jósnőt akarok szerződtetni a Keats-ügy megoldására. De aztán megmutattam neki az Ön eredményeit. Még mindig dohog azon, hogy rontja az irodája hírét, ha ilyen kétes tevékenységet űző sarlatánokkal szerződik, de hajlandó ma este aláírni a papírokat. Csak annyit kér, hogy igyekezzünk diszkrétek maradni az Ön újkeletű szakterületeivel kapcsolatban...

- Nem áll szándékomban dicsekedni velük – válaszoltam kurtán.

- Remek, akkor ezt megbeszéltük.

Elgondolkodva félbehagytam a bogáncs húzgálását, és felegyenesedtem ültömben:

- Mostantól akkor az irodám teljes munkaidőben a Keats-ügyön fog dolgozni, Alekszej Dimitrov tárgyalásáig. Lenne viszont egy kérésem. Minél sürgősebben beszélnem kellene Mr Dimitrovval. Minden nappal halványulnak az emlékei a gyilkosság éjszakájáról, és jó lenne a lehető leghamarabb meghallgatni a válaszait egy-két kérdésre. Meg tudná oldani, hogy bejussak hozzá?

Hoolock örömmel fellélegzett tettre kész szavaimat hallva.

- Szerencsére, ez nem gond - válaszolta azonnal. – Ha Vaughn ma este aláírja a szerződést, ki fog állítani Önnek egy meghatalmazást is az irodánk nevében. A meghatalmazásunkkal beengedik majd. Egyébként, a tárgyalásig a szomszéd város fogházában őrzik az ügyfelünket.

- Jól van, akkor itt van közel. Holnap délelőtt be is megyek hozzá, azzal kezdek.

- Bemegyünk – helyesbített Quentin.

- Megyünk? Kik megyünk? – értetlenkedtem.

- Hát, mi ketten. Jaj, majdnem el is felejtettem! Vaughnnak még egy kikötése volt. Folyamatosan szemmel kell tartanom a nyomozást; csak így hajlandó aláírni a szerződést. Úgyhogy, együtt fogok dolgozni Önökkel. Izgalmas, nem? Ez az eddigi legnagyobb horderejű feladatom. Már elő is készítettem egy jegyzetfüzetet, és vettem egy nagyítót. Néztem olyan jó kis Sherlock Holmes sapkát is, de egyelőre nem találtam a méretemben. Mit gondol, tudnék már ma délután segíteni?

Inkább kinyomtam a telefont, úgy téve, mintha megszakadt volna a vonal a külvárosi rossz térerő miatt.

3. fejezet: A börtönlátogatás

Nagy gondot fordítottam arra, hogy a lehető legprecízebben, a közterületekre vonatkozó összes szabály betartásával álljak meg a nagyvárosi fogház közelében elterülő betonparkolóban. Az utóbbi időben már tároltam egy mérőszalagot is a kesztyűtartóban, így azzal együtt szálltam ki a kocsiból, és alaposan lemértem a jármű távolságát minden környező tereptárgytól és felfestéstől. Gondolom, a járókelők egy kényszeres elmebetegnek néztek, de nem volt más választásom. Itt a nagyvárosban még csak egyszer zaklattak, mert itt kisebb befolyása van a rendőrkapitánynak, de nem hiányzott, hogy esetleg mégis belém kössön a közterület-felügyelet, és még Hoolock szeme láttára is jól leégessem magam. Ezért kétszer is elvégeztem a méréseket, és csináltam egy időkódos fényképet az autó pontos elhelyezkedéséről. Aztán elegyengetve kanárisárga, rövidszoknyás kosztümömet és sötétlila blúzomat, útnak indultam a fogház épülete felé, orgonalila magassarkúm ütemes kopogásától kísérve.

Én érkeztem meg először, így volt időm szemügyre venni a spirálisan feltekert, több szálon csavarodó szögesdróttal befuttatott tetejű falakat. Olyan magasak voltak, hogy eltakarták a mögöttük elterülő épületkomplexumot a járókelők elől.

Nem sokáig kellett várnom, ugyanis Quentin Hoolock hamarosan befutott. A szemüveges, langaléta fiatalember legnagyobb megkönnyebbülésemre még mára sem talált magának Sherlock Holmes sapkát, így csak egy sima öltönyben érkezett meg a fogház elé.

- Jó reggelt, Miss Lorne! – fújtatott a nagy sietség után. Úgy tűnt, igencsak iparkodott, hogy minél hamarabb ideérjen. – Hogy van?

- Jól, köszönöm. És Ön?

- Egy kicsit ideges vagyok. Még sosem jártam börtönben.

- Komolyan? Még nem beszélt Mr Dimitrovval?

- Nem.

- A rendőrőrsön sem találkozott vele?

- Á, nem. Még egyszer sem. Eddig nem kaptam ilyen összetett munkákat, csak papírügyeket intéztem.

Nagyszerű. Pedig bíztam benne, hogy Hoolock tud majd pár hasznos személyes benyomásáról mesélni, de úgy tűnik, még ennyire sem lesz képes.

Odasétáltunk a bebocsátó kapuhoz, és leadtuk a meghatalmazásainkat az őrszolgálatnál. Amíg a dokumentumok ellenőrzésére vártunk, megálltunk az egyik szürke, vastag fal árnyékában.

- A következőképpen kellene csinálnunk... – Előhúztam egy papirost a zsebemből, és Hoolock kezébe nyomtam. – Ezt tegnap este írtam.

- Mi ez?

- Felírtam, miket kellene kérdezni az ügyfelünktől, és legyen kedves a megadott sorrendben feltenni neki a kérdéseket.

- Én?

- Igen. Úgy gondoltam, hogy Ön kérdezne. Megfelel így?

- Mit fog addig csinálni?

- Megfigyelő leszek.

Hoolock aggályosan sandított rám, de aztán beletörődően kihajtogatta a papírt, és belenézett.

- „Miért jött ide Oroszországból?” – olvasta fel elkerekedett szemmel a legelső kérdést. - Miss Lorne! Nem kérdezhetem meg rögtön nyitásból valakitől, hogy miért jött el a szülőhazájából! Olyan, mintha arra céloznék, hogy ott kellett volna maradnia... Ez így sértő lehet.

- Rendben, akkor kérdezzen mást! – vontam meg a vállam. – Végül is, az Önök pénze. Minél lassabban halad a nyomozás, nekem annál jobb...

- Jól van, jól van, megkérdezem. – Hoolock kiforgatta a szemét, és zsebre vágta a papírt. Éppen intett nekünk az egyik őr, hogy beljebb mehetünk, így elindultunk egy fémdetektoros kapu felé.

*

Hoolock nyugtalanul igazgatta az acélvázas szék kajla támláját a látogatásra kijelölt helyiség közepén. Én nekidőltem a lehető legunottabb, legérdektelenebb pózban a falnak, és sötétlilára lakkozott körmeimet nézegettem, miközben az őrök bekísérték a láncra vert Dimitrovot. A szemem sarkából azért lopva megfigyeltem.

Alekszej Dimitrov nagyjából ötven-ötvenöt éves lehetett. Magas, izmos, de rendelkezett annyi arányossággal az alkatában, hogy ne keltsen tagbaszakadt benyomást. Mozgása szinte kecses, pedig kifejezetten deltás férfi. Kiugró arccsontja magán viseli az oroszok nagy részére jellemző markáns vonásokat. Keskeny, acélkék szemét már őszülő szőke, vékonyszálú haj árnyékolja. Az arcát többhetes borosta – inkább szakáll – keretezi, jelezve, hogy a börtönben nem fordít túl sok gondot a külseje választékos karbantartására. Mielőtt letartóztatták, rendszeresen simára lehetett borotválva az arca, mert az igénytelen borosta alapján nem tűnik egy rutinos szakállnövesztőnek.

Már rabruhát hordattak vele, így karjai fedetlenül maradtak, és látszott, hogy a bal karját végig tetoválások borítják. A felkarján egy hatalmas, részletgazdagon kidolgozott, fekete kereszt húzódott különböző görög betűkkel körülvéve, az alkarját pedig egy szögesdrót körbefuttatott, fekete vonala tekerte körbe. A tetkókat már megfakította az idő, de még mindig kivehetőek voltak.

- Jó napot kívánok! A Hoolock & Wyatt irodától jöttünk. – Quentin Hoolock bemutatta magát, mint segédasszisztenst, rám pedig annyit mondott, hogy én is az ügyön dolgozom. Szándékosan csak egy nyegle fejbiccentéssel üdvözöltem Dimitrovot, mintha még köszönni is megterhelőnek érezném.

- Lenne pár kérdésem, ha megengedi – fontoskodott tovább Hoolock. – Azért jöttünk, hogy segítsünk, szóval, bízunk az együttműködésében. Vaughn küldött.

- Értem, köszönöm. - Dimitrov hangja száraz és közönyös volt. Enyhe kelet-európai akcentust lehetett érezni a szavain, de szinte alig észrevehetőt. Egy lánccsördüléssel helyet foglalt az asztal túloldalán, velünk szemben. – Kérdezzenek!

- Mindez az Ön érdekében történik – magyarázta Hoolock azt, amit már eddig is bőven elmondott. – Szeretnénk, ha nem venné tehernek, hogy gyűjtünk egy kis információt.

Az őrök közben kivonultak a helyiség ajtaja elé. Hoolock kihajtogatta maga előtt a tőlem kapott papirost, köszörült egyet a torkán, és belekezdett:

- Most akkor feltenném a kérdéseket. Mondhatom őket?

- Igen. – A férfi tett egy fásult mozdulatot a láncai megigazítására.

- Nos, először is, Ön miért... khm... hogyan is fogalmazzak... Pontosan milyen okok miatt döntött úgy, hogy külföldön... Mármint, annak idején ott volt Oroszországban, és miért gondolta, hogy... hogy eljön...

Dimitrov acélkék szeme még jobban elkeskenyedett. Halkan, hidegen szakította félbe Hoolock dadogását:

- Arra utal, hogy miért pont az Önök országába jöttem, amikor mehettem volna bárhová máshová is, és akkor most nem az Önök adófizetői tartanának el?

- Nem, dehogy... én...

- Csak tájékoztatom, hogy a vállalkozásaim egyhavi bevételéből több adót fizetek az amerikai államnak, mint amennyibe tíz évi börtönbüntetésem finanszírozása kerülne!

- Bocsánat, én nem így értettem – nyögte a szerencsétlen fiatalember belevörösödve az idegességbe. – Csak... csak hát, a két ország között nem volt annyira baráti a viszony, és... és... miért pont Amerika...

- Moszkvában jártam egyetemre. Ott találkoztam egy amerikai professzorral, aki különleges vendégelőadóként járt ott, és ő javasolta, hogy folytassam a tanulmányaimat Bostonban. Közgazdaságtant tanultam akkoriban. Először haboztam elfogadni az ajánlatát, de miután lediplomáztam Moszkvában, úgy döntöttem, mégis szerencsét próbálok. Jelentkeztem a bostoni gazdaságtudományi egyetemre is. Végül itt alapítottam családot, így hát maradtam.

Ekkor közbekérdeztem, mintha nem is érdekelne, hogy a férfi éppen tök más témáról beszélt:

- Az egy börtöntetkó? – És lusta kézmozdulattal Dimitrov felkarja felé intettem.

- Nem. Egy ortodox vallási jelkép.

- Szóval, vallásos?

- Fiatalon az voltam. Ma már nem követem az egyházi előírásokat.

- És az a szögesdrót? Az mi? – mutattam most az alkarjára, fenntartva a mozdulat lekezelő hanyagságát.

- Az apám nyolc évig robotolt egy szibériai munkatáborban. Megnyomorodott a gerince, és az élete hátralevő évtizedeit nagy fájdalmak között kellett leélnie. Az ő emlékére készíttettem el.

- Szép gesztus, bár elég giccses. – Gúnyosan húztam egyet az ajkamon, mintha egy cinikus mosolyt fojtogatnék.

Dimitrov szeme ijesztően felvillant, de nem mondott semmit.

- Ööö... szóval, ott tartottunk, hogy Moszkvában befejezte a tanulmányait – ragadta magához a szót Hoolock, helytelenítő pillantást lövellve felém. – Mi történt ezután?

- Kaptam egy ösztöndíj-lehetőséget, és eljöttem Amerikába – felelte a férfi, megőrizve kimértségét megjegyzésem után is, de jóval feszültebb lett a tartása, és érezhetőbbé vált az akcentusa is. – Itt alapítottam az első vállalkozásomat.

- Pontosan milyen üzletágakkal foglalkozott eddigi pályafutása során? – olvasta fel Hoolock a következő kérdésemet.

- Lényegében értékpapír-piaci tranzakciók és kisebb vállalkozások felvásárlása, átszervezése, viszonteladása. Persze, a gyakorlatban sokkal bonyolultabb ennél. Nem hiszem, hogy további részletekre szüksége lenne.

Hoolock ekkor vette észre, mi a következő kérdés, és egészen beleizzadt. Nagy levegőt vett, és gyorsan felolvasta, hogy hamar túlessen rajta:

- Szereti Ön a feleségét?

Dimitrov pupillája kitágult a kérdés hallatán, és hidegkék írisze elsötétedett.

- Hogy’ jön ez ide? – kérdezte némi késéssel, rekedtes hangon.

- Nem... nem tudom... – makogta Hoolock, lesütött szemmel.

- Éppen a válásunkat egyeztettük a letartóztatásom előtti napokban. A fiunk a nyár végén költözik ki a villából, és úgy döntöttünk, legfőbb ideje külön utakon folytatnunk.

- Nem ez volt a kérdés! – szóltam közbe a lehető legpimaszabb éllel a hangomban. – Szereti vagy sem?

Dimitrov felszegett állal, érdesen válaszolt:

- Huszonöt éve a feleségem. Majdnem a fél életemet vele éltem le. Nyilván nem közömbös számomra. Ezt akarta hallani? – Sikerült úrrá lennie az állkapcsát megfeszítő indulaton, és már higgadtabban tette hozzá: - De nem, nem gyilkoltam meg a szeretőjét, és nem voltam rá féltékeny! Az utóbbi években már én is nyíltan hazahordom a szeretőimet, a feleségem tudomásával. Rég tönkrement a házasságunk. Vége.

Egy kis időre elhallgatott, de aztán tovább beszélt, mielőtt Hoolock újabb kérdést tehetett volna fel:

- Meg akartam menteni annak a szerencsétlen fiúnak az életét. Nem hagyhattam ott elvérezni! Lehet, hogy nem hisznek nekem, de semmi másra nem gondoltam, amikor ott térdeltem mellette. Amikor megállva mellette felismertem, még felmerült bennem, hogy esetleg nem erőltetem meg magam túlságosan a megmentéséért. Tudtam róla, hogy töltött pár éjszakát a feleségemmel. De egy pillanatig sem gondoltam ezt komolyan. Egyből elkezdtem ellátni a sebeit, és azután már semmi más nem érdekelt, csak az, hogy stabilizáljam az állapotát, amíg kiér a mentő.

- Pontosan mire ébredt fel a gyilkosság estéjén? - olvasott fel Quentin Hoolock egy újabb kérdést.

- Jajdulás. Egy férfi fájdalmas, fojtott kiáltását hallottam. Egyből arra próbáltam rájönni, hogy a fiam hangja lehet-e, de nem hasonlított rá. Mindenesetre, rögtön kiment az álom a szememből. Arra gondoltam, hogy talán Alex hazajött a partiról, és valami baj érte... Aztán autózúgás. Fogtam a pisztolyt, és siettem a kertbe, megnézni, mi történt.

- Mit gondol, a felesége miért nem ébredt fel a hangra? – olvasott tovább Hoolock.

- Erős altatókat szed. Nehezebb felébreszteni.

Hoolockot némileg meglepte a következő kérdés, és tétován olvasta fel:

- Látta a feleségét aznap este, lefekvés előtt?

- Futólag. A konyhában ivott egy pohár vizet, miközben én éppen arra jártam. Bezártam éjszakára a hátsó konyhaajtót. Minden reggel kinyitjuk a szakácsnak, esténként meg bezárom.

- Beszéltek egymáshoz?

- Nem.

- Mit viselt a felesége?

- Talán valami hálóinget.

- Próbáljon meg visszaemlékezni! – szóltam közbe. – Milyen színű volt a hálóing?

A férfi kis időre elgondolkodott.

- Nem tudom – mondta aztán. – Nem szoktam a ruhák színét figyelni.

- Arra legalább emlékszik, hogy valami csinos, szexisebb darab volt-e?

Kérdésem egy feszengő szemüvegigazítást eredményezett Hoolock részéről, Dimitrovot viszont nem hozta zavarba:

- Igen. Arra emlékszem, hogy nem ért le térdig. És elég mélyen kivágott volt.

Biccentettem Hoolocknak, mire ő felolvasta a soron következő kérdést:

- Amikor hajnalban kilépett a kertbe a pisztollyal, tapasztalt-e bármit, ami eltért a megszokottól? Mármint, a haldoklón kívül...

- Ezt már a rendőrök is többször kérdezték, de nem, nem tudok visszaemlékezni semmire. Egyből a sérült kötötte le a figyelmemet.

- Érzett valamilyen illatot?

- Nem. Később, a sérült fiú közelében vérszagot.

- Hallott szokatlan hangot?

- Nem.

- Próbált a sérült mondani valamit?

- Nem. Alig volt eszméleténél. Szerintem akkorra már súlyos sokkot kapott.

- Az áldozat ellátása közben figyelt meg bármi furcsát?

- Nem.

- Volt bármi, ami egy pillanatra is elterelte a figyelmét az elsősegélynyújtásról? Soroljon fel mindent, még a leglényegtelenebb apróságot is!

- Nem igazán volt ilyesmi. Egyszer félresöpörtem egy undorító csigát. Meg a mentők kihívása után ki akart jönni a kertbe a feleségem, megnézni, mi történt, de mondtam neki, hogy inkább maradjon benn. Nem akartam, hogy látnia kelljen a sok vért. Ennyi. Aztán tíz percen belül megérkeztek a mentők, és átvették az ápolást.

- Egy csigát? – kérdeztem közbe.

- Volt ott valami jó nagy, nyálkás csigaféle. De ebben nem látok semmi furcsát, mindig másznak ilyesmik a kertünkben. Végül is, félig kinn élünk az erdőben.

- A csiga rajta volt a sérültön?!

- Talán igen. Már nem emlékszem. Csak a mozdulat rémlik, ahogy félredobtam.

Összehúztam a szemöldököm, de intettem a fejemmel Hoolocknak, hogy folytathatja az előre megírt kérdések feltevését.

- Miért vitt ki magával pisztolyt? – olvasta a fiatal férfi engedelmesen.

- Mert furcsának találtam a fájdalmas kiáltást és az elszáguldó autó hangját az éjszaka közepén. Nem lakik senki a környékünkön, tehát, máshonnan nem jöhetett a zaj. Próbáltak már betörni hozzánk régebben is. Elég jó minőségű a házon lévő riasztó, nem terjed ki viszont a kertre. Biztos, ami biztos, vittem a pisztolyt.

- Lőtt már valaha ezzel a pisztolyával? – folytatta Hoolock a kérdéseim sorolását.

- Többször is.

Hoolock meghökkenve felpillantott.

- A régi betörőket úgy riasztottam el például, hogy párszor a levegőbe lőttem – magyarázta Dimitrov a megütközött tekintet láttán. – Egy veszett oposszumot is lepuffantottam már, mert a házam körül őgyelgett. Embert még nem lőttem le.

- Hány éve rendelkezik fegyverhasználati engedéllyel?

- Körülbelül harminc.

- Jól tud célozni?

- Igen. Moszkvában évekig gyakoroltam a lőtéren, és egy darabig még itt Amerikában is folytattam.

- Hol tartotta a vadászkését?

- A nappaliban, egy nyitott polcon. De már ezt is számtalanszor elmondtam a rendőröknek és az ügyvédemnek is.

- Miből gondolta, hogy képes ellátni egy sérült sebeit? – kérdeztem közbe váratlanul, lekicsinylő felhanggal.

- Végeztem elsősegély-tanfolyamot, és katona is voltam évekig, még az egyetem előtt. – Dimitrov ingerült csördüléssel igazított egyet összebilincselt csuklóin. – Van fogalmam a sebesülésekről. A különböző sebkötözéseket többször is tanultam.

Ekkor jó látványosan ásítottam egyet, és legyintettem.

- Na, jól van, én eluntam ezt – jelentettem ki. – Menjünk!

Hoolock döbbenten fordult felém. A listáján még sorakozott pár kérdés. Dimitrov nyakán minden egyes ín kötélként feszült meg, és újra rám villant a tekintete.

- Ki kíváncsi erre? – folytattam teljes nyugalommal. – Az esti szappanoperában is érdekesebbeket látni. Gyerünk, együnk inkább egy falafeltálat!

- De... de most miért... – Hoolock megütközve pislogott rám.

Dimitrov nem szólt semmit, de izmai úgy megkeményedtek a visszafojtott indulattól, hogy kifehéredett tőle a bőre. Én pedig ezzel el is hagytam a helyiséget.

Hoolock bocsánatkéréseket kezdett hadarni a férfinak, majd hamarosan követett, meglepetten kapkodva levegő után.

- Ezt most mégis miért kellett csinálni? – fakadt ki, ahogy elhagytuk a szigorúan őrzött területeket, és megálltunk a börtönből kifelé vezető folyosó egy olyan részén, ahol négyszemközt tudtunk beszélni. Teljes döbbenetben hápogva kérdezte: – Mondja, miért viselkedett ilyen lehetetlenül?!

- Csak kíváncsi voltam, hogyan reagál az ügyfelünk arra, ha egy nő kirívóan tiszteletlen vele szemben. Látta az állkapcsa feszülését, és ahogy előre szegte az állát? Erővel visszafojtott agresszió jelei. Az első perctől fogva legszívesebben bemosott volna egyet nekem. És folyamatosan növekedett benne a feszültség. A végére már nem is bírt semmit mondani a viselkedésemre, mert annyira lekötötte a dühe kontrollálása.

- És? Mi következik ebből?

- Az, hogy könnyen elképzelhető, hogy agressziót váltott ki belőle az is, hogy a felesége a házukban hetyegett a szeretővel – akár szereti még az asszonyt, akár nem. Én csak flegmáskodtam egy sort, és már arra is egyből zsigeri agresszió volt a válasza. Mit gondol, mit tett volna a feleségével vagy a szeretőjével, ha megpattan benne valami?

Hoolock megdörzsölte a szemüveget az orrán:

- Jó, de azért ismerje be, hogy ez az előbb tényleg idegesítő viselkedés volt. Mégis, mit kellett volna reagálnia rá szerencsétlen férfinak? Az élete forog kockán, Ön meg beszól a tetoválásaira, ásítozik, és lelép a beszélgetés közepén! Az, hogy ennyire felmérgelte, még nem jelenti, hogy bűnös. Ugye?

- Növeli a valószínűségét – vágtam rá egykedvűen. – Ki is gúnyolhatott volna, hogy milyen szánalmasan viselkedek, vagy egy vállvonással elintézi. Vagy simán csak elcsodálkozik rajta, hogy miért reagálok ilyen provokatívan és ellenszenvesen, satöbbi. Léteznek intellektuális vagy manipulatív reakciók is, nem csak nyers erőszak. Belőle ösztönösen elemi agressziót vált ki a tiszteletlenség. Egész jól illik egy őrjöngő, tizenhárom késszúrással elkövetett féltékenységi gyilkossághoz, nem? Ideig-óráig nagy nehezen vissza tudja nyelni a gyilkos indulatokat, de aztán minden kitör belőle...

Hoolock arca elsápadt a szavaim hallatán:

- Jaj, ne! Kérem, ne mondja ezt! Mindenképpen be kell bizonyítanunk, hogy Dimitrov ártatlan.

- Miért?

A fiatal férfi ekkor zavarba jött, és kerülni kezdte a tekintetem.

- Csak... csak mert ez a feladatunk – motyogta maga elé. Szaporázni kezdte a lépteit a kijárat felé.

Utolértem, és meglapogattam a vállát:

- Jó hírem is van viszont. Amikor Mr Dimitrov azt állította, hogy a kertből érkező férfi-jajkiáltás hallatán egyből a fia jutott eszébe, és az ő épsége volt az első gondolata, az eléggé meggyőzött. Hitelesnek tűnt.

Hoolock egyből felélénkült.

- És azt észrevette-e – folytattam –, hogy a beszélgetés során egyszer sem hibáztatta a feleségét a történtekért – még burkoltan vagy célzás szintjén sem?

- Most, hogy így belegondolok, tényleg nem. Pedig lenne alapja, hogy akár bűnös, akár ártatlan, a feleségét okolja a bajokért. De... mit jelenthet az, hogy nem így tesz?

- Ennek szerintem két oka lehet, és mindkettő Mr Dimitrov mellett szól. Az egyik az, hogy titkon úgy gondolja, Mr Keats nem a feleség hibájából került a kertjükbe. A másik az, hogy így a válás környékén már tényleg tolerálja a felesége házasságon kívüli kapcsolatait, és nem tekinti helytelennek vagy tiszteletlennek. Az első eset súlyos kérdéseket vet fel a rendőrségi nyomozás alaposságával kapcsolatban, a második esetben pedig indokolatlan lenne feltételeznünk, hogy Mr Dimitrov gyilkos féltékenységet érzett. Akárhogyan is, mindkét verzió figyelemfelkeltő.

- Szóval, lát rá esélyt, hogy Dimitrov története igaz?

- Látok. Nem túl sokat ugyan, de ahhoz elég, hogy elinduljunk.

- És, most mi a következő lépésünk?

Kicsit elgondolkoztam, aztán annyit mondtam egy halvány mosollyal:

- Tudok nem messze egy jó éttermet. Ehetnénk egy falafeltálat.

4. fejezet: Mrs Dimitrov

Hoolock éppen egy óriási gyros tál elfogyasztásának ért a végére, mire én befejeztem a kis adag falafel elmajszolását. Ki sem néztem volna ebből a nyúlánk fickóból, hogy ennyit meg bír enni egy ültő helyében.

- Kér egy kis kóstolót? – nyújtotta felém az egyik utolsó falatot az ebédjéből.

- Nem, köszönöm. Nem eszem húst.

- Miért nem?

Egy pillanatra megállt a kezemben a villa, aztán csak annyit mondtam:

- Fogyókúrázom.

- Ja, értem. – Hoolock úgy pillantott rám, mintha eszébe ötlene, hogy semmi szükségem diétázásra, de aztán nem mert mondani semmit, hanem inkább folytatta a kajája maradékának belapátolását.

- Miért kérdeztünk olyan sokat Dimitrov pisztolyáról? – érdeklődött nem sokkal később, a legutolsó falat eltüntetése után.

- Csak kíváncsi voltam, mennyire esett volna neki kézre a pisztolyt használni. Már amennyiben gyilkolásra készülődve ment ki a kertbe.

- Gondolom, azt szűrtük le a válaszaiból, hogy a pisztoly lett volna a valószínű választás.

- Igen. Általában, aki felindulásból gyilkol, az első keze ügyébe eső tárgyat választja. Neki a pisztoly volt az. Miért vette volna fel útközben a polcról a kést is, amikor már alapból vitte a hálószobából a pisztolyt, kiválóan lő, többször használta már ezt a pisztolyt, és úgy általában rutinos lőfegyverkezelő? Persze, ha helyes a rendőrség teóriája, és Mr Dimitrov őrjöngő féltékenységből gyilkolt, akkor nyilván nem gondolkozott tisztán. Szóval, felesleges logikus magyarázatokon töprengenünk. De akárhogy is nézzük, ez csak még furcsábbá teszi, hogy felvette a kést. A kés, meglepő módon, sokkal inkább tudatos választásnak tűnik, mint a pisztoly. Elképzelhető, hogy Mr Dimitrov előre kitervelten gyilkolta meg a szeretőt, és csak felindulásnak akarta álcázni az indítékot? Tizenhárom szúrás inkább tűnik érzelmi kitörésnek, mint például egy pontosan célzott fejlövés. Lehet, hogy erre akart rájátszani?

Hoolock behúzta a nyakát, úgy motyorogta:

- Nem az a dolgunk, hogy még súlyosbítsuk is ellene a vádakat...

- Nyomozó vagyok, nem ügyvéd, engem az igazság érdekel. Úgyhogy sorra fogom venni az olyan eshetőségeket is, amelyek nem állítanák be az ügyfelünket kedvező fényben.

- Hát, jó. – A férfi rábólintott, de láttam rajta, hogy nem tölti el örömmel a gondolat, hogy még ronthatunk is Dimitrov helyzetén a munkánk végzésével. - Mivel folytatjuk a nyomozást? – kérdezte aztán.

- Szerintem, látogassuk meg a feleséget! Lássuk, ő hogyan viszonyul a „fitneszedzője” meggyilkolásához! Megfelel, ha most én kérdezek?

- Persze, tökéletes. – Hoolock még halkan ki is fújta a benntartott levegőt.

*

Miután elhagytuk az éttermet, elhajtottunk Dimitrovék villájához. Mint kiderült, Hoolock busszal érkezett a fogházhoz, így azóta az én kocsimat használtuk. Volt jogosítványa, de azt mondta, hogy spórolni akar a benzinköltségeken. Érdekes. A saját testvére ilyen rosszul fizetné meg?

A fehér, kocka alakú villához megérkezve friss energiával csöngettem be. A fekete autó, amelyet az első itt jártamkor megfigyeltem, most nem állt az udvaron.

Hamarosan magas sarkú cipő hangos kopogása hallatszott, és egy kifejezetten elegáns, középkorú nő jelent meg a villa udvarán.

Körülbelül negyvenöt éves lehetett. Jóval kevesebbnek nézett ki, legfeljebb harmincötnek, de beleszámoltam a plasztikai sebészekre költött több tízezer dollárt is. Egyenesre vasalt, mézszőke haj hullott alá a vállára, végigomolva ezüstszürke selyemblúzán. Valószínűleg póthaj volt a nagyrésze, legalábbis kétlem, hogy a saját haját növesztette meg szinte derékig érőre. A szemét kellemesen füstösre festette, és egy kis szájfényt vitt fel az ajkára, de nem volt hivalkodó a sminkje.

Az asszony sápadt-fehér arca szinte kifejezéstelennek és hidegnek hatott a sok botoxkezeléstől. Mintha az alsó ajka is fel lett volna töltve, de ezt nem tudtam ránézésre pontosan megállapítani. Annyi biztos, hogy a nő hibátlan alakjával is sok munkája volt a sebészeknek, viszont semmi sem volt rajta eltúlozva. Az egész megjelenése és lágyszürke kosztümje ízléses szépséget sugárzott.

Kimért léptekkel sétált elénk a kapuhoz.

- Imogene Dimitrov? – kérdeztem rá.

- Én vagyok. Miben segíthetek?

- A Hoolock & Wyatt ügyvédi irodától jöttünk, a férje ügyén dolgozunk. Megengedi, hogy bemenjünk, és feltegyünk pár kérdést?

A plasztikai beavatkozásoktól egyébként is elég merev arckifejezés nem árult el semmilyen érzelmet, ahogy a nő kinyitotta előttünk a kaput, és beengedett.

- Szívesen segítek, ha ezzel javíthatom a férjem esélyeit a kiszabadulásra – szólalt meg lassan –, de meg kell jegyeznem, hogy már több mint megterhelő, hogy egy hónapja folyamatosan az életünkben vájkálnak a rendőrök, az újságírók és a jogi szakemberek.

- Egy gyilkosság, sajnos, ezzel jár. Őszintén sajnáljuk a kényelmetlenségeket – feleltem a megszokott szakmai hízelgéssel –, és hogy a jelenlétünkkel mi is csak fokozzuk.

- Persze, tudom, hogy ez szükséges. Nem akarom, hogy a férjemnek ártsak a távolságtartással, ezért igyekszem minden kérdésre válaszolni. Csak már kezdek belefáradni.

- Igazából azért kértek fel minket az ügyvédi irodától, mivel kifejezetten ilyen ügyekre specializálódott szaknyomozók vagyunk – tódítottam egyből. – A gyilkossági ügyek felderítése terén százszázalékos a statisztikánk.

Mrs Dimitrov ajka apró, alig látható mosolyra húzódott:

- Köszönjük a segítséget.

Megérkeztünk a villa bejáratához, és bekísért a nappaliba. Belül is minden tágas volt, és a sok magas ablaktáblán át friss napfény borította be a helyiségeket.

A bútorokat a fekete és a fehér szín váltakozása jellemezte. A bőrhuzatos kanapé például hófehér volt, a lekerekített szélű dohányzóasztal ébenfekete. A padló halvány márványlapokból készült, a falak fehérségét viszont éjszínű, intarziás, absztrakt dekorációk törték meg.

- Meg tudná mutatni, hol tartotta a férje a vadászkését? – kérdeztem rá, mielőtt a nő leültethetett volna minket egy-egy fotelba.

Az asszony odalépett egy sötét fapolchoz, és végigsimította az immár üres felületet.

- Itt tartottuk. – A hangja meg sem rezdült, ahogy a gyilkos fegyver tárolóhelyén nyugtatta finom, puha ujjbegyeit. - Nem használtuk semmire, csak dísz volt.

Feltűnt, hogy többesszámban beszél, annak ellenére, hogy a kérdésem szerint csak a férjének tulajdonítottam a kés kezelését. Ezek szerint még tudat alatt sem próbálja eltávolítani magát a férje szerepétől az ügyben.

Megnéztem magamnak a polcot, és a tekintélyes távolságát a legközelebbi ablaktól. A bejárati ajtóhoz viszont elég közel volt, szinte karnyújtásnyira. Ha valaki kintről lopta ki a kést, csak a főbejáratnál tehette. Az ajtó viszont – nem azt mondta nemrég Dimitrov – hogy alaposan be volt riasztózva éjszakára? Valóban ott sötétlett egy számkódos riasztórendszer kapcsolótáblája mellette.

Miután befejeztem a polc felmérését, leültünk a fotelokba. Mrs Dimitrov felkínálta, hogy a szakács főz egy kávét, de Hoolock megint előadta koffeinérzékenységét, és a nő úgy értelmezte a választ, hogy egyikünk sem kér. Nem erősködtem.

- Először kérdeznék pár személyes dolgot – kezdtem bele inkább a nyomozói feladataimba, miközben elővettem a tabletemet a jegyzeteléshez. – Csak, hogy jobban megérthessem a házasságuk hátterét.

- Rendben – hagyta rá a nő szenvtelen hangon.

- Hány éves volt, amikor összeházasodtak?

- Tizenkilenc. Elég fiatalon mentem hozzá Alekszejhez.

- Mivel foglalkozott a házasságuk előtt?

- Színésznő voltam. Nem sokkal azelőtt fejeztem be a középiskolát, mint hogy megismerkedtünk, és jelentkeztem egy színi tanodába. Aztán végül egy évet sem töltöttem ott.

- Játszott színházban vagy filmekben?

- Színdarabokban olykor igen, fiatal lánykoromtól kezdve. Kisebb szerepek, semmi nevezetes. Az volt az álmom, hogy egyszer eljátszom egy jelentősebb darab főszerepét, de végül hamarabb véget ért a színészi pályafutásom, mint hogy ilyesmire sor kerülhetett volna.

- Miért hagyta abba?

A nő ajka enyhén elnyílt, de nem szólalt meg rögtön. Láttam rajta, hogy habozik, elmondja-e, ami eszébe jutott.

- Önök, ugyebár, jól értettem, hogy a férjem védelmén dolgoznak? – kérdezte egyszer csak.

- Igen.

- Tudnának mutatni erről hivatalos igazolást?

Hoolock előkereste a magánál hurcolt aktatáskából az ügyvédi irodától kapott meghatalmazásainkat. Felmutattuk a jogosítványunkat is, hogy a személyazonosságunkat igazoljuk. Az asszony átvette, és tüzetesen szemügyre vette az iratokat. Miután betűről betűre áttanulmányozta a szövegeket, kecsesen felkelt a fotelból, amelyre a hellyel kínálásunk után ő maga is leült.

- Elnézést, nem akarom megsérteni Önöket, de engedjenek meg egy gyors telefonhívást – kérte. – Egyeztetem Mr Vaughn Hoolockkal, hogy tényleg megbízta-e Önöket. A múltkor egy férfi azt hazudta magáról, hogy a férjem távoli kollégája, és így próbált részleteket kicsalni tőlem egy délutáni teázás során. Csak aztán elszólta magát, és rájöttem, hogy valójában újságíró. Kellemetlen volt, nem szeretném, ha még egyszer előfordulna ilyesmi.

- Persze, megérthető. Semmi gond, telefonáljon nyugodtan! – hagytam rá, a nő pedig elvette egy oldalsó díszszekrénykéről az ott pihenő mobiltelefonját, és félrevonult a nappali túlsó felébe, egy fényes márványlépcső tövébe telefonálni.

Egy fél perces beszélgetés után visszatért mellénk, és újból leült.

- Ne haragudjanak! Mr Vaughn Hoolock irodája igazolta, hogy együtt dolgoznak az ügyön. Már csak egy kérdésem lenne: ha mesélek bármi olyasmit, ami látszólag terhelően hathat a férjemre nézve, azt, ugye, nem kötelesek átadni a rendőrségnek?

- Természetesen nem – válaszoltam azonnal, mielőtt Hoolock kinyithatta volna a száját. - Nyugodtan válaszoljon mindenre őszintén!

- Rendben. – Az asszony, még mindig némi tartózkodással, de már megkönnyebbülten bólintott.

- Szóval, miért hagyta abba a színészi karrierjét már ennyire az elején? – ismételtem el azt a kérdésemet, amelyik az óvatosságot kiváltotta a nőből.

Egy kis bizonytalanság még mindig látszott rajta, ahogy tűnődve összefonta ujjait, de aztán végül beszélni kezdett:

- Alekszej akkor már egy éve udvarolt nekem, de nem igazán éreztem rajta, hogy bármilyen célja lenne ennek a viszonynak. Néha hetekre eltűnt a munkája miatt, és más női is voltak. Nem hiszem, hogy komoly ügyek lettek voltak, mert hetente cserélődött, hogy kivel mutatkozik az oldalán. Nálam ellenben folyton megjelent, és ragaszkodott hozzám. A tekintet is, ahogyan engem nézett... Úgy sosem nézett másra. De azt éreztem, hogy nincs teljes biztonságban a kapcsolatunk. Ráadásul nem szerette a figyelmet, amit a férfi nézőktől kaptam. Egyik este aztán, amikor meglátott egy rózsacsokrot az öltözőasztalomon, közölte, hogy azt akarja, hagyjak fel a színházi élettel. Csak így, egyik napról a másikra. Láttam rajta, hogy komolyan gondolja. Választanom kellett. És én őt választottam. Amikor megtudta, hogy felmondtam a színházban, másnap váratlanul letett elém egy gyémántgyűrűt, és megkérte a kezem. Soha többé nem tértem vissza a színjátszáshoz, a képzésről is kiiratkoztam.

- Ilyen féltékeny típus a férje? – kérdeztem rá.

Hoolock összerezzent mellettem. A nő egy halovány, örömtelen mosolyt villantott rám a kérdés hallatán.

- Ez huszonöt éve volt... – válaszolta fanyarul. – Azóta már, ha féltékenykedik is valakire, az legfeljebb a legújabb szeretője. Legutóbb valami táncosnővel utazott el egy hétvégére. Képzelem, hol szedte össze... De már nem követem nyomon a magánéletét, és inkább nem is akarok erről többet tudni.

Összekulcsolt kezét a homlokához támasztotta, és egy darabig fáradt szomorúsággal bámult maga elé. Aztán lassan, erőtlenül szólalt meg újra:

- Gondoljanak, amit akarnak, de amikor hozzámentem Alekszejhez, teljes szívemből szerettem. Nagy szerelem volt. Ha csak belépett a szobába, a szívem őrülten ugrálni kezdett. A legszívesebben a karjába repültem volna. Titokzatos, különleges, szinte félelmetes... – Halkan sóhajtott egyet. – Én a bolondos álmaimmal csak egy kis színészpalánta voltam, amilyenből tizenkettő egy tucat, ő meg egy dúsgazdag, sikeres üzletember. Intelligens és jóképű. Persze, akkor is többen mondták, hogy vigyázzak vele, mert veszélyes ember. De engem csak az érdekelt, hogy szeretett. Azt hittem, egy ilyen nagy szerelemnek örökké kell tartania. Aztán végül nem maradt belőle semmi.

Egy időre megállt a beszédben, némán bámulva összekulcsolt fehér kezére, csak utána folytatta:

- Tudják, mi a legszomorúbb? Hogy ha rágondolok, már nem is tudom felfogni, hogyan szerethettük egymást. Nem egyszerűen elmúltak az érzések, hanem csak tűnődök, és nem hiszem el, hogy valaha is éreztünk ilyesmit. Mintha nem is én lettem volna akkor régen, hanem egy másik nő... Egy idegen. Az utóbbi években már szinte egymáshoz sem szóltunk. Egyedül a fiunkról beszéltünk, ha vele kapcsolatban volt valami. A legutolsó társalgásunk az éjszakai szörnyűségek előtt annyi volt, hogy egy válóperes ügyvéd telefonszámát egyeztettük. Három nap alatt ez volt az egyetlen érdemi, amit mondani tudtunk egymásnak. Egy szám! És... és aztán egyetlen éjszaka alatt minden a feje tetejére állt. Vér, szirénázás, mentők, rendőrség... Nem is tudom, mit kellene most éreznem. Egyszerűen nem tudom.

Ismét elhallgatott. Hoolock együttérző motyogásba kezdett, bár sokat nem lehetett érteni belőle, mert csak maga elé prüntyögte. Én viszont közömbösen folytattam a kérdezést:

- Mit viselt Ön a gyilkosság éjszakáján?

Mrs Dimitrovot meghökkentette a váratlan témaváltás, de miután meglepetten felnézett rám, választ is adott:

- Egy lila hálóinget.

- Hosszú vagy rövid volt?

- Hosszú, ametisztlila. Kerek nyakkal, könyékig érő ujjal. Miért fontos ez?

- Ezt viselte egész éjszaka?

- Igen, persze.

- Meg tudná mutatni nekünk? – kockáztattam meg a kérést.

Az asszony arca még az eddigieknél is fagyosabb lett.

- Ha nem muszáj, nem mutogatnám a hálóruháimat – válaszolta kelletlenül. – Mire kellene?

- Mindegy, nem olyan fontos. – Tettem magamnak egy jelölést a tabletem „Jegyzettömb” alkalmazásába, hogy próbáljak majd meg rendőrségi segédem, Stephan Glasby segítségével helyszínelői fotókat szerezni az asszony által viselt hálóingről. Nyilván készítettek róla is képet a hatóság emberei a gyilkosság felmérésekor. Mással folytattam:

- Ön miért nem ébredt fel a gyilkosság éjszakáján ugyanazokra a zajokra, amelyekre a férje igen?

- Bevettem több altatót.

- Sokszor szed gyógyszereket?

- Csak két-háromféle nyugtatót szoktam, meg éjszakára pár szem altatót.

Már ha ezt „csak”-nak lehet nevezni... De nem kommentáltam a nő kijelentését, hanem inkább azt kérdeztem:

- Miért vett be altatót, ha a szeretőjét várta aznap estére?

A nő enyhén elbiggyesztette az ajkát.

- Igazából nem is vártam. Philip küldött egy üzenetet este tíz fele, hogy éjfélkor eljön, mert szüksége lenne egy kis pénzre. Megpróbáltam felhívni, hogy ne jöjjön, mert nincs hangulatom hozzá, de nem vette fel a telefont. Kétszer próbálkoztam, aztán beletörődtem, hogy jön. Végül is, bajnak nem volt baj, szerencsére a fiunk nem volt itthon, de nem különösebben lelkesedtem az ötletért. Aztán, amikor fél egykor Philip még sehol sem volt, bevettem az altatókat, majd lefeküdtem aludni. Úgy voltam vele, hogy biztos talált valaki mást, akihez beugorhat éjszakára. Eszembe sem jutott, hogy majd hajnali háromkor állít ide... Aztán arra ébredtem, hogy a férjem a nevemet kiáltja, és kéri, hogy hívjak mentőt, mert megsérült valaki.

- Meg tudná mutatni az üzenetet, amelyet Mr Keats írt?

A nő egykedvűen kikereste a telefonján a szöveget, és odatartotta nekünk a fényes érintőképernyőt. Az üzenet így hangzott:

„Szia Imogene! Ne haragudj, hogy ilyen későn zavarlak, de muszáj valahonnan egy kis pénzt szereznem holnap reggelig. Elugrom hozzád ma este. Ledolgozok egy órát, annyi már elég lenne. Éjfélre ott vagyok. Philip K.”

- Furcsának tartotta ezt az üzenetet? – érdeklődtem.

- Eléggé. Korábban is utalt rá, hogy állandó pénzzavarban van, de sosem tolakodott így ide. Ráadásul az éjszaka közepén... – A nő felszegte az állát, de az arca kifejezéstelen maradt. – Még az is felmerült bennem, hogy kidobatom a férjemmel, ha tényleg idejön. Aztán végül megszántam, és nem szóltam a férjemnek.

- Jó lenne, ha beszélnénk arról, amikor felébredt a gyilkosságra. Tényleg hallotta az autózúgást?

A nő egy pillanatra elkapta a tekintetét; most először adta bármiféle zavar jelét. Egyből láttam rajta, hogy az autózúgásról szóló történet hazugság volt. Még vacillált magában, de aztán végül kimondta:

- Nos, az az igazság, hogy nem. Kérem, ne mondják el a rendőröknek! Nem hazudtam nagyot. Nem mondtam, hogy biztos vagyok benne. Csak valami olyasmit, hogy „mintha félálomban hallottam volna egy távozó autó motorhangját”. Nem akartam, hogy úgy nézzen ki, mintha a férjem lenne az egyetlen, aki tényleg hallotta. Mielőtt kiért a mentő, beszéltem a férjemmel. A nappali előterében álltam, a bejáratnál. Láttam, ahogy Alekszej küzd, hogy elállítsa a vérzést. Kért, hogy ne menjek kijjebb, mert minden csupa vér. Őszintén szólva, nem is vágytam rá, hogy annak a szerencsétlen fiúnak a vérében tocsogjak. Így benn maradtam, és kérdeztem, hogy mi történt. Akkor mondta, hogy kiáltásra meg autózúgásra ébredt, és így talált rá Philipre. Aztán, amikor a rendőrök egyszer csak lefogták és elvitték a férjemet, azt állítottam a rendőrkapitánynak, hogy félálomban én is hallottam az autózúgást.

Elgondolkodva megálltam a jegyzetelésben, és egy ideig a képernyőre meredtem, majd előrukkoltam vele:

- Biztos benne, hogy a férje tényleg a sérült megmentésén ügyködött?

- Egyrészt láttam is az ajtóból, másrészt pedig hallottam, ahogy a mentősök is mondták, hogy a férjem milyen szakszerűen ellátta a sebeket.

Még egyszer megpróbálkoztam:

- Koromsötét volt, Ön még a bevett altatók hatása alatt állt, és éppen egy elég sokkoló esemény történt. Biztos, hogy azt látta, ami tényleg történt, és nem csak azt, amit hitt, hogy lát?

- Nem volt olyan sötét, mert a férjem felkapcsolt egy kerti lámpát. Nem mondom, hogy minden fényárban úszott, de azért annyi világítás volt, hogy látsszon, Alekszej tényleg Philip életéért küzd.

- Jól van. – Felírtam magamnak pár apróságot a jegyzeteim közé, aztán tovább kérdeztem: - Önben mikor merült fel először, hogy a férje lehet a gyilkos?

- Csak miután letartóztatták.

- Előtte át sem villant az agyán ilyesmi?

- Nem.

- Egyetlen másodpercre sem?

- Nem.

- Semmi sem keltett furcsa érzést, amíg a sérültet és a férjét nézte a kertben? Egészen halovány baljós sejtése sem volt?

- Semmi. Persze, az megdöbbentett, hogy ilyen véres dolog történt, és pont a kertünkben fekszik a szerencsétlen fiú, de ez minden. Egyszerűen fel sem merült bennem, hogy a férjem bánthatta.

- Tételezzük fel, hogy a férje ártatlan! Mi más történhetett?

- Fogalmam sincs. – Az asszony távolba révedő, megfagyott tekintettel megingatta a fejét.

- Tud róla, hogy Mr Keatsnek lettek volna ellenségei?

- Nem tudok. Nem ismertem. Mármint... azon kívül, amit most már ország-világ tud. Hogy a szexpartnerem volt. Pár alkalomról volt szó. Sajnálom szegény Philipet, mert alapvetően rendes fiúnak tűnt, és még olyan fiatal volt, talán csak huszonöt-harminc, de egyáltalán nem tudok róla semmit. Nem tudom, kikkel barátkozott, milyen ember volt, mire vágyott az életben. Semmit.

- Mindig fizetett Mr Keatsnek a szolgáltatásaiért?

- Igen.

- Nem került szóba, hogy bármi több legyen a viszonyukból?

- Egyszer sem. – A nő hangja határozott volt. – Direkt azért esett Philipre a választásom, mert hallottam róla, hogy nem követelőzik, és nem visz különösebb érzelmeket a kapcsolatba. Nem tartottam volna olyan szeretőt, akiben még véletlenül is felmerülhet, hogy elhagynám a férjem a kedvéért.

- Tett a férje valaha is bíráló megjegyzést az Ön házasságon kívüli kapcsolataira?

- Soha. Három éve csaltam meg először, és előtte megkérdeztem, hogy mit gondol róla. Annyit mondott rá, hogy már éppen ideje... Akkorra rég elhidegültünk egymástól. Ő jóval régebb óta tartott szeretőket.

- Mutatott a férje bármilyen ellenszenvet Mr Keats iránt?

- Nem. Egyébként, a gyilkosság estéjén nem is először találkoztam volna Philippel itt az otthonunkban, hanem negyedjére, és a férjem mindig tudott róla. Ő is hazahozza néha a szeretőit. Már meg sem próbáljuk titkolni egymás elől, csak a fiunk előtt szoktuk leplezni. Sőt, igazából a férjemet zavarja kevésbé ez a kialakult helyzet. Én még az utóbbi egy-két évben is többször éreztem magam rosszul amiatt, ha idehozta az alkalmi nőit. Amikor egyszer szóvá tettem neki, ő maga mondta, hogy próbáljam ki én is, hogy itt találkozom valamelyik szeretőmmel. Csak emiatt engedtem, hogy Philip idejöjjön. Biztos, hogy a férjem nem féltékenységből ölte meg.

- Akkor miért?

- Fogalmam sincs. A rendőröknek is mondtam, hogy a féltékenységről szóló magyarázat nem állja meg a helyét, de nem hittek nekem.

- Jó, hát ezen ne lepődjünk meg! – Csapott át szakmaian tárgyilagos hanghordozásom egyszerre egészen élesbe. - A rendőrkapitány egy vaskalapos, rugalmatlan gondolkodású bürokrata, aki el sem tud képzelni semmit, ami kevésbé konvencionális. És a helyi gyilkossági ügyekkel ő szokott foglalkozni. Szóval, kár lenne azt várni, hogy el fogja fogadni, hogy egy házasságba beleférhet ilyesmi. Ráadásul bigott katolikus, aki képtelen az előírásokon és szabályokon túllépni...

Amikor érzékeltem, hogy Hoolock meglepetten pislog rám szavaim hallatán, egyik pillanatról a másikra témát váltottam:

- A fiuk hol volt a gyilkosság éjjelén?

- Alex? Egy haverja kerti partiján.

- Mi a neve ennek a havernak?

- Joshua Dalton. Három-négy évvel idősebb Alexnél. Az utóbbi időben lettek jóban, egészen kiterjedt baráti körük van.

Á, hoppá! Egy régi „jó” ismerős... Josh Daltont még a majdnem egy évvel ezelőtti Whitmore-ügyben ismertem meg. Azóta sem tartottam vele a kapcsolatot. Úgy tűnik, most kénytelen leszek feleleveníteni nem túl épületes ismeretségünket, ha ki akarom vizsgálni a Dimitrov-fiú alibijét.

Tovább kérdeztem:

- Alexnek van barátnője?

Mrs Dimitrov arca aggodalmasan gyanakvó lett.

- Miért fontos ez? – kérdezett vissza.

- Csak próbálom felmérni a családi kapcsolatokat.

A nő arckifejezése felengedett, én pedig újra megkérdeztem:

- Szóval, van vagy nincs?

- Nincs. Bár... – Elgondolkozott. – Az utóbbi hónapokban mintha alakulna valami. Alex nem akar beszélni róla, de látom, hogy folyton írogat valakinek a telefonján, és állandóan eljár Daltonékkal. Korábban nem ment bulikba, de most gyakran elkéredzkedik.

- Nem aggasztja ez Önt meg a férjét?

- Jaj, dehogy! – Az asszony formásan feltöltött ajka immár egy alig látható mosolyra húzódott. – Örülnénk, ha végre kizökkenne a folytonos tanulásból. Már többször beszéltük a férjemmel, hogy nem egészséges, hogy Alex ennyire begubózik. Persze, jó, hogy szorgalmas meg jóravaló fiú, büszkék vagyunk rá, de azért nem csak ebből áll az élet. Mi az ő korában már rég túlvoltunk az első tapasztalatokon, pedig minket sokkal szigorúabban neveltek, és akkor más volt még a világ. Ő meg csak a tankönyveit bújja, esetleg néha a suli focicsapatában játszik, vagy a videójátékaival tölti az idejét, de még egyetlen rendes barátnője sem volt. Azt mondja, hogy azok a lányok, akiket megismer, nem varázsolják el. Remélem, végre talált egy kedves, hozzáillő lányt.

Rámosolyogtam én is, majd tettem egy pontot az éppen feljegyzett mondat végére:

- Rendben, köszönöm. Most azt szeretném megkérdezni, hogy kinek van még szabad bejárása ide az otthonukba.

- A takarítónőnek és a szakácsnak, de nekik semmi közük a véres szörnyűséghez. Itt sem voltak aznap este.

- Nem baj, azért megkérném, hogy írja fel nekünk a nevüket és a címüket. És jó lenne, ha felírna mindenki mást is, aki a gyilkosság előtti napokban megfordult Önöknél. Ez fontos lenne.

- Miért?

- Mert akárki is követte el a gyilkosságot, annak először meg kellett szereznie innen bentről a nappaliból a vadászkést.

- Ez aligha lehetséges. Kitűnő riasztó védi a házunkat, és estére mindig bekapcsoljuk. A kés pedig még a helyén volt, amikor aznap este aludni mentem.

- Biztos ebben?

- Hát... hol máshol lett volna?

- Látta is, hogy ott van, vagy csak feltételezi?

- Úgy rémlik, láttam is. Mindenesetre, szerintem feltűnt volna, ha nincs a polcon. Már vagy egy évtizede ott tartottuk, és legfeljebb portalanításkor került le egy-egy percre. Furcsa lett volna, ha eltűnik.

- Van rá bármilyen mód, hogy valaki bejusson kintről a házba úgy, hogy ne kelljen kikapcsolni hozzá a riasztót?

- Van a konyhának egy hátsó ajtaja, oda nem köttettük be a fő riasztót, mert nem is látszik az út felől, és a szakácson kívül senki nem használja. A férjem még így is minden este gondosan kettőre zárja. Ott éppen elméletben bejöhetne valaki a riasztó kikapcsolása nélkül, de ahhoz be kellene törni, annak pedig nyoma maradt volna.

- Jó, de ha lenne valakinek kulcsa ehhez a hátsó ajtóhoz...

- Nincsen. Még a szakácsnak sem adtunk. Reggel a férjem nyitja ki neki az ajtót, aztán esténként bezárja utána.

- Szóval, a hátsó konyhaajtóhoz egyetlen kulcs van, és ez a kulcs mindig a férjénél szokott lenni?

- Igen. A kulcscsomóján tartja, az iratos táskájában.

Tartottam egy kis szünetet a jegyzetelésben, amíg eltűnődtem a hallottakon. A nő ekkor újból megszólalt:

- Nézze! A rendőröknek azt állítottam, hogy fogalmam sincs, mikor tűnt el a kés a polcról. Valójában azonban az az igazság, hogy nem tudom, egyáltalán eltűnhetett-e bármikor is.

- Hánykor kapcsolták be aznap este a riasztót?

- Kilenc körül.

- Köszönöm.

Ezzel befejeztem a jegyzetelést, és hátradőltem a fotelban. Mrs Dimitrov, látva a mozdulatot, felkelt, és hozott egy papírdarabot, majd elkezdte felírni, kik fordultak meg a házban a gyilkosság előtti napokban.

*

- Ez kifejezetten hasznos beszélgetés volt – állapítottam meg a kocsi felé vezető úton. Az asszony már elköszönt tőlünk a kapuban, és kettesben lépdeltünk Hoolockkal a jármű felé.

- Örülök, ha így látja. – A fiatal férfi hangja ennek ellenére elég enerváltnak tűnt. Kérdő pillantást vetettem rá, mire magyarázatképpen hozzátette: - Szomorú volt, ahogy a szerelmük elmúlásáról mesélt. Meghatódtam. A szüleimre emlékeztetett. Ők is... alig beszélnek már egymással. Pedig ott van a rengeteg félretett pénzük. Egész életükben a nyugdíjas éveikre spóroltak, hogy majd körbeutazzák a világot... És most csak mogorván ülnek az asztalnál, egymásra sem néznek...

Bánatosan húzott egyet a szája szélén.

- Láttam ennél sokkal rosszabbul is véget érni kapcsolatokat – mondtam rá egy szomorkás mosollyal. – Sokszor a hideg felszín alatt rengeteg tartalom van. Ne becsülje alá a több évtizedes párkapcsolatokat! Nem tűnnek olyan látványosan szépnek, mint a szerelmi fellángolások, de rengeteg erő rejlik bennük.

Hoolock sóhajtott egyet, aztán megrázogatta a fejét.

- És most, hogy beszéltünk mindkettőjükkel, mit gondol az ügyről? – tért vissza inkább a nyomozásunkra.

- Egy dologban majdnem biztos vagyok.

- Miben?

- Hogy a feleség nem követhette el a gyilkosságot egymaga.

- Ez is szóba jött?!

- Persze, miért ne? Most viszont, hogy láttam, úgy vélem, fizikailag nem elég erős tizenhárom mély késszúráshoz. Egy törékeny, karcsú nő. Legfeljebb társtettes lehet, például a férjével együtt. A férj elég izmos. – Tűnődve csavargatni kezdtem az egyik hajtincsemet az ujjam köré. Aztán megjegyeztem: - De azért egyelőre ne hagyatkozzunk erre a testi adottságokkal kapcsolatos megállapításomra, mivel nem vagyok gyilkossági nyomozó. Majd megszerzek néhány belsős nyomozati anyagot az áldozat sérüléseiről, és megnézetem egy volt zsaruval meg egy barátnőmmel, aki a helyi kórboncnok asszisztenseként dolgozik. Az ő véleményük alapján könnyebben meg tudjuk ítélni, pontosan mekkora erő kellett a gyilkosság elkövetéséhez.

Ekkor Hoolock megdermedt, és kiesett kezéből a táskája. Nagy puffanással szétborult a tartalma a porban. A fiatal férfi lehajolt.

- Jaj, elnézést, csak... csak túlságosan az ügyre koncentráltam – motyogta elvörösödve, és elkezdte besöpörni a papirosokat a táskába. – Visszatérve a késszúrásokra, Vaughn látta az aktákat, és azt mondta, jó nagy erővel döfött a tettes. Sajnos, ez is Mr Dimitrov ellen szól.

Vetettem egy gyanakvó oldalpillantást a papírjait helyregyömöszölő férfira, de végül nem tettem szóvá furcsa zavarát.

- Nem baj, majd azért utánajárok a részleteknek. – Ennyit mondtam rá, és kinyitottam a slusszkulccsal a kocsimat.

Hoolock beszállt, és még mindig zavarban pakolta be a táskájába a szétszóródott papírjai egy csomóját.

Amikor helyet foglaltam mellette a sofőrülésen, már helyrerázódott, és a Keats-ügyre összpontosított.

- Figyeljen, van egy remek teóriám! – jelentette be. – Mi van, ha a fiuk a gyilkos?

- A fiuk?

- Alex Dimitrov.

- És ezt így az anyával folytatott egyetlen beszélgetés alapján következteti?

- Igazából ez csak egy ötlet. Az jutott eszembe, hogy mi van, ha azért nem mutatja be a barátnőjét a szülőknek, mert nem is barátnője van. Hanem egy másik sráccal jár. Nem lenne meglepő, hogy az ortodox vallásos apjának nem meri megmondani. Mondjuk, pont Philip Keats volt a titkos szerelme, és egy hirtelen jött veszekedés közben szúrta le... Valami féltékenység miatt.

- Hát, ez elég légből kapottnak tűnik.

- Nem feltétlenül. Hiszen titkolja a magánéletét a szülei elől, nem?

- Szerintem semmi furcsa nincs abban, ha egy tizenéves srác csak akkor akarja megosztani a szüleivel, hogy kivel kavar, amikor már komolyabbra fordul. Főleg, ha a szülei már többször piszkálták amiatt, hogy szedjen össze végre magának egy normális barátnőt. Valószínűleg elege van otthon ebből a témából, és csak akkor akarja előhozni, amikor már biztos a dolog. Ön például középiskolás korában hazavitte volna egy kósza flörtjét bemutatni?

Hoolock zavartan igazított egyet szögletes szemüvegén:

- Hát... ööö... én... én nem...

- Na, jó, hagyjuk inkább! – Elindítottam a kocsit, és már az útra figyeltem. – Most megyek, egyeztetem az asszisztensemmel, amit eddig megtudtunk. Holnap pedig, ha Önnek is megfelel, meglátogatjuk egy ismerősömet, és ellenőrizzük Alex alibijét.

5. fejezet: A Dalton-villában

Amikor beléptem az irodába, asszisztensem éppen az általa hímzett bolygómintás kék terítőt rendezte el az egyik nyomtatógépünk alatt. Az öregasszony fellógatott egy tejfehér köddel töltött díszgömböt is, így már egészen hangulatosan festett a helyiség. Pont, mint ahogy egy szélhámossággal foglalkozó jósnő irodáját el lehet képzelni.

- Utánanéztem az összes internetes cikknek a Keats-ügyben – magyarázta Mrs Blackhawk, miközben elsimította az utolsó gyűrődést is a terítőn. – Írtam neked egy összefoglalót, ott van az íróasztalodon.

- Hú, köszönöm! – Egyenest az asztalomhoz siettem, és ledobtam magam görgős székemre, felkapva az asszisztensem által említett iratot. – Átfutom, aztán mehetünk vacsorázni a Goldenbe.

A Restaurant Golden városkánk legdrágább étterme, és, mivel Hoolockék irodája fizeti minden költségünket, könnyen lehet, hogy asszisztensemmel törzsvendégekké fogunk válni az elkövetkező hetekben.

- Végre megkóstolom a kaviáros pirítósukat! – csatlakozott az ötlethez az idős asszony. – Szegény jó néhai férjemmel sokszor beszéltük, hogy egyszer majd azt eszünk előételnek a házassági évfordulónkra. De aztán mindig sajnáltuk ilyenre szórni a pénzt, és lebeszéltük róla magunkat. Azóta eszembe sem jutott a Goldenbe menni kaviározni.

- Most viszont itt a soha vissza nem térő lehetőség – helyeseltem, és közben félszemmel olvasni kezdtem a papirost.

Szomszédasszonyom jegyzetei alapján úgy tűnt, hogy a netes cikkek száz százaléka bűnösnek kiáltotta ki Dimitrovot. Egyértelműen őt nevezték meg gyilkosként, néhol még azt is kihagyva a szövegből, hogy egyelőre fényévekre van az ügy az ítélethozatali fázistól. Az egyik helyi hírmondó előásott pár meg nem nevezett forrást is, akik bőszen állították, hogy Alekszej Dimitrov ideköltözésétől fogva gyanúsnak tűnt, és egyébként városkánkban mindenki sejti róla, hogy alvilági bűnöző. Sőt, meg sem lepődtek rajta, amikor kiderült, hogy tényleg egy gyilkos.

Egyedül Marta Sorbet talkshowja próbálta más szempontból megközelíteni az ügyet. Ez, persze, nem meglepetés, ugyanis Marta Sorbet híres-hírhedt arról, hogy szeret árral szemben úszni. Kedveli, ha megbotránkozást és zavart kelthet ellentmondásos témáival és kétes népszerűségű meghívott vendégeivel. Műsora igazságtartalmánál kevésbé pedig aligha izgatja bármi. Szóval, önmagában az a tény, hogy Marta Sorbet megkérdőjelezte a rendőrségi nyomozás eredményét, nem sokat jelentett. Az viszont igen, hogy múlt szombati műsorában, amikor előásta az ügyet, megszólaltatta az áldozat lakótársát. És ez a lakótárs azt nyilatkozta, hogy volt valami, ami nyugtalanította a fiatalembert a halála előtti hetekben. Keats az utolsó két hónapban gyakran egész napokra lelécelt, és folyton pénzt kért kölcsön, de sosem derült ki, mire kellett. Sápadtnak és riadtnak tűnt, magába zárkózott. A lakótárs szerint ennek az ügynek azonban nem volt köze Keats „munkakapcsolataihoz”, más veszély fenyegette. Sokkal sötétebb, összetettebb okot sejtett a háttérben, mint egy szimpla féltékenységi históriát.

- Hm. Úgy látom, Marta Sorbet már megint igyekszik felborzolni a kedélyeket – jegyeztem meg az összefoglaló olvasását befejezve. - Ön szerint van valami valóságalapja ennek a lakótársas sztorinak, vagy csak lefizettek valakit a műsor készítői?

Szomszédasszonyom széttárta vékony, csontos karjait:

- Megnéztem a neten egy-két felkerült részletet az aznap esti adásból, és meggyőzőnek tűnt a lányka. Egy fiatal lány volt Keats lakótársa, olyan huszonéves forma. Hihetően beszélt a Keats-fiú félelméről és eltűnéseiről. Szerintem, igazat mondott.

Odafordultam a számítógépemhez, és keresni kezdtem az asszisztensem által elemzett videókat. Mrs Blackhawk odacsoszogott mellém, és segített előkeríteni a felvételeket. Három kis fél perces részlet volt, ízelítőnek a múlt szombati adásból. Megnéztem mindhármat. A lakótárs, egy valóban húsz körüli, rasztahajú, barna bőrű lányka elég megszeppenten pislogva beszélt a kamerába. Nekem ugyan úgy tűnt, hogy a halk szavú, csöndes lánynak agresszívan a szájába adja a szavakat a jóval rámenősebb Marta Sorbet, de még így is meggyőzött a lány története. Én is úgy véltem, hogy őszinte. Philip Keats tényleg zűrbe keveredhetett a halála előtt.

- Ezt a szálat vajon kivizsgálták a rendőrök? – tűnődtem el hangosan.

- Nem kérdezed meg a rendőrkapitányodtól? – érdeklődött szomszédasszonyom egy gyanús köhintéssel.

Rávillant a tekintetem:

- Nem.

- Előbb-utóbb úgyis beszélned kell vele.

Nem feleltem.

- Mikor fogod megmondani neki az igazat? – folytatta a téma forszírozását az idős asszony.

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna meg a kérdést, és inkább benyomtam újra az egyik videórészlet lejátszását.

- El fogok kérni Hoolockéktól minden hozzáférhető dokumentumot a nyomozással kapcsolatban – szólaltam meg aztán újra, amikor a felvétel véget ért. – Kíváncsi vagyok, egészen pontosan mi szól az ügyfelük ellen és mellett. Akár bűnös Dimitrov, akár ártatlan, nem látjuk a teljes képet, csak egy egészen kis darabját. Nem ismerjük sem az áldozatot, sem a többi ismerősét. Rengeteg szál kivizsgálása vár ránk.

Mrs Blackhawkot töprengő hümmögésre késztették szavaim. Szerencsére, leakadt a rendőrkapitányos témáról. Egy idő után rákérdezett:

- Most, így a nyomozás elkezdése után, és miután találkoztál Dimitrovval meg a feleségével, elképzelhetőnek tartod, hogy a férj ártatlan?

- Nem igazán. – Megcsóváltam a fejem. – Fogalmazzunk úgy, hogy nem vagyok totál meggyőződve a bűnösségéről, de arra tippelnék, hogy valamit még titkol. Képtelenség, hogy rajta meg a családján kívül bárki más megszerezhette azt a kést a házból. Márpedig, ha ő vitte ki a kést, akkor legalábbis bűnrészes. Ráadásul a felesége ruhát cserélt az éjszaka folyamán. A férj egy teljesen más hálóinget írt le nekem, mint amit az asszony a mentők kiérkezésekor viselt. Lehetséges, hogy véres lett a korábban hordott hálóruha a gyilkosság elkövetésekor, és Mrs Dimitrov ezért cserélte le? Vagy csak a férj akarta ezt elhitetni velünk? Mindenesetre, nem tetszik az egész. Olyan, mintha szándékosan akadályoznák a nyomozást, de lehet, hogy még rosszabb...

Elhallgattam, és tűnődve megpörgettem egy tollat az ujjaim között az íróasztalomon kiterített papírok erdeje fölött.

- Van valami, ami azért a férj ártatlansága mellett szól? – kérdezett tovább az asszisztensem kíváncsian.

- Igen. Az, hogy a feleség, akivel huszonöt éve házasok, elég meggyőzően állította, hogy a letartóztatás előtt át sem villant az agyán, hogy a férje bűnös lehet. Szerintem, ez fontos. Ha ennyi együtt töltött év után halvány sejtés sem sugallta neki, hogy valami nem stimmel, akkor az minimum elgondolkodtató.

- Lehet, hogy csak annyira naiv, hogy nem tudna elképzelni ilyesmit a férjéről?

- Nekem úgy tűnt, hogy meglehetősen reális, kiábrándult kép él benne a férjéről – vetettem ellen. – Kétlem, hogy álomvilágba ringatná magát vele kapcsolatban.

- Akkor Dimitrov tényleg ártatlanul ülhet a börtönben?

- Talán. Mindenesetre, jobb, ha a feleségre egyelőre nem hagyatkozunk. Színésznő volt korábban, és nem hiszem, hogy egy ilyen sorsdöntő nyomozást már a legelején valaki olyannak a szavára kellene alapozni, akinek az volt a munkája, hogy szerepeket játsszon. Biztos vagyok benne, hogy ha akar, bárkit meg tud téveszteni.

- Még téged is?

- Persze, simán. Nem ismerem eléggé. Viszont nem látom át, hogy ha hazudni próbált volna, akkor miért adott volna ilyen válaszokat. Nem rajzolódott ki belőlük semmilyen motiváció. Nem próbálta sem erőteljesen ráterelni a gyanút a férjére, sem elterelni róla. Mondott terhelő és felmentő körülményeket is. Egészséges, őszintének tűnő elegy. Mintha ő maga sem tudná, hogy bűnös-e a férje. – Ezzel összesöpörtem magam előtt a papírokat. – Mindegy, egyelőre tegyük félre a tippeket! Még számtalan dologgal kell foglalkoznunk, mielőtt levonhatjuk az első igazi következtetéseket. Most pedig, úgy vélem, mehetünk az étterembe. Vár Önre a kaviáros pirítós, rám pedig egy jó kis borneói avokádósaláta.

*

Másnap beugrottam az egyik butikba megvenni egy nemrég kinézett dizájner-táskát és egy pár márkás cipőt. A számlát zsebre vágva Hoolockéknak, lendületesen siettem fel az irodámba.

Quentin Hoolock már megelőzött, ott üldögélt asszisztensem íróasztala mellett, és egy jó részletes, ügyvédbojtárkodásról szóló sztorival szórakoztatta az öregasszonyt, aki közben igyekezett volna az iktatási feladataira koncentrálni.

A fiatalember kedélyesen üdvözölt, és egyből kiszúrta a kezemben a zöldséges-tojásos lepényt, amit reggelire majszoltam.

- Ez is húsmentes? – érdeklődött.

- Igen.

A szemüvegét megdörgölve megkockáztatta a kérdést:

- Miért fogyókúrázik ilyen kitartóan? Nem igazán látom okát...

- Jó, rendben, igazából nem fogyókúrázom – mondtam rá egy fáradt sóhajjal. – Egy ritka betegség miatt nem eszem húst. Rosszat tenne a vérkeringésemnek, így ki kell hagynom az étrendemből.

Hoolock behúzta a nyakát.

- Ez elég rémesen hangzik. Legalább gyógyítható?

- Attól tartok, nem. – Lezártam a témát, és elébe vágtam az újabb készülő kérdésnek: - Indulhatunk a Dalton-villába? Utána elugrunk, meglátogatjuk Mr Keats lakótársát is. Sok a teendőnk mára. El kell kezdenünk átfogóan megvizsgálni, hogy mi más történhetett, ha Mr Dimitrov ártatlan.

*

Megkértem Hoolockot, hogy vezesse el az autómat a Dalton-villáig, én pedig az anyósülésen olvasgattam a Hoolock & Wyatt irodától kapott papírokat a Keats-ügyről. Némileg megbántam döntésemet, ugyanis Hoolock a rövid út során kétszer is majdnem felfutott a kocsival a járdaszegélyre, és egyszer a visszapillantóval súrolta egy szemeteskuka oldalát is.

Viszont legalább áttanulmányoztam az Alex Dimitrovval kapcsolatos adatokat. A fiú hajnali négykor ért haza, és akkorra már tele volt a szülei kertje mentősökkel és rendőrökkel. Azt vallotta, hogy Joshua Dalton bulijában volt, amire több tanúja is akadt. Nem tudott semmit a Keats-ügyről; nem ismerte korábbról az áldozatot. Nem látta sem az anyjával, sem az apjával. Nem sejtette, hogy bármi rossz készülődne; este tíz felé szép nyugodtan elment bulizni egyet Daltonékkal.

Nos, lássuk, mi ebből az igazság!

Egy mélyen dekoltált fehér blúzt viselő, feltűnően csinos venezuelai lány vezetett be minket az óriási Dalton villa ázsiai rózsákkal teleültetett, émelyítően romantikus kertjén át. A fiatal háztartási alkalmazott tört angolsággal adott válaszaiból kiderítettem, hogy Joshua Dalton továbbra is egyedül él a kisebb kastély méretű épületben. A hétvégéket olykor-olykor nála tölti a három féltestvére és a srácok apja, illetve gyakran rendez kerti partikat a kőgazdag haverjainak. Egyébként meg Josh a jakuzzi-kádban henyél napközben, esténként meg bulizni jár a baráti körével, és a környező városok legdrágább bárjaiban szórja a pénzt.

A szemrevaló venezuelai lány a márványoszlopokkal díszített, csarnokméretű nappaliba érve magunkra hagyott, ott ugyanis már megláthattuk Joshua Daltont, amint egy bőrfotelban terpeszkedik.

A huszonéves fiú halványbarna haját lazának szánt frizurába igazítva hordta, borzoltra zselézve. A szája sarkában most is ott ült állandó, cinikus gúnymosolyának gödre. Enyhén sertésre emlékeztető, apró, szürkés szeme követte bevonulásunkat.

Éppen egy rágót rágcsált lusta, unott állkapocs-mozdulatokkal. Amint meglátott Hoolock társaságában, színpadiasan felsóhajtott:

- Ó, te jó ég, vöröske, ne mondd, hogy ezért a nyápic lúzerért kosaraztál ki!

- Jó reggelt, Mr Dalton! - válaszoltam egykedvű tárgyilagossággal. - Mr Hoolock a munkatársam.

- Akkor jól van. – Josh fújt egy lufit a rágóból, majd kipukkantotta. - Ez azt jelenti, hogy még esetleg kapható vagy néhány dologra?

- Aligha. – Közben elővettem a táblagépemet jegyzetelni. – Történt megint egy gyilkosság, amiatt jöttünk.

- Ja, gondolom, az a konditermes srác, akit Alex faterja megkéselt. Hát, igen, az nem semmi. Végre valami érdekfeszítő ebben a porfészekben!

- Igen, valóban a Keats-ügyről lenne szó.

- Igaz, hogy a konditermes srác kavart Alex anyjával? A házvezetőnőm azt hallotta a pékségben, hogy a szeretője volt, és le akartak lécelni együtt külföldre. De a szupermarketben meg valami olyasmit beszéltek, hogy valójában nem is féltékenységi ügy, hanem a srác előásott egy sötét titkot Alex faterjának a moszkvai múltjából, zsarolni próbálta a családot, és ezért kellett kinyírni. Na? Melyik?

- Nem adhatunk ki részleteket egy folyamatban lévő nyomozásról – mondtam rá azonnal.

- Ugyan már! Erre tényleg kíváncsi lennék. Ha hűtlenségi ügy, csak kacsints egyet a bal szemeddel, ha zsarolási, akkor a jobb szemeddel!

- Sajnos, ez nem megoldható.

- Alex sem akar beszélni róla. Pedig végre egy ütős sztori! Már határozottan uncsi volt, hogy csak az én lesittelt családtagjaim feszítenek az újságok címlapján! Most végre Alex is kap a reflektorfényből. – Josh Dalton feldobta a lábát az előtte húzódó dohányzóasztalkára. – Na, ha te sem mesélsz semmi érdekeset, akkor inkább vágjunk bele! Ha vannak kérdéseid, tedd fel, haladjunk! Még akarok aludni egy-két órát délelőtt.

- Emlékszik arra az éjszakára, amikor a gyilkosság történt? Állítólag adott egy kerti partit aznap.

- De még mekkorát! – Josh csettintett egyet a rágójával. – Óriási buli volt. Másnap az egyik rózsabokorban ébredtem, a fejemen egy aranyszínű kartonsapkával, körülöttem széttaposott süteményszeletek...

- Alex Dimitrov is eljött a buliba?

- Naná! Futnak a kiscsajok a srác után, úgyhogy mostanában igyekszem gyakran meghívni, hogy bevonzza a mindenre kapható tiniket... – Dalton egyszerre elhallgatott, és apró szeme Hoolockra villant. - Mármint, persze, nem a tiniket, hanem a huszonéves lányokat – helyesbített, egy hamiskás mosollyal. – Természetesen, nem itatok le kiskorúakat.

- Meddig volt itt Alex aznap este? – kérdeztem tovább, figyelmen kívül hagyva a cinkos hunyorítást, amit Josh a szavai közben felém küldött.

- Talán egyig.

- Csak addig?

- Hát, ja. Azt mondta, hogy nem akar tovább maradni, mert zavarta, hogy mindenki elkezdett füvezni. Még félős a srác, de majd kikupálódik.

- Nem tudja, hová ment ezután?

- Gondolom, haza.

Hm. A gyilkosság hajnali három környékén történt, és ráadásul elvileg Alex akkor még nem is ért haza, csak négyre. Akármennyire is kinn van Dimitrovék villája a határban, akkor sem tart több óráig az út odáig!

- Volt valaki Alex társaságában aznap este? – érdeklődtem.

- Például én. Körbevezettem a srácot. Aznap járt nálam először; korábban csak a Cactus diszkóba mentünk le együtt. Ott fogtuk azt a jó kis tornásznőt is, aki utána fél napig szórakoztatott itt engem...

- Mást is látott együtt Alexszel a gyilkosság éjszakáján? – tereltem vissza a szót a bűntényre.

- Nem emlékszem. Nem a fiú felügyeletével voltam elfoglalva.

- Alex egyedül távozott?

- Igen, de miért fontos ez? Neki is lehet köze a kondis srác kinyiffantásához?

- Ezek csak rutinkérdések. Nem gyanúsítjuk Alexet.

- Nem is hiszem, hogy lenne elég mersze egy késsel hadonászni. Az apja viszont... Na, hát, az tuti, hogy simán agyonszúrta a konditermes srácot! Alex legfeljebb szurkolt neki.

- Miért feltételezi, hogy Mr Dimitrov könnyedén megölne egy embert?

- Még a vén Thomas beszélt róla egyszer a nagyfaternek. Azt mondta, hogy ha egyetlen igazán veszélyes embert kellene mondania az üzleti tárgyalópartnerei közül, akkor biztosan Dimitrovot nevezné meg. Dimitrov már Moszkvában is egy maffiózó volt, és a vén Thomas azt hallotta, hogy Dimitrov fő üzleti ellenfelét húsz darabban halászták ki a Volgából. Állat, nem?

Az öreg Thomas Dalton egy gazdag bróker- és banktulajdonos volt; egyike Josh nem túl fényes sorsra jutott rokonainak. Nem lepett meg, hogy az idős Dalton annak idején összetalálkozott Alekszej Dimitrovval a tőzsdei ügyletei során, mert elég kiterjedt üzleti kapcsolatai voltak.

- Próbáljon meg visszaemlékezni Alex hangulatára aznap este! – kértem most. – Milyennek tűnt?

- Hát, olyan félszeg volt, mint mindig. Alig ivott. Nem is értem, miért jár el velünk, mert lesír róla, hogy szívesebben kuksolna otthon a tankönyvei fölött. Egy ilyen népszerű és gazdag srác miért pazarolja tanulásra az összes idejét? Imádják a csajok, ő meg csak húzódozik a sarokban!

- Van barátnője?

- Nincs. Egyszer ugyan kifejtette, hogy megtalálta az igazit; az egyetlen lányt, aki le tudja nyűgözni. Szerelmes belé, és csak ő érdekli. Rá sem tud nézni másra, de mégsem jár együtt vele.

- Ki ez a lány?

Josh rántott egyet a vállán:

- Mit tudom én! Nem akarta elárulni, kiről van szó. Azt mondta, hogy elég reménytelen a helyzet, és egyelőre nincs értelme beszélnie róla.

- És Ön?

- Mi van velem? – szökkent a magasba Dalton szemöldöke.

- Önnek van valakije?

- Ugyan minek? Inkább maradok a változatosságnál.

Csak halványan elmosolyodtam a válasz hallatán.

- Na, jól van, feltetted az összes kérdésedet, vöröske? – ásított egyet látványosan a srác. – Mert ha igen, akkor most már elhúzhatnátok! Aludni szeretnék, mielőtt ideér a masszőrnőm...

- Igen, köszönjük a segítségét!

Intettem Hoolocknak, hogy ideje távoznunk, és elindultunk a kijárat felé. Még hallottunk a háttérben egy tompa pukkanást, ahogy Josh Dalton fújt egy újabb kérészéletű lufit a rágójából.

6. fejezet: Az áldozat lakása

Az ebédszünetünkre kettéváltunk, és amíg én az asszisztensemmel a Restaurant Goldenben falatoztam, Quentin Hoolock visszatért a bátyja irodájához néhány általam kért iratot előkeríteni.

Utána a Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda parkolóházában találkoztunk. Hoolock a kezembe nyomott egy mappát tele fénymásolatokkal.

- Ezeket most szereztem Vaughn irodájából – büszkélkedett. – Philip Keats határidőnaplójának lefénymásolt oldalai. Szerencsére, a bátyámnak megengedik, hogy megtekintse az ügyfele ellen szóló bizonyítékokat, így mindent el tudunk kérni tőle...

- Biztos, hogy megengedik neki? – szúrtam közbe a kérdést egy cinikus ajakrándulással. – Csak mert az ügy egyelőre még nyomozati szakaszban van, és kétlem, hogy a védelem máris ilyen mélységben betekinthetne az anyagokba.

Hoolock zavart meglepetéssel eltátotta a száját.

- Erre nem is gondoltam – bökte ki aztán. – Akkor viszont honnan szerezhette Vaughn a notesz lefénymásolt tartalmát?

- Javaslom, hogy ne firtassuk! Mindenesetre, valószínűleg érdemes mélyen hallgatnunk róla a rendőrség előtt. Nyilván adatlopás útján jutott hozzá.

- Atyavilág! – A fiatalember egészen elsápadt.

- Jól van, azért nem kell rémüldözni! – legyintettem. – Nézzük inkább, mi derül ki Mr Keats naptárából!

Hoolock egy ideges borzongással túltette magát az előző felismerés sokkján, és ismét a nyomozásunkra koncentrált, meglóbálva a papírokkal teli mappát:

- Sajnos, rengeteg ügyfele volt. Nem csak helyben, hanem a környező településekről is... És ráadásul álnéven írta be a hölgyeket a diszkréció érdekében. Így képtelenség hasznos adatokat kinyerni.

- Ó, ne! – sóhajtottam fel a terebélyes lapköteg láttán. – Tényleg nem lesz könnyű. Azt tudjuk, mi volt Imogene Dimitrov fedőneve a jegyzetekben?

- Inez. Keats így írta be Mrs Dimitrovot. Ezt már a rendőrség megfejtette a hölgy által megadott találka-időpontok alapján.

- Tényleg csak párszor találkoztak?

- Úgy tűnik, igen. Csak ötször szerepel az Inez név a naptárban.

- Ritkásak voltak ezek a találkozások?

- Eléggé. Több hét eltelt köztük.

Rendben. Ez eddig alátámasztja Mrs Dimitrov szavait. Belelapoztam a papírokba, és elhajtottam az oldalakat az utolsó hétig.

- Az utolsó napok lapjai üresen állnak – állapítottam meg. – Korábban Mr Keats, úgy látom, akkurátusan vezette a határidőnaplóját. Miért nem írt be senkit a végén? Nem vállalt volna ügyfeleket az utolsó hetekben? A nyilvánvaló anyagi problémái ellenére sem?

- Nem tudjuk. A lakótársa sem tudta.

- Hűha! Úgy látom, van itt homály bőven.

Hoolock fontoskodva köszörült egyet a torkán:

- Ugye, hogy nem is annyira egyértelmű ez az ügy, mint amilyennek az elején tűnt? – kérdezte, kissé kihúzva magát.

- Annyi biztos, hogy megéri az utánajárást. – Vetettem rá egy biztató mosolyt, majd beszálltunk a kocsimba, és elindultunk felkeresni Keats lakótársát.

*

A rasztahajú, barna bőrű lány éppen egy földre terített vászon mellett tüsténkedett, amikor megérkeztünk az áldozat apró, jelentéktelen kis albérletéhez. Egy absztrakt képet készített a kifeszített szövetre az ujjbegyei segítségével. Marta Sorbet műsorából tudtam, hogy a lány művészettörténet szakos hallgató. Nos, úgy tűnik, nem csak az elméleti háttér érdekli, hanem maga is alkot.

Valahogy a könyökével ügyeskedve nyitott ajtót, ugyanis kézfejét vastagon ellepte a zöld festék. A ruhája fölött viselt munkaköpenyt pedig változatos színű pacák borították.

Hoolock bemutatott minket, mint az ügyvédi iroda munkatársait. A lány erre visszafogott, nem kifejezetten barátságos biccentéssel engedett be minket.

- Mikor fogják elítélni az orosz maffiózót? – érdeklődött, és közben visszatérdelt a vászonhoz. Folytatta a kusza vonalak mázolását.

- Egyelőre még nyomoz a rendőrség – válaszoltam kitérően.

- Szegény Philip már egy hónapja halott, és az a vadállat bűnöző még mindig nem került esküdtszék elé? Ez ijesztő... – A lány őszinte iszonyodással megremegett. – Erre megy el az adófizetők pénze? A sok papírmunkára és a tehetetlenkedésre? Mégis, miféle kérdés lehet a bűnösségével kapcsolatban? Ha jól tudom, rajtakapták, miközben utoljára megszúrta szegény haldokló Philipet a vadászkésével.

- Mr Dimitrovot nem rajtakapták, hanem ő maga hívatta ki a mentőket a feleségével, miközben elsősegélyt nyújtott az áldozatnak – igazítottam helyre az elferdítést, aztán nekiszegeztem: - Ha viszont ennyire meg van győződve Alekszej Dimitrov bűnösségéről, miért vállalta el, hogy Marta Sorbet műsorában más megvilágításba helyezi az ügyet?

A lány szomorkás grimaszt vágott:

- Kellett a pénz, és Miss Sorbet erősködött, hogy szólaljak fel. Ragaszkodott hozzá, hogy csak Philip nyugtalanságát és aggodalmait szabad hangsúlyoznom, mást nem, mert ez kell a nézőknek. Kétely és talány. Ötszáz dollárt fizettek a műsor készítői, szóval megtettem. Őszintén remélem, hogy ezzel nem hátráltattam egy percig sem Dimitrov elítélését!

Nem reagáltam az utolsó mondatra, hanem inkább tovább kérdeztem:

- Igaz volt minden, ami az adásban elhangzott?

- Voltaképpen igen. Philipet tényleg aggasztotta valami a halála előtti hetekben.

- Honnan tudta Marta Sorbet, hogy érdemes Önt megkeresnie?

- Fogalmam sincs. Egyszer csak beállított ide, a nyomában egy operatőrrel, egy több száz dolláros csekket lobogtatva. Elpróbáltuk párszor az interjút, aztán elmentem a talkshowba, és ott is előadtam a mondandómat. Ennyi volt.

Körbepillantottam a viharosan egymás hegyére-hátára dobált kész festmények kavalkádján:

- Megengedi, hogy megtekintsük Mr Keats szobáját?

- Persze. Bal kéz felől a második ajtó. De, szerintem, a rendőrök már minden használhatót elvittek.

- Nem baj, azért körbenézünk, ha megfelel.

Átléptünk Hoolockkal a megnevezett helyiségbe, és egy rendben tartott, de egyszerű kis szobába érkeztünk. Keats főbb berendezési tárgyai mindössze egy szürke takaróval leterített franciaágyból, egy súlyzókészletből és két polcos szekrényből álltak. Ha volt is más nagyobb cucca, azt eltüntették a helyszínelők és a rendőrök a nyomozáshoz. Az ágy fölötti falon feszített még egy poszter egy divatjamúlt rock együttesről.

Az ajtó melletti polcon pedig ki volt téve a fiatal férfiról egy kép, ahogy a konditerme bejáratánál pózol sztreccs-gatyában és atlétatrikóban. A szálkás alkatú, izmosan vékony fiatalember tüsire vágott haja laza könnyedséget kölcsönzött egyébként viszonylag komoly arcának. Erős vonalú szemöldöke alól értelmesen ragyogó, különleges színű, rőtbarna szempár szegeződött a fotó nézőire.

- Ön szerint jóképű volt? – kérdezett rá váratlanul Hoolock.

- Hát... ööö... nem rossz pasi, de nem az esetem. Miért?

- Csak nem értem, hogy miért buktak rá ennyire a nők. Tele volt velük a határidőnaplója.

- Szó sincs ilyesmiről. Mr Keats szolgáltatást nyújtott, és nem elcsábította a partnereit. A kettőt nem érdemes összekeverni.

- Jó, de akkor is... Miért fizetne egy Imogene Dimitrovhoz hasonló kaliberű gyönyörű, vonzó nő bárkinek is... öhm... ilyen jellegű dolgokért... – Hoolock belevörösödött a mondandójába. - Lehet, hogy a hölgy már elmúlt negyven, de biztos vagyok abban, hogy zsákszámra találhatna szeretőt.

- Szerintem, pont az a lényeg, hogy Mr Keats egy profi volt, és ezért nem próbált átlépni bizonyos határokat.

- Lehet. Nem tudom... – Hoolock arca már lángolt. – Oké, inkább hagyjuk a témát!

Engedelmesen elfordultam tőle, és folytattam a szoba szemügyre vételét.

- Egy csiga! – kiáltottam el magam.

És egy sportolókat megszégyenítő vetődéssel a távolabbi polcsor mellett termettem, egy üvegfalú terrárium előtt. Izgatottan megkocogtattam az áttetsző falat. A terráriumban ugyanis egy jókora, barna csiga függeszkedett. Hosszú, hegyes háza majdnem akkora volt, mint a tenyerem.

- Egy csiga! – ismételtem el, a felfedezés örömétől még mindig emelt hangon.

- Ebben mi a lelkesítő? – kíváncsiskodott Hoolock, közelebb lépve.

- Találtunk egy csigát!

- Jó, de...

- Mr Dimitrov említette, hogy félredobott egy óriási csigát, miközben Mr Keats megmentéséért küzdött – emlékeztettem a fiatalembert, hadarva. – Tételezzük fel, hogy igazat mondott. Akkor ez már önmagában is érdekes részlet. És most itt egy újabb csiga!

- De hát, miért érdekes?

- Mert ha Mr Dimitrov úgy megjegyezte a csiga jelenlétét, hogy megemlítette az elsősegélynyújtást félbeszakító tényezők között, meg egyáltalán foglalkozott a félredobásával egy ilyen krízishelyzetben... akkor a csiga egészen biztosan rajta volt a haldoklón! Különben Mr Dimitrov abban a kapkodó, feszült pár percben biztosan nem törődött volna egy arra kószáló csúszómászó félrepakolásával! Ha viszont a csiga rajta volt a sebesültön... Ó, te jó ég, ez messzire vezethet! Egészen biztosan nem lett volna ideje rámászni Mr Keatsre az alatt a kis idő alatt, amíg Mr Dimitrov kiért a jajdulások és az autózúgás után a pisztolyával. Ráadásul miért menne egy félénk állatka egy vonagló sérült közelébe?!

- Még mindig nem értem, mi következik ebből...

- Az, hogy vagy a gyilkos tette oda, vagy alapból az áldozatnál volt, és a csigának még nem volt ideje messzebbre elmászni.

Hoolock nagyot nézett.

- Azt hiszem, ez a legbizarrabb sztori, amit életemben hallottam – nyögte aztán elképedve. – Valaki őrjöngő dühvel megkésel egy embert, aztán ráhelyez egy csigát? Vagy a másik verzió, hogy Keats egy éjjeli randira lopózik egy óriási csigával a zsebében...

- Hát, igen. Láttam már cifra dolgokat a nyomozásaim során, de ez nálam is erősen benne van a Top 5-ben.

- Mégis, mi lehet a magyarázat?

- Nem tudom, ötletem sincs. – Hevesen megráztam a fejem. Vörös tincseim beleremegtek a mozdulatba. – Kérdezzük meg a lakótársat!

Nagy lendülettel átsiettem a másik szobába, a festegető lányhoz:

- Mi az a csiga a polcon?

- Philip háziállata volt: afrikai achátcsiga. Most én etetem. Csendes, békés kis jószág; nincs sok gond vele.

- Mióta van itt?

- Philip a halála előtt négy-öt héttel hozta, egy üres mogyoróvajas üvegben. Nem mondta, honnan van, csak betette a szobájába, és másnap vett neki terráriumot.

- Beszélt korábban Mr Keats csigákról? – kérdeztem tovább, nőttön-növő érdeklődéssel.

- Nem emlékszem rá. Erről az egyről sem volt hajlandó semmit elárulni, pedig kíváncsi voltam, hogy mit akar vele. Annyit mondott, hogy megtartja. Meg hogy egy afrikai achátcsigáról van szó. – A lány arca szomorú lett az emlék hatására. – Megfigyeltem, hogy salátával eteti, így amikor Philip napokra eltűnt, néha én láttam el a háziállatát. De semmit nem mondott róla. Tényleg titkolózó volt már az utolsó hetekben.

Elgondolkodva az alsó ajkamba haraptam. Kis hallgatás után tettem fel az újabb kérdést:

- Mondja csak, kinek beszélt még Mr Keats titokzatos eltűnéseiről?

- Csak a rendőröknek és Dimitrov ügyvédjének, azaz a megbízójuknak mondtam el. – A lány húzott három ujjal egy zöld körívet a fehér szövetre beszéd közben. - A rendőröket nem igazán érdekelte. Valami más viszont igen.

- Micsoda?

- Amikor megemlítettem nekik, hogy Philip belehabarodott az egyik ügyfelébe. Mondtam nekik, hogy Philip a halála előtti hónapokban sokszor utalt arra, hogy van egy ügyfele, aki iránt elkezdett többet érezni szakmai érdeklődésnél.

- Gondolom, a rendőrök azt akarták hallani, hogy ez a nő lehetett-e Imogene Dimitrov – következtettem ki.

- Igen. Sajnos, nem tudtam megmondani. Annyit tudok, hogy egy gazdag nő volt, mert Philip utalt rá, hogy ha „elhárulnának a gondjaik”, akkor teljes anyagi jólétben élhetnének a szerelmével, együtt egy gyönyörű villában. Philip úgy vélte, hogy a nő is szereti, és vele akar lenni.

Ajjaj. Ezek után már végképp nem csodálom, hogy Dimitrov a sitten ül. Ha a zsaruk még arra is találtak tanút, hogy Keats és az egyik ügyfele között szerelmi szál szövődött, és ez az ügyfél lehetett Mrs Dimitrov, akkor végső lökést kapott a férj gyanúsítása. Igazság szerint ez még bennem is ébreszt némi kételyt. Egy dolog a sima félrelépés, de ha az áldozat és a feleség összefogott a férj félreállítására és a vagyonának megszerzésére... Hát, az már tényleg elég ütős ok a szerető hidegvérrel kitervelt meggyilkolására. Itt van egy olyan indíték, ami többek között azt is megmagyarázná, miért variált Dimitrov a kés és a pisztoly között! Először arra gondolt, hogy simán lepuffantja a szeretőt, de aztán inkább magához vette a kését, hogy felindulásnak álcázza az indítékot. Még mindig több esélye van enyhítést kapni, ha a bíróság átérzi féltékeny dühét, mint ha egy számító pszichopatát látnak benne.

Ennek a verziónak azonban határozottan ellentmond a tény, hogy Dimitrovon rövid beszélgetésünk során semmiféle jelét nem láttam annak, hogy a feleségét hibáztatná a történtekért. Ez csak egy halovány pszichológiai okfejtés, de azért nem hagyhatom figyelmen kívül. Ha máshogy nem is, de tudat alatt elő kellett volna jönnie benne ennek az érzésnek. Legalább egy-két olyan mondatnak el kellett volna hangzania, amelyben lapul némi burkolt szemrehányás a neje irányába. Semmi ilyesmi nem volt.

- Nekem, mondjuk, többször volt az a sejtésem, hogy Philip érzései nem találtak viszonzásra – jegyezte meg ekkor homlokráncolva a lány. – Elég boldogtalannak tűnt, valahányszor a szerelméről beszélt. Mintha csak áltatná magát... Egyszer pedig, néhány pohár bor után elpanaszolta, hogy a nő olyat mondott neki, hogy először bizonyítson, mielőtt kiérdemelné a szerelmét.

- Bizonyítson? Mivel kellett bizonyítania Mr Keatsnek?

- Nem tudom. De annyi biztos, hogy a nőszemély valami sötét dologra akarta rávenni, mert Philip ezután vált egyre nyugtalanabbá, és ezután kezdett eltünedezni. Melyik őszintén szerelmes nő kér ilyesmit? Semelyik. Szerintem, csak kihasználta szegény Philipet.

- Kiderült még bármi erről a hölgyről?

- Még arra emlékszem, hogy Philip azt mondta róla, hogy fiatalon színésznőnek tanult. És hogy gyönyörű, amikor fényképekhez pózol.

Megfagyott bennem a lélegzetvétel. Hát, akkor ennyi. Mrs Dimitrov elmesélte nekünk, hogy színésznőnek készült, és ezt nyilván a zsaruk is kiderítették róla.

Már csak némán a kezembe temettem az arcom. Hoolock is reményvesztetten felsóhajtott mellettem. Ezek után, valószínűleg, ha örökké élünk, és minden percünket nyomozással töltjük, akkor sem szabadítjuk ki soha Alekszej Dimitrovot a dutyiból.

7. fejezet: Alex

- Visszavonok minden bizakodó kijelentést – motyogta Hoolock, ahogy beültünk a kocsimba az áldozat lakása előtti parkolóban. – Most már egyértelmű, hogy Keats és Mrs Dimitrov között több volt egyszerű szolgáltatásnyújtásnál. Összefogtak a férj ellen, aki erre agyonszúrta a szeretőt. Nincs több kérdés.

- Valóban nem fest túl rózsásan a helyzet – bólintottam rá –, de ne feledkezzünk meg a csigákról!

- A csiga véletlen egybeesés. – A fiatalember csak búsan nagyot legyintett. – Keatsnek pont egy afrikai csiga volt a háziállata, és Dimitrov is félredobott egy arra tévedő csigát a gyilkosság során a kertjében, és ennyi. Vége. Nincs rejtély.

- Ugyan már! Még alig kezdtük el a nyomozást!

Próbáltam jobb kedvre deríteni, de Hoolock csak megsemmisülten meredt maga elé.

- Ha akarja, még ma szerződést bonthatunk – mormolta. – Biztosan van jobb dolga is, mint egy vesztes ügyet bolygatni.

- A Lorne nyomozóiroda nem végez félmunkát – vágtam rá teljes határozottsággal. – Alaposan ki kell vizsgálnunk az ügyet, mielőtt lezárnánk.

- Miért? Ez csak idő- és pénzpazarlás mostantól fogva.

Odafordultam hozzá, és mélyen a szemébe néztem:

- Bízzon bennem és a nyomozói döntéseimben! Úgy érzem, van valami e mögött az ügy mögött, ami megéri a fáradságot, hogy előássuk. Legalább még pár napot várjon, amíg egy-két szálat megvizsgálok. Ha nem akar fizetni, az sem érdekel, akkor ne adjanak nekem semmilyen juttatást, amíg nem találok kézzel fogható bizonyítékot! Ne vegye el tőlem viszont a megbízást, mert szükségem van a nyomozáshoz a jogi meghatalmazásaikra. Kérem!

- Jól van, jól van, ne nyúljunk a szerződéshez még egy-két hétig! – bólintott rá Hoolock nem túl nagy meggyőződéssel. – Nem akarom, hogy pont én legyek a gátja a nyomozásnak. Csak hát... Nem sok bizalmam van már ehhez az egészhez.

- Higgyen nekem, a csiga-szál gyanús! És ha Mr Dimitrov bűnös lenne, nem említette volna meg. Muszáj rájönnünk, mit jelentenek a csigák, mert ha van bármi szerepük, akkor Mr Dimitrov ártatlan.

A fiatalember letargikus arckifejezésén láttam, hogy a legkevésbé sem sikerült meggyőznöm, de nem tiltakozott, úgyhogy azt javasoltam:

- Most pedig, gyerünk, beszéljünk Mr Dimitrov fiával! A feleséghez is van pár kérdésem. Ideje megint ellátogatnunk az erdőszéli villába.

*

Ismét Imogene Dimitrov nyitott ajtót. Hosszú, mézszőke haja most egy szabályos kontyba feltűzve pihent a tarkóján. Alakra szabott, karcsúsított, fehér kosztümöt viselt. Megfigyeltem, hogy olyan elegáns kecsességgel jár araszos tűsarkúiban, mintha észre sem venné, hogy a lábán vannak. Irigylésre méltó képesség.

- Jó napot kívánunk! Bemehetünk? – tolakodtam be egyből a kapun, amint kinyitotta. – Itthon van a fia?

- Igen. Éppen egy tanulmányi pályázatot ír.

- Remek, akkor vele is beszélnénk. Szerelmes volt Önbe Philip Keats?

A nő megtorpant, és szépészeti beavatkozásoktól merev, kifejezéstelen arccal, de enyhén elnyílt ajakkal bámult rám.

- Tessék? – kérdezte aztán, amikor napirendre tért a váratlan kérdés fölött. – Hogy szerelmes volt-e belém az a szerencsétlen fiú? Meglepne. Alig váltottunk pár szót.

- Készített Önről fényképeket?

- Ugyan, dehogy! Még csak az hiányzott volna! – Felszegte az állát. - Ez legalább olyan viszolyogtató gondolat, mintha egy pincér kezdene el lesi fotókat készíteni egy vendégéről az étteremben. Értsék már meg végre, hogy ez szolgáltatásnyújtás volt, nem viszony!

- Jól van, köszönjük. – Csak ennyit mondtam rá, aztán nekiszegeztem egy újabb kérdést: – Nem akarja felülbírálni azt a vallomását, hogy a gyilkosság éjjelén végig egy hosszú hálóingben volt?

- Nem. Miért akarnám? – A nő arckifejezése csak egyre hidegebb lett. – Mi más lett volna rajtam?

- Mondjuk, egy rövid, mélyen kivágott hálóing.

A felismerés fénye villant gondosan kihúzott szemében. Csak egy másodperc volt, de egyből láttam, hogy beugrott valami. Ez viszont annyit jelentett, hogy csak most esett le neki, hogy tényleg viselt kis időre egy másik hálóinget aznap. Akkor nem szándékosan tagadta le, csupán elfelejtkezett róla. A csodába! Pedig olyan ígéretes ellentmondásnak tűnt.

Mrs Dimitrov kelletlen választ adott:

- Semmi kedvem a hálóruháimról beszélgetni, és nem látom át, hogyan segíthetne ez a férjemen.

- Oké, hagyjuk! – legyintettem rá rezignáltan. Érdektelen részlet. – Akkor már csak egy kérdésünk lenne Önhöz. Beszélt valaha Mr Keats csigákról?

- Csigákról?

- Igen, csigákról.

- Nem.

- És a férje? Vagy valaki más?

- Nem hiszem, hogy valaha is bárkivel csigákról beszélgettem volna.

- Lehet, hogy lényegtelennek tűnő eleme volt a társalgásnak. Próbáljon meg elmélkedni rajta az elkövetkező napokban! Ha beugrana bármi, megkérem, hogy azonnal szóljon.

- Rendben. Mégis, miféle csigákra kellene gondolnom?

- Nem tudom. Talán afrikai achátcsigákra, de nem biztos.

Közben megérkeztünk a fekete-fehéren dekorált nappaliba, ahol a nő könnyed mozdulattal felkapta fényes, méregdrága telefonját, és megnyitott rajta egy böngészőt. Beütötte a csigafaj általam megadott nevét a keresősávba.

- Ilyenre? – mutatta felém a program találataként megjelenő képeket. Afrikai óriáscsigák pompáztak a fotókon.

- Igen, ez a hegyes házú, vörösesbarna, megtermett fajta. De ha bármi más beugrik csiga-témában, ne habozzon megosztani velünk!

- Így teszek. – Lerakta a mobilt egy ébenfekete polcra, és az emeletre vezető márványlépcső felé intett. – Jöjjenek, felkísérem Önöket Alexhez!

A ház modern eleganciával volt berendezve az emeleten is, de túl sok időnk nem volt nézelődni, ugyanis a nő bekopogott a legközelebbi ajtón, és benyitott a fia szobájába. Alex valóban éppen írt a számítógépén valamit. A sok felrajzolt molekulalánc folytán egy tudományos cikknek tűnt.

Szőkésbarna, félhosszú haja kósza árnyékot vetett karakteres, az apja orosz vonásait markánsan tükröző arcára. A fiú most is egyszerű farmert és pólót viselt, mint amikor az ablakban láttam telefonálni. Keze megdermedt egy újabb sor begépelése közben, és félbehagyta a szöveg írását. Felénk pördült a forgószékével az íróasztalától, sportos lendülettel.

- Mr Hoolock és Miss Lorne az édesapád ügyében nyomoz – magyarázta az anyja színtelen hangon. – Szeretnének egy-két kérdést feltenni. Ha jónak látod, mondj el nekik nyugodtan mindent őszintén, és próbálj meg az összes kérdésükre válaszolni! Édesapád kiszabadításán dolgoznak, nem újságírók.

Ezzel a nő el is fordult, és kisétált a szobából. Tűsarkú cipői ütemes kopogása eltávolodott a lépcső irányába.

Meg sem próbál jelen lenni, amíg a fiával beszélünk. Remek. Ez arra utal, hogy megbízik benne, és abban is, hogy Alex nem fog nekünk olyasmit mondani, amit ellenőriznie kellene. Jó jel.

- Kik maguk? – érdeklődött a srác. – Hozzak széket, vagy nem zavaró, ha az ágyra kell ülniük?

- Jó lesz így. – Lehuppantam vele szemben a focilabda-mintájú takaróval fedett ágy szélére. Magam után húztam a feszengve toporgó Hoolockot is. Kényszeredetten foglalt helyet mellettem. – Egyébként, az édesapját védő ügyvédi iroda bérelt fel minket – adtam gyors magyarázatot. – Kiváló szaknyomozók vagyunk.

- És, tudnak segíteni apának?

- Bízunk benne. Ehhez viszont szükségünk van az Ön együttműködésére is.

- Persze. – Alex felénk fordult székével, mutatva, hogy kész minden figyelmét nekünk szentelni. - Kérdezzenek bármit!

- Szuper, köszönjük! – Előkaptam a telómat jegyzetelni, és belekezdtem: - Ön azt vallotta, hogy a gyilkosság estéjén Joshua Dalton házibulijában volt. Igaz ez?

- Igen.

- Meddig maradt ott?

- Úgy hajnali fél négyig. Aztán már elálmosodtam, és hazaindultam.

- Gyalog?

- Nem. Elvittem apa kocsiját, azzal mentem.

- És biztos abban, hogy fél négykor távozott?

- Hát, persze. Kábé fél óra lehetett az út. Amikor a rendőrök elkezdtek itt kihallgatni, négy körül járt az idő.

Ejnye. Josh hajnali egyről beszélt. Itt egy jó nagy ellentmondás lapul.

- Josh Daltontól elköszönt indulás előtt?

Alexet szemlátomást meghökkentette a kérdés, de azért válaszolt:

- Már kiütötte magát addigra. Nem szóltam neki külön, csak leléptem.

- Van rá tanúja, hogy pontosan mikor távozott?

- Nem hiszem. Akkor már egy ideje egyedül időztem a kert egy csendesebb részén, mert a többiek korábban elkezdtek valamit szívni a teraszon, és nem volt kedvem részt venni.

- Miért nem ment haza hamarabb?

- Mert ittam pár töményet, és apa a lelkemre kötötte, hogy ne vezessek, ha nem vagyok színjózan. Így megvártam, amíg kicsit kiszellőzik a fejem. – A fiú zavartan lesütötte a szemét. Bűntudatosan hozzátette: - Apa elítéli az italozást. Nem is mertem volna hazajönni, amíg nem tisztulnak ki a gondolataim. Szégyelltem magam. Apa mindig mondja, hogy ne igyak erőset, mert így is elég visszataszító sztereotípia él az emberekben arról, hogy az oroszok mind sokat isznak, és nem akarja, hogy még tápláljam is az előítéleteket.

Eltűnődve magam elé mormoltam:

- Tehát, az édesapja ilyen figyelmes arra, hogy milyen általánosító kép él az emberek fejében? – Aztán nem vártam meg a választ, hanem hangosabban mást kérdeztem: - Mióta barátkozik Josh Daltonnal?

- Az túlzás, hogy barátkozunk. Néha segít bejutni egy-két korhatáros egyetemista buliba, meg pár kerti partira elmentünk a haverjaival.

Felnéztem a jegyzetelésből, és átható pillantást vetettem a fiúra.

- Egészen pontosan miért barátkozik velük? – kérdeztem, alaposan megnyomva minden szót.

Alex halovány arca elpirult.

- Én csak... – Belesült a megkezdett mondatba. – Miért kell ahhoz külön indok, hogy szórakozni járjak egy baráti társasággal?! – csapott át gyorsan védekezésből támadásba.

- Mondjuk, mert Ön nem kelt olyan benyomást, mint akinek minden vágya, hogy Daltonék IHB bulijaiban vedelje literszámra a száz dolláros koktélokat!

- Néha rám fér egy kis kikapcsolódás.

Erre már nem mondtam semmit, hanem témát váltottam:

- Mit tud az édesanyja és a Mr Keats közötti kapcsolatról?

- Arra gondol, hogy Keats az anyám alkalmi szeretője volt? Persze, erről tudok. Anya maga mondta el nekem még a gyilkosság hajnalán, miután végre egy kis időre kettesben hagytak minket a rendőrök. Nem akarta, hogy a rendőröktől vagy a médiából értesüljek róla.

- Dühös volt az anyjára?

- Nem. Inkább sajnáltam, mert megalázó volt erről beszélnie, és láttam, hogy már rosszul van az egész felfordulástól. Egyébként, azt hitte, nem tudok róla, mi a helyzet, de én már rég sejtettem, hogy neki is szeretője van.

Alex kis időre megállt a beszédben, és csak megingatta a fejét. Majd éledő indulattal hozzátette:

- Igazságtalannak tartom, hogy apa legalább egy évtizede nőzik, és nyíltan csalja anyát, és most mégis anyát szedi szét a média egy jelentéktelen félrelépés miatt! Őt állítják be úgy, mintha a kényelmes, tökéletes házasságát felkavarta volna az erkölcstelen viselkedésével. Az egyik blogger még azt is írta róla, hogy sztriptíztáncosnő volt a házasság előtt, és hogy csak az apám húzta ki a nyomorból. Pedig ez is egy óriási hazugság. Az édesanyám egy ígéretes karrier előtt álló színésznő volt, és normális bevétele volt a fellépéseiből. És szerintem még ennyi év után is csak azért csalta meg apát, mert apa azt mondta neki, hogy tegye meg. Meglehet, hogy anya szerelem helyett már hideg közönyt érez apa iránt, de ettől függetlenül máig tiszteli, és felnéz rá, és biztos, hogy nem szegült volna szembe vele, ha azt kéri, hogy maradjon hűséges.

A fiú kifulladva ért elhadart szavai végére, és ingerülten fújt egyet.

- Szörnyű ez az egész, amit a cikkekben összeírnak! – tört ki belőle aztán még keserűbben. - Apára meg rásütötték utánajárás nélkül, hogy egy gátlástalan maffiózó. Pedig mindig azt tanították neki a szülei, hogy becsületes munkával kell boldogulni az életben, nem másokon átgázolással. Én is ezt tanultam tőle, igyekszem is így élni. De hát, mit érdekli a szenzációéhes cikkírókat és fórum-kommentelőket, hogy apa hány éven át tanult szorgalmasan, hogy eljusson oda, hogy saját vállalkozásai legyenek! Hogy hány nappalon és éjszakán át készült egy-egy vizsgára... Hogy hány hónapba telt kidolgozni az első üzleti ötleteit... Nekik csak az kell, hogy csámcsoghassanak valamin!

- Igen, ez sajnos ilyen – bólintottam rá, és együttérzően megütögettem a srác térdét. - Sajnálom, hogy ezen kell keresztülmennie a családjának.

- Legalább kiengednék apát! – Alex fáradtan megcsóválta a fejét. Már el is párolgott a dühe, csak a szomorúság maradt. – De még a rendőrök is elfogultak. Nem tudom, mi lesz így vele.

- Ön elképzelhetőnek tartja, hogy bűnös?

- Nem igazán. Alapvetően elítéli az erőszakot. – Megrázta a fejét ismét. – De nem voltam itt, nem tudom, mi történt.

- Látta valaha kirívóan agresszívan viselkedni?

- Hát, azért előfordult, hogy túlságosan elvesztette a türelmét, de összesen két olyan esetre emlékszem, amikor eljárt a keze.

- Mennyire voltak ezek durva esetek?

- Semennyire. Egyszer kisgyerekkoromban adott egy jókora nyaklevest, mert hazudtam arról, hogy megírtam-e a leckémet. Meg pár éve egyik este pofon vágta anyát. De ez is huszonöt év házasság alatt egyetlen egyszer fordult elő. Összevesztek előtte.

- Min?

- Apa nőügyein.

- Erősen megütötte az édesanyját?

- Nem. És már a mozdulat közepén próbálta lefékezni. Utána elnézést kért tőle is meg tőlem is. Tudtommal tényleg nem is fordult elő ilyesmi sem előtte, sem később. Elítéli a bántalmazást és a durvaságot. Az apját megkínozták egy szibériai munkatáborban. Éppen elég volt ez neki ahhoz, hogy ne tartsa jónak, ha az emberek engednek a lelkükben élő állatias kegyetlenségnek. Ha feszült, inkább kimegy futni az erdőbe, vagy úszik a tóban, de nem másokon vezeti le. Nem hiszem, hogy meggyilkolt volna valakit.

Készítettem magamnak egy gyors feljegyzést, majd azt kérdeztem:

- És az édesanyja? Ő vajon bűnösnek tartja az édesapját?

- Szerintem, nem. Párszor beszélgettünk arról, hogy apa tényleg lehet-e a gyilkos, és anya mindig azt mondta, hogy nehezére esik elhinni. Nem érti, hogy mi más történhetett volna, és hogyan juthatott volna hozzá egy külső támadó a vadászkéshez, de még így is kétli, hogy apa tette volna.

Kipipáltam az egyik jegyzetemet, ahol korábban tettem egy kérdőjelet Mrs Dimitrov véleményéhez a férje bűnösségéről, aztán mást firtattam:

- Tud róla, hogy a szülei válást terveznek?

- Igen. Beszéltek velem erről többször is.

- És? Ön hogyan viszonyul hozzá?

- Nem akarok beleszólni. Az ő dolguk. – Alex vont egyet a vállán. – Szerintem, anyának még jót is tenne. Már depresszióba zuhan apa mellett, és az utóbbi időben mintha túl sok nyugtatóval tömné magát. Nem ártana, ha végre továbblépnének.

Úgy tűnik, egyelőre semmi sem utal Alex bűnösségére. Volt egy-két kósza teóriám arról, hogy talán kinyírhatta azért Keatset, mert valamilyen groteszk formában hibáztatta a szülei küszöbön álló válásáért. Úgy tűnik azonban, hogy semmilyen gyanús reakciót vagy negatív indulatot nem vált ki belőle a szülők szétköltözésének kilátása.

- Ha a szülei elválnának, hogyan osztanák meg az anyagiakat? – érdeklődtem ezután. – Foglalkoztatja ez őket?

- Elvileg kötöttek egy házassági szerződést annak idején, és abban az van, hogy válás esetén minden olyan vagyon az apámé marad, ami a vállalkozásai bevételéből származik. Szóval, úgy nagyjából az összes pénzünk. De egyszer pár hónapja hallottam, ahogy mondta anyának, hogy hajlandó fele-fele arányban megosztozni, mert így tartja méltányosnak. Anya meg annyit válaszolt erre, hogy nem érdekli az apám pénze, csak meg akar végre szabadulni ebből a kapcsolatból. És utána kiment a szobából, faképnél hagyta apát. Szóval, nem tudom, hogyan osztoznának meg, de nem úgy tűnt, mintha a kérdés központi szerepet játszana a közelgő válásukban.

- Látta az apját valaha is féltékenynek? – kérdeztem megint mást.

Alex elgondolkodott kicsit.

- Egyszer, még gyerekkoromban – idézte fel. – Az egyik kollégája eljött hozzánk vacsorára, és bókolni próbált anya külsejével kapcsolatban. Udvariasan mondta, hogy csinos a háziasszony, vagy ilyesmit. Erre apa arca elkomorult. Egyszerűen kidobta a férfit a házunkból, és közölte vele, hogy mit képzel, hogy rányomul a főnöke feleségére a saját házukban. Ha még egyszer csak hasonló is előfordul, azonnal kirúgja a cégtől. – Alex arcán egy kicsit rosszalló, de alapvetően elnéző félmosoly jelent meg az emlék hatására. – Akkor úgy éreztem, hogy indokolatlan volt ennyire kiakadni, de aztán később megtudtam, hogy ez a kolléga már korábban is tett rá célzásokat, hogy tetszik neki anya. Szóval, összességében, megérthető, hogy apa így kiosztotta. Csak erre az egy alkalomra emlékszem.

- Az utóbbi években az édesapja semmilyen jelét nem adta féltékenységnek?

- Nem tudok róla.

Kipipáltam még egy pontját a jegyzeteimnek, aztán ismét témát váltottam:

- Használta bármire az apja a vadászkést?

- Nem. Csak dísznek tette ki a polcra.

- Az anyja vagy az apja beszélt az utóbbi hónapokban csigákról?

- Csigákról?! – Alex megütközve kapta fel a fejét.

- Igen, csigákról. – A hangom meg sem rezzent.

- Hogy’ jön ez ide?

- Csak válaszoljon, kérem!

- Hát... Apa hónapokkal ezelőtt mondott valami olyasmit, hogy eléggé elszaporodtak a csigák az erdőnek ezen a részén. Említette, hogy amikor futni jár, egyre többet lát belőlük. Ennyi. De ennél lényegtelenebb részletet el sem tudok képzelni...

- Nem baj, azért köszönöm, hogy elmondta. – Feljegyeztem magamnak az infókat. – Esetleg eszébe jut még bármi más furcsaság a csigákkal kapcsolatban?

- Az égvilágon semmi. Nem is értem...

- A nyomozásnak ebben a szakaszában még mi sem tudjuk, pontosan milyen szerepet játszanak a csigák. Mindenesetre, ha bármi hasznosat hall róluk, kérem, haladéktalanul szóljon!

- Jó, de ez annyira fura, hogy csigákról kérdez...

- Igen, elég abszurd. Viszont látunk egy halvány esélyt arra, hogy a csiga-téma elősegítheti az apja ügyét. Szóval, tartsa nyitva a szemét!

A fiú bólintott, én pedig jeleztem egy könyökbökéssel Hoolock oldalába, hogy feltettem az összes kérdésemet, és lassan indulhatunk.

8. fejezet: Feladatok

- Na, figyeljen! Most egyedül kell folytatnom az utamat – közöltem Hoolockkal, miután elhagytuk a Dimitrov-villát a kocsival. – Hol tegyem ki? Jó lesz, ha elviszem az irodámhoz, és ott melózik még az asszisztensemmel?

- De... de hát... Vaughn a lelkemre kötötte, hogy mindig maradjak Önnel, és figyeljem a munkáját...

- Sajnos, most a három titkos segédemmel kell beszélnem, és az ő személyazonosságukat nem fedhetem fel. Ezt csak egymagam tudom intézni.

- Három titkos segéd? – álmélkodott a fiatalember. – Miféle titkos segédek?

- A nevéből is következik, hogy ha titkos, akkor nem beszélhetek róla.

- Izgalmasan hangzik. Mire kellenek a titkos segédek?

- Ne feszegessük a témát! Az eredményeket majd megosztom Önnel is, ha lesz bármi.

Hoolock rövid lélegzetvételén láttam, hogy egy újabb kérdésre készül, de leintettem a faggatózást, és elirányítottam a járművet a belváros felé, hogy elvigyem őt az irodámhoz. Nem ártana, ha rendszereznék Mrs Blackhawkkal az eddig megtudottakat.

*

Miután megszabadultam a szemüveges, nyakigláb fiatalembertől, elő is vettem a telómat, hogy felhívjam első számú segédasszisztensemet, Stephan Glasbyt. Nem akartam Hoolock előtt felfedni, hogy egy volt gyilkossági nyomozó is segít alkalomadtán, ugyanis Glasby infói nem egészen legális forrásból származnak. Telefonon megkértem, hogy kerítse elő a gépjármű-nyilvántartásból, kinek a tulajdonában áll az a fekete autó, amelynek a rendszámát felírtam még legelső alkalommal, amikor a Dimitrov-villánál jártam felmérni a terepet.

Utána pedig elkanyarodtam a kocsimmal a nagyváros felé, ugyanis feltett szándékom volt, hogy meglátogatom Litvin professzort és Billt.

Gavrilo Litvin egy negyvenöt éves szerb agykutató professzor, aki már kábé két évtizede városkánk tudományos elitjének elismert tagja, és ott van a feleannyi idős titkolt szerelme, egy Bill Inskeep nevű srác. Bill egy nincstelen egyetemista, aki részmunkaidős melókból tartja el magát. A köztük lévő kétségtelenül hatalmas anyagi és életkorbeli különbségek miatt Litvin professzornak sokáig gondjai voltak annak megértésével, hogy a kapcsolatuk tényleg szerelmen alapul, és nem puszta anyagi érdeken. Cserébe a nyomozásaim során nyújtott segítségeikért megpróbáltam én is előállni egy-két ötlettel, hogyan rendezzék homályos viszonyukat. Ennek következtében most ott kötöttek ki, hogy már több mint négy hónapja a Bill autóbontó műhelyben végzett kis melójából szerzett semmi pénzből tengődnek mindketten a srác lepukkant albérletében.

Egy darabig erős lelkiismeret-furdalásom volt, hogy közvetve rábeszéltem őket egy ilyen kényelmetlen megoldásra, de aztán végül kiderült, hogy nem csináltam nagy bajt az összeköltözéses ötletemmel. Sőt, úgy tűnt, tényleg megoldódott a problémájuk. A professzor abbahagyta a rágódást azon, hogy Billt vajon csak a pénze érdekli-e, mivel végre láthatta, hogy a fiatalember egy csóró kis albérletben is ugyanúgy viselkedik vele, mint egy fényes villa kényelmében. És mindketten örültek neki, hogy több időt tudnak együtt tölteni. Amikor két hónapja egyik este összefutottam velük, Bill például éppen arra készült, hogy elviszi Litvint hamburgerezni. Négy napig spórolt rá. A professzor pedig kifejezetten várta, mert még sosem evett hamburgert.

Amikor megérkeztem, megnyomtam hosszan a csengőt a romos kis lakás ajtajánál. Már az is fejlődés volt, hogy működött a csengőjük, mert korábban arra sem tellett nekik Bill fizetéséből, hogy megjavíttassák.

Litvin nyitott ajtót. A szerb professzor, mint mindig, most is úgy tartotta enyhén összepréselve vékony, sápadt ajkát, mint aki örökké neheztel. Szőkésbarna hajának minden szála szokás szerint gondosan frizurába volt fésülve.

Még otthonra is simára vasalt inget meg elegáns, galambszürke zakót viselt, de ezúttal nem több ezer dolláros darabokat, hanem a Billtől kapott olcsó konfekcióöltönyt.

- Üdvözlöm, Miss Lorne – biccentett felém udvariasan. – Rég járt erre. Jól megy a sora?

- Persze, remekül vagyok – vágtam rá. – Bemehetek?

- Nyugodtan. Egyébként is, Bill már nem sokáig tudja visszatartani a kutyákat, hogy ne tóduljanak ki az ajtón Önhöz, úgyhogy alkalmasabb lenne, ha benn beszélgetnénk.

A professzor bekísért, és valóban megláthattam, hogy a kinyúlt pólót és szakadt farmert viselő kócos, fiatal srác éppen a három kutyáját igyekszik a háttérbe tuszkolni, hogy ne rohanjanak elő az üdvözlésemre.

Litvin hellyel kínált a szürke, kopott kis szobában, és közben távolságtartó illedelmességgel megkérdezte:

- Szolgálhatunk egy kávéval vagy teával?

- Nem, köszönöm. – Leültem a süppedős, nyagda rugójú fotelba. - És egyébként, Önök jól vannak?

- Igen, köszönjük.

Biztos, ami biztos, rákérdeztem:

- Nem túl problémás ez az életforma?

Litvin kimért mozdulattal helyet foglalt velem szemben a hasonlóan ócska szófán, és Bill is lehuppant mellé. A kutyák sorban odagömbölyödtek a bokájuk mellé. A professzor válaszolt:

- Nem annyira. Az elején még nehezen rázódtunk bele, de mostanra egészen hozzászoktunk. Van azért egy-két apróbb kellemetlenség. Például, az egyik foxi hangosan horkol éjszaka, és alig tudok elaludni tőle. Aztán reggel hajnalban kell kelnünk, hogy legyen időnk kivasalni az ingemet meg az öltönyömet a munkába. Régebben mindig a házvezetőnőm készítette elő az öltözetemet, de most felváltva csináljuk Billel. Elég sokáig kellett magyaráznom, hogy hogyan kell megfelelően kivasalnia a ruháimat, de már egészen jól megy. Ezen felül, Billnek eleinte nem akaródzott rendesen kitakarítani. Pedig ez természetes, hogy meg kell csinálnunk...

- Hát, ezt azért úgy kell elképzelni – vágott közbe Bill fejcsóválva –, hogy amikor első nap kimostam a függönyöket, mindent lesikáltunk, az összes ruhát kifertőtlenítettük, és ötször felmostuk a kedvéért a padlót egymás után, ő még hatodjára is elkezdett ciccegni, hogy lát egy koszfoltot a sarokban. És miután kora reggeltől egyetemi óráim voltak, utána meg egész délután a műhelyben melóztam, már nem volt kedvem hatodszor is felmosni, és éjfél felé megkértem, hogy inkább pihenjünk.

- Ez tényleg így volt? – kérdezett rá Litvin, némi zavarral sápatag arcán. – Nekem fel sem tűnt, hogy már ötször felmostuk...

- Hát, lehet, hogy nyolcszor is – vigyorodott el a fiatalember. – Csak nem akartam az előbb túlozni.

A professzor lesütötte a szemét, és nyugtalanul a mandzsettagombját kezdte forgatni elefántcsontfehér ujjbegyeivel.

- Nagyon idegesítettelek? – kérdezte halkan.

- Dehogyis. Örültem, hogy itt vagy velem. – Bill megfogta a prof kezét, a mozdulattal kényszerítve rá, hogy félbehagyja az ideges gombigazgatását, és megszorította az ujjait.

Elmosolyodtam:

- Látom, egész tűrhetően megy az együttélés. Most viszont, ha nem bánják, rátérnék a jövetelem okára. Megint segítségre lenne szükségem egy nyomozási ügyben.

Litvin homlokán azonnal megjelent egy gyanakvó ránc, Bill viszont egy mosollyal válaszolt:

- Persze, szívesen segítünk. Miről lenne szó?

- Megöltek egy Philip Keats nevű fiatal férfit, biztosan hallottak róla.

- Igen. Tele volt vele a híradó.

- Nos, én az ő gyilkosa után nyomozok. Mr Keats pénzért nyújtott szexuális szolgáltatásokat gazdag nőknek. És jó lenne, ha meg tudnák nézni a fiatalember noteszét. Ki kellene választaniuk, hogy melyik lehet az az ügyfele, aki iránt többet érzett puszta szakmai érdeklődésnél.

Bill csodálkozva felvonta a szemöldökét:

- Miért pont nekünk adja ezt a feladatot?

- Mert az Önök kapcsolata is hasonlóan indult – feleltem egyenesen –, és így talán jobban el tudják képzelni, mi játszódott le az áldozat fejében.

Litvin arcán sértett sápadás kezdett végigkúszni.

- Hogy’ merészeli Billt egy prostituálthoz hasonlítani?! – hápogta.

Bill viszont derűs maradt:

- Kétségtelen, hogy annak idején én is anyagi érdekből találtam ki, hogy pár éjszakát eltöltök Gavrilóval. Először úgy terveztük, hogy a viszonyunk egy sima szolgáltatásról szól majd. De mi szerintem már az elején is tök ügyetlenül fogtunk bele. Egyikünk sem próbálkozott korábban ilyesmivel, csak kölcsönös érzelmi vonzódáson alapuló kapcsolataink voltak, és ezért fogalmunk sem volt, mit kellene csinálnunk. Esetlenül indult, és hamar bele is kavarodtunk. Ez a megölt fiú viszont egy profi volt. Egészen más.

- Szerintem, rá tudnának hangolódni a gondolkodásmódjára – válaszoltam szemrebbenés nélkül. – Egyébként meg felesleges ezt támadásnak venni és védekezni. Ez az igazság.

- Jó, persze, de azért vannak jelentős különbségek – vetette ellen Bill nyugodtan.

Litvin professzor még mindig vérig sértetten kapkodott levegő után a háttérben. A fiatalember viszont nem zaklatta fel magát az összehasonlításon, csak vidáman belefogott, hogy elmagyarázza a kapcsolatuk kialakulását, hogy megérthessem, miért nem működik az általam vont párhuzam:

- Így utólag belegondolva, szerintem eszembe sem jutott volna, hogy az anyám gyógykezeléséért cserébe kavarjak valakivel, ha a szívem mélyén nem vonzódtam volna Gavhoz már az első perctől fogva, ahogy leszólított a konferencia után. Igazából, elég sok más módszer is lett volna arra, hogy pénzt és jó orvosokat szerezzek, legalábbis próbálkozhattam volna számtalan egyéb dologgal. Nyilván nem volt véletlen, hogy épp ez a megoldás ugrott be. Ráadásul, amikor előálltam az ötlettel, Gav felajánlotta, hogy ha ennyire kétségbeejtő a helyzet, akkor segít a családomon mindenféle ellenszolgáltatás nélkül is. Voltaképpen én ragaszkodtam hozzá, hogy így legyen, mert így fair. Szóval, a viszonyunk már a legelején sem volt annyira kihegyezve az anyagiakra, mint ahogyan gondoltuk... Aztán bele is gabalyodtunk ebbe a suta viszonyba, és elég szerencsétlenül belezúgtam Gavrilóba, akaratom ellenére. – Bill vetett egy szeretetteljes mosolyt az idősebb férfira, aztán hozzátette: - De ez a Keats nevű srác pusztán azért nyújtott szolgáltatást, mert így akart pénzhez jutni. Közömbösen. Neki ez rutinmunka volt.

- Na, pont ezért fogják tudni kiszúrni, hogy melyik ügyfele volt az, akivel mégsem volt közömbös a szakmai kapcsolata. – Ráhunyorítottam Billre, és a kezébe nyomtam a Keats vaskos noteszéről készült fénymásolatok kötegét.

- Akkor is felháborító, hogy Billt egy magát pénzért áruló fiatalemberhez meri hozzámérni! – vetette oda nekem a professzor.

- Igazán? – A hangomba egy kis él költözött. – Talán én gyanúsítgattam Billt egy éven át azzal, hogy pusztán a nagy vagyon miatt játssza el Önnek a szerelmest?! Ki dünnyögött ilyesmiket sok-sok hónapon keresztül?

Litvin elfehéredett arcán most vörös pír gyúlt.

- Én csak... – nyögte aztán elfúló hangon. – Én csak nem mertem elhinni, hogy tényleg szerethet... Szó sincs arról, hogy...

- Semmi gond, inkább ne vitatkozzunk! – Bill nyugtatóan megütögette a professzor öltönybe-fehér ingbe bújtatott karját. – Szívesen megnézem a noteszt, ha ezzel segíthetek egy gyilkost kézre keríteni.

- Szuper, köszönöm. – Hálás örömmel pillantottam rá. – És lenne még egy feladat, egy beépített meló.

- Gav megint kap egy izgalmas szerepet? – vigyorodott el Bill. – Most kit kell eljátszania? Egy simlis keresztapát?

- Ezúttal inkább Önre lenne szükség. Mit szólna hozzá, ha az elkövetkező hetekben lejárna edzeni egy konditerembe? Mr Keats egykori konditermére gondolok. Csak fel kellene mérni a vendégeket, az új tulajdonost, és úgy általában fel kellene csípni minden hasznos pletykát. Nem nagy ügy. Menni fog?

- Oké, vállalom – bólintott rá azonnal Bill. – Egyébként sem ártana kicsit deltásodnom. Főleg, mióta az az új, über-jóképű laboráns megjelent az agykutató központban, és folyton Gavrilo körül legyeskedik... Jobb, ha formába hozom magam, mielőtt még baj lesz.

Litvin professzor megütközve felkapta a fejét, és már készült a megbotránkozásra, Bill viszont nevetve megölelte, és ezzel beléfojtotta a választ.

*

Miután Litvinéknél végeztem, visszatértem az irodámhoz. Hoolock éppen kezdett már Mrs Blackhawk agyára menni, legalábbis láttam asszisztensem szarkalábainak egyre erősödő feszülésén, hogy fogytán a türelme. A fiatalember viszont bőszen mesélt egy jogi sztorit. Úgy tűnik, valamiért abba a tévhitbe ringatta magát, hogy Mrs Blackhawk szeret a helyi pletykákon kívül bármi mást is végighallgatni.

- Csak egy rövid eligazításra ugrottam be – hadartam, le sem téve a táskámat, mindössze lefékezve rohanó lépteimet a helyiség ajtajában. - Gondoskodtam egy rendszám beazonosításáról és a határidőnapló átfésüléséről. Ne aggódjanak viszont, mert maradt még feladat! Szeretném arra megkérni – itt Mrs Blackhawk felé böktem az állammal –, hogy egyeztessen nekem egy időpontot Marta Sorbettel, a helyi talkshow vezetőjével. Nem lesz egyszerű, mert elfoglalt a hölgy, de ki kellene derítenünk, honnan szerezte a lakótársról az infót. Ön pedig – mutattam most Hoolockra –, megtenné, hogy utánanéz az ügyvédi iroda által szerzett anyagokban, hogy pontosan hogyan alakult az áldozat anyagi helyzete? Bankszámlakivonatok, gyanús pénzforgalom, akármi. Mehet?

A fiatalember, egy idő után felfogva sebesen elhadart szavaimat, ráhelyeselt:

- Persze, jó ötlet, nézem is. Ön mit csinál addig?

- Most, hogy kiosztottam a szöszölősebb munkákat a segédeimnek, ideje, hogy magam foglalkozzak a nyomozás kényesebb részével. Van egy szörnyű sejtésem, és igazolnom kellene. Remélem, tévedek, de sajnos valószínűbb, hogy nem.

- Mégis, mi ez a sejtés? – kérdezett rá Hoolock.

- Az, hogy Mr Dimitrov tényleg ártatlanul ül a dutyiban.

És mielőtt a meglepett fiatalember bármit nyöghetett volna erre, elsiettem a lift felé, hogy a parkolóban pihenő kocsimmal elhajthassak a nagyvárosi fogházhoz.

9. fejezet: Hazugságok

Dimitrov ajkán, amint meglátott, azonnal megjelent egy tartózkodóan ellenséges feszülés.

A rabruhás férfit két őr kísérte a látogatói asztalhoz, és leültették szemben. Borostás arca nyúzottnak és fáradtnak tűnt, mintha az előző látogatásunk óta alig aludt volna. Őszes szőke haja csapzottan lógott a homlokára.

- Figyeljen! Tudom, hogy nem indult valami fényesen a kapcsolatunk, de szeretném tájékoztatni, hogy az indokolatlanul provokatív viselkedésem csak a nyomozás részét képezte – nyitottam egyből egy magyarázattal. – Meg akartam figyelni a reakcióit, és sikerült is megtudnom, amire kíváncsi voltam. Jobb, ha figyelembe veszi viszont, hogy ebben semmilyen személyes ellenszenv nem játszott szerepet, csak a munkámat végeztem. Folyamatosan azon dolgozom, hogy kiszabadíthassuk Önt.

- Értem. – A férfi ennyit felelt. Keskeny, acélkék szeme nem vált barátságosabbá, ahogy komoran rám szegeződött.

- Félre tudja tenni a mesterségesen generált ellentétet és szakmaian állni ehhez a beszélgetéshez?

Nyílt kérdésem először csak még erősebb feszülésre húzta Dimitrov arcizmait, és egy ideig hallgatott.

- Rendben – mondta aztán végül, és egyúttal végre megenyhült a tekintete ridegsége.

- Jó, akkor koncentráljon, mert egy fontos kérdés jön: milyen alakú volt a csiga, amelyet félredobott?

- Tessék?!

- Azt mesélte, hogy a sérült ápolásakor félredobott egy csigát. Ennek a csigának a háza... Milyen alakú volt? Kerek vagy hosszúkás?

Dimitrov egy darabig emésztette a bizarr kérdést, aztán végül megadta a választ:

- Talán inkább hosszú, nyújtott. Úgy rémlik, hogy jó fogás esett rajta, amikor megragadtam, hogy félrehajítsam.

- Lehetséges, hogy egy afrikai achátcsiga volt?

A férfi csak üres tekintettel nézett vissza rám:

- Nem tudom, mi az.

- Jól van, inkább hagyjuk! – legyintettem. – Elemezzük még azt, amikor kiment a kertbe, és meglátta a sérültet.

Kis csönd.

- Arról már elmondtam mindent a múltkor. – Érkezett a felelet némi késéssel.

- Nem mindent.

- De, igen – vágta rá a férfi most már ellentmondást nem tűrő gőggel. – Nem hagytam ki semmit.

- Dehogynem. Beszéljünk még a vadászkéséről!

Dimitrov nem adott választ, csak néma hidegséggel meredt rám. Így én folytattam:

- Itt az ideje, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba! Tudom, hogy Ön vitte ki a kést a kertbe, és azt is sejtem, hogy miért. De jó lenne, ha az Ön szájából hallanám az igazat. A jövője múlhat rajta!

Dimitrov hosszan nézett rám, rezzenetlen tekintettel, felszegett állal. Sokáig nem felelt.

- Nem tud semmit – mondta végül.

- Dehogynem. Kezdje csak ott, hogy annyi év elhidegülés után eljutottak arra a pontra a feleségével, hogy vége. A fiuk nyár végén elköltözik. Ez volt az oly’ régóta kitűzött időpont a váláshoz, és vészesen közeledett.

A férfi arcán végre a dölyfös hűvösség helyett sötét árny jelent meg, és láttam rajta, hogy rájött, tényleg tudom az igazat.

- Igen. Így történt – felelt már némi megadással. Még hallgatott egy kis ideig, de aztán végre beszélni kezdett: - Évek óta emlegettük, hogy ha a fiunk felnő, és kiköltözik, külön utakon folytatjuk. De mindez olyan távoli volt! Természetesnek tűnt, hogy előbb-utóbb sor kerül rá, hiszen már rég kihűlt a házasságunk, mégis, egyszer sem gondoltam bele igazán... Valahogy nem hittem el, hogy tényleg eljön majd az a nap...

Ekkor elhallgatott, és komoran lehajtotta a fejét.

- A gyilkosság előtti hetekben jött rá, hogy még mindig szereti a feleségét, igaz? – kérdeztem rá egyenesen.

- Igen. Engem magam is meglepett. Lehet, hogy ez már nem az a lángoló szerelem, amit a megismerkedésünkkor éreztünk, de még mindig képtelen lennék mással elképzelni az életem. Soha nem számított másik nő. Ő az egyetlen, aki tényleg érdekel, és vele akarok maradni. Együtt megöregedni, a közös otthonunkban, a közös emlékeinkkel, együtt örülni az unokáknak, együtt nézni szembe a betegségekkel, nehézségekkel... De láttam a szemén, hogy már késő. Ő már feladta. Kiveszett belőle minden érzés irántam. És nem hibáztathatom. Én voltam az, aki jóval kevesebb energiát fektetett ebbe a kapcsolatba az évek során. A fiunk nevelése, nők, munka, üzleti utak, minden fontosabb volt, mint a házasságommal törődni. Valahogy olyan távolinak tűnt a lehetőség, hogy egyszer végleg elveszíthetem, hogy nem is foglalkoztam vele.

Dimitrov igazított a láncain, és a mozdulat egy időre lekötötte.

- A gyilkosság előtti héten már minden nap ezen tűnődtem – folytatta aztán fásultan. – Hogy mit tehetnék, hogy Imogene tudjon még úgy nézni rám, mint régen... Nem mondtam neki semmit, inkább nem szóltam, mert először magamban akartam tisztázni, hogy pontosan mi segíthetne. Ez nem olyasmi, amit egy egyszerű bocsánatkérés megoldana. Hiába állnék elő vele, hogy mi lenne, ha újrakezdenénk... Nem segítene. Éreztem, hogy nehéz feladat, sőt, nyilván lehetetlen... És akkor egyik éjjel ott találtam a kertben a haldokló fiút.

A férfi megint tartott egy kis szünetet, mielőtt folytatta:

- Ahhoz, hogy megérthesse, mi játszódott le bennem, tudnia kell, hogy kezdettől fogva mindenki maffiózónak és veszedelmes bűnözőnek tartott itt Amerikában.

- Tudom. És azt is tudom, hogy tévedtek.

Láttam a férfi állkapcsának feszüléséből, hogy meglepi a válaszom.

- Igen, de... mindig, mindenütt ezt beszélték rólam. – A hangja egyszerre egészen tompa lett. – Először, amikor fiatalon ideérkeztem, zavart. Próbáltam küzdeni, hogy kezdjek valamit az előítéletekkel, és bebizonyítsam, hogy nem vagyok sem veszélyes kém, sem szökevény bűnöző. Tanultam, dolgoztam, igyekeztem teljes erőmből. De aztán fokról fokra ráébredtem, hogy mindegy, mit teszek vagy mondok, mindennel csak a tévhiteket erősítem. És amint megalapítottam az első vállalkozásomat, a „hírnevem” meglepően kedvezni kezdett az üzleti tevékenységemnek. Mindenki félt tőlem. Tisztelet, alázat, rettegés övezett. A gyáva talpnyalók meg egyből a kegyeimet keresték. Sosem adtam alapot a pletykáknak, de egy idő után kezdtem kerülni a megcáfolásukat is. Úgy voltam vele, hogy miért ne használhatnám ki a rágalmakat, ha már egyszer megszüntetni nem tudom. Ügyeltem arra, hogy minden tevékenységem tiszta maradjon, de ezt úgysem hitte volna el senki. Remekül kifizetődött. Olyan üzletek hullottak az ölembe, amelyekről egyébként csak álmodozhattam volna. Nem mertek nemet mondani nekem.

Halk csördüléssel a térdére ejtette megláncolt kezét, és hátradőlt a székén.

- Amikor Imogene-nel megismerkedtem, már mindenki azt beszélte rólam, hogy egy hírhedt maffiózó vagyok. Félelmetes, titokzatos ember. Azt hiszem, pont ezért szeretett belém. Mert vonzotta a talányos, veszélyes idegen. Aztán viszont az évek során megismert, és már semmilyen rejtélyt vagy meglepetést nem tartogattam számára. Huszonöt év közönyös rutinja rakódott már a régi érzésekre! És miközben küzdöttem ott a kertünkben azért, hogy megmentsem azt a vérző fiút... Egyszerre összeállt a fejemben a kép. Ha el tudnám hitetni, hogy én késeltem meg a fiút féltékenységből, újra érdekessé válhatnék. Egyébként is, be kellett mennem a házba egy vágóeszközért, hogy kötést hasogathassak. És ott volt a vadászkésem egy karnyújtásnyira a bejárattól. Pont megfelelt a célra, hogy felvágjam vele a pizsamaingemet egy villámgyors kötés elkészítéséhez. Láttam, hogy a fiú sebei is késszúrások. Miközben bekiabáltam a feleségemnek, hogy felébresszem, és mentőket hívjon, úgy vettem el a polcról a kést, hogy ne hagyjak egy csepp vért sem. Így majd nem tudhatják, mikor tűnt el a kés a helyéről – a támadás előtt vagy után. Megfelelő bizonytalanság. Később a vallomásomban elhallgattam, hogy utólag vittem ki. Azt hazudtam, a sérült mellett találtam. Hagytam, hogy azt higgyék, a kés lehetett a támadáshoz használt fegyver. Hagytam, hogy egyre erősebb gyanú ébredjen...

A férfi vett egy nagy levegőt. Amikor tovább beszélt, egy alig látható, kesernyés félmosoly árnyéka bujkált a szája szegletében:

- Az elején még jó ötletnek tűnt. Gondoskodtam arról, hogy a feleségem véletlenül se legyen gyanúsítható. Megkértem, hogy ne jöjjön ki a kertbe, és így ne legyen véres. A fiam pedig odavolt egy házibuliban. Nem hozhattam rájuk bajt. És azt hittem, hogy saját magamra sem fogok. Nem sejtettem, hogy ennyire kevés nyom lesz a valódi elkövető ellen. Először azt gondoltam, majd magához tér a fiú, és elmondja, hogy nem én bántottam. Aztán, amikor megtudtam, hogy meghalt, abban bíztam, hogy pár nap után találnak majd új gyanúsítottat, vagy elengednek bizonyítékok hiányában. Ott maradna körülöttem továbbra is a félelmetes aura, hogy talán mégiscsak én késeltem meg a feleségem szeretőjét. Suttogás, pletykák, találgatások... Én pedig azt tenném, amit mindig. Ami olyan jól bevált egész életemben. Nem mondanám, hogy igazak a vádak, de nem is tagadnék elég meggyőzően. És akkor hátha meglátnám Imogene szemében a fényt, ami olyan rég kihunyt benne. Amikor rám néz... A félelemmel vegyes tisztelet és rajongás...

Elhallgatott. Én pedig a kezembe temettem az arcom, és nyögtem egyet:

- És most komolyan azt akarja mondani, hogy nem talált jobb módszert a bepunnyadt házassága felélesztésére, mint gyilkosnak tettetni magát, és totál összezavarni egy fontos rendőrségi nyomozást?!

Dimitrov keskeny szeme kifejezéstelenül szegeződött rám.

- Valóban elvetettem a sulykot – ismerte el szárazon. – Most már én is látom, hogy túl erős lett a gyanú. Nem sejthettem azonban, hogy a késem nagyjából beleillik majd a sebekbe! Valószínűleg így a börtönben maradok egész hátralevő életemre. De ezek után már megalázó lenne beismerni, hogy az egész csak egy szánalmas erőlködés volt, hogy a kétes hírnevemet alátámasszam. Inkább hallgatok, és viselem a következményeket.

- Az a gond, hogy most már, ha beszélne, akkor sem hinne Önnek senki. – Helytelenítően megcsóváltam a fejem. – Ráadásul van egy rossz hírem. Nem ért el eredményt, ugyanis a felesége szemében semmiféle fény nem gyúlt az Ön letartóztatása óta. Sőt, csak még boldogtalanabbá és magányosabbá tette az, hogy egyedül kell szembenéznie a gyalázkodó pletykákkal és a hatósági vizsgálatok meghurcoltatásaival.

A férfi borostás arca egészen sápadtnak tűnt a börtönépület gyéren megvilágított helyiségében.

- Tudom. – Csak ennyit felelt rekedtes hangon.

- Mindegy, most már csak annyit tehetünk, hogy a nyomozás gyakorlati részére koncentrálunk.

- Honnan tudta? – kérdezte váratlanul Dimitrov.

- Mit?

- Hogy akartam adni még egy esélyt a házasságomnak.

Eligazítottam magam a kényelmetlen látogatói széken.

- Nézze! Évek óta dolgozom magánnyomozóként, és főleg válóperes ügyekben kérnek fel terhelő körülmények előásására. Annyi bedöglött kapcsolatot láttam már, hogy kívülről tudom minden csínjukat-bínjukat, és álmomból felriasztva is felismerem, mikor sül be végleg egy házasság... – Tartottam kis szünetet, majd lassan egy halvány mosoly kezdett megjelenni az arcomon. – Maradjunk annyiban, hogy ha egy férj számos rendőrségi procedúra és a börtönben töltött több hosszú hét elteltével is képes felidézni, hogy a körülbelül húsz másodpercre látott felesége milyen szexi rövid szabású hálóinget viselt egy hónapja este, az nem tartozik ezek közé a jelek közé.

Dimitrov arcán is felsejlett egy tétova, fáradt mosoly.

- Ne töltsük azonban az értékes látogatási időt a többi apró jel elemezgetésével! – javasoltam, felgyorsítva a tempót. – Majd egyszer, szívderítőbb körülmények között beszélhetünk a házasságáról, de most összpontosítsunk a kiszabadulására! Vannak ellenségei?

- Ellenségeim?

- Bárki, aki gyűlöli, annyira, hogy akár egy gyilkosságot is Önre próbálna lőcsölni.

- Vannak üzleti ellenfeleim, de nem tudok arról, hogy ilyen mértékben áskálódnának ellenem. Ráadásul, amióta sok évvel ezelőtt ideköltöztem, már visszavonultam az aktív üzletkötésektől, és jobbára csak szervezési és irányítási háttértevékenységeket végzek.

- Törtető munkatársak?

- Nincsenek. A közvetlen beosztottaimat mind személyesen választottam a megbízhatóságuk és a becsületességük alapján.

- Egyéb rosszakarók?

- Van néhány lényegtelen szeretőm, akik nem örültek, amikor egy-két hét után ejtettem őket, de azért nem hiszem, hogy bármelyikük ennyire komoly haragot őrizgetne magában.

- Megfenyegették-e Önt az elmúlt egy évben?

- Nem.

- És a fiát vagy a feleségét?

- Nem tudok róla. – Dimitrov arca komoly lett a családja említésére. - Gondolja, hogy tényleg szándékosan próbálták rám kenni a gyilkosságot?

- Ez is egy lehetőség. Persze, előfordulhat, hogy a gyilkosnak csak szerencséje volt. Könnyen lehet viszont, hogy volt benne némi előre megfontoltság, amikor az Önök kertjében végzett az áldozatával. Szóval, gondolkozzon! Ki gyűlölheti ennyire?

- Fogalmam sincs.

- A feleségét meg sem említi?

A férfi arca egyszerre még az eddigieknél is sápadtabbnak tetszett.

- Ezt meg hogy’ érti?! – kérdezte halkan, de szinte ijesztően fojtott indulattal.

- Úgy, hogy neki bőven van oka szívből utálnia Önt, nemde?

- A feleségemnek semmi köze ehhez az egészhez!

- És ha mégis?

- Úgy véli, hogy ennyire gyűlöl? – Dimitrov akcentusa egyszerre egészen erőssé és nehézkessé vált.

- Igen. Azt gondolom, hogy a sok-sok év számtalan megaláztatása során szívből meggyűlölte Önt. És a kilátás, hogy egy válás jogi hercehurcája helyett Ön a dutyiban rohad meg, a lehető legcsodálatosabb megoldás a számára. Egyedül élvezheti a villa kényelmét, dőzsölhet a sok pénzben, és még végignézheti azt is, ahogy Ön évtizedeken át vergődik egy börtönzárka mélyén. Szerintem, a szeretőjétől is undorodott, és megvetette, így tökéletes áldozatot talált a tervéhez. Kinyíratta a szeretőt, és megpróbálta rákenni Önre. Egyszerű, de zseniális koncepció.

Bár a férfit minden szavam láthatóan arculcsapásként érte, nyugalmat erőltetett magára, és teljes határozottsággal felelt:

- Ha Imogene tett is bármi ilyesmit, minden oka megvolt rá. Az én hibám, hogy idáig jutottunk. Ezzel kapcsolatban nincs más mondanivalóm, és nem is lesz.

- Jól van - hagytam rá a dolgot, majd hozzátettem: - Egyébként, a felesége természetesen nem gyűlöli Önt. Ezt csak azért lódítottam, mert azt akartam, hogy ha titkol vele kapcsolatban bármit, akkor bökje ki. De látom, nem jött össze. Mindegy, lapozzunk!

Ahogy megláttam a tekintetet, amivel Dimitrov ekkor rám meredt, inkább tényleg eltereltem a szót, és azt kérdeztem:

- Akad még bármi más, a kés kivitelén kívül, amit nem árult el? Amiről hazudott a rendőrségnek?

- Nem.

- Van még olyasmi, amiről tudnom kellene a nyomozáshoz?

- Nincs.

- Akkor most egyelőre berekesztem a kérdések feltevését. – Sietősen felkeltem. – Ideje, hogy a tettek mezejére lépjek! Tartson ki itt benn, én meg igyekszem mielőbb összekaparni pár bizonyítékot, hogy végre kiengedjék!

Mivel a férfi még mindig gyilkos tekintettel méregetett, úgy döntöttem, nem várom ki, amíg összeszedi a gondolatait a feleségével kapcsolatos kamu teóriám minősítésére, hanem inkább eliszkoltam egy börtönőr felé, hogy kikísérjen a látogatói teremből.

*

- Van egy nagy baj – közöltem Hoolockkal, ahogy leültem mellé a kávézó teraszán, ahol rám várt egy általam küldött üzenet hatására, nem messze a börtönépülettől. – Beigazolódott a szörnyű sejtésem.

A fiatalember felpillantott a limonádéja kortyolgatásából:

- Komolyan?

- Igen. Szerintem, Mr Dimitrov ártatlan.

- De hiszen ez nagyszerű! – A fiatal férfi összeütötte a tenyerét. – Mi ezzel a baj?

- Az, hogy ha nem fogjuk tudni bebizonyítani, akkor közvetve a mi lelkünkön fog száradni az élete. Ráadásul egy gyilkos szabadlábon van. És a bizonyítás pillanatnyilag közel lehetetlennek tűnik.

- Ööö... mondjuk, ez kétségtelen...

- Hát, sajnos, igen. Egyelőre ott tartunk, hogy fikarcnyi sejtésünk sincs, miért halt meg Mr Keats, és ki akarhatta eltenni láb alól. Viszont van egy jó hírem is.

- Remek! Micsoda?

- Az, hogy valahol van egy gyilkos fegyver, amelyet Mr Dimitrov szerencsétlen ügyködése folytán még nem talált meg a rendőrség. Hasznos új nyom lehet. Ebből azonban következik két rossz hír is.

- Két rossz hír?

- Igen. Az egyik, hogy mostantól az lesz a nem túl felemelő feladatunk, hogy mindent tűvé tegyünk egy véres kés után. A másik pedig, hogy kénytelen leszek beszélni a nyomozást vezető rendőrkapitánnyal.

10. fejezet: A rendőrségen

Leültünk Hoolockkal az irodában; részletesen beszámoltam neki és az asszisztensemnek a Dimitrovval folytatott beszélgetésről.

- Meg kell próbálnunk tehát előkeríteni a valódi gyilkos fegyvert – vontam le a végkövetkeztetést. - Az erdőben kellene kezdeni a keresést.

- Miért? – értetlenkedett Hoolock.

- Mert ha eldobta a tettes a támadásnál használt fegyvert, akkor ehhez ideális helyszín volt a menekülése közben az erdő.

- Mi van, ha nem dobta el?

- Hát, ez könnyen előfordulhat, de valahol el kell kezdenünk. – Odafordultam a számítógépemhez, és nyomtattam magamnak egy térképet a városhatárról.

- Nem kellene értesíteni a hatóságokat? – kockáztatta meg a kérdést szokatlanul gyámoltalan hangon szomszédasszonyom.

- Dehogynem. Magam fogom tájékoztatni a rendőrkapitányt.

- Jaj, kedvesem...

- Mi ez az egész a rendőrkapitánnyal? – kíváncsiskodott közbe Hoolock. – Mármint, úgy értem, a vak is látja, hogy valamiért nincsenek jóban...

- A rendőrkapitány az egyik exem. – Ennyit feleltem, a probléma gyökerét a lehető legtömörebben megfogalmazva.

- És... és ilyen rosszul végződött...?

- Igen. Csúnya szakítás volt.

- Ó, sajnálom. – Hoolock kényelmetlenül izgett-mozgott a székén. Úgy véltem, válaszom bármilyen épeszű embernek elég lenne arra, hogy megkongasson egy vészharangot, és az illető leálljon a témával, de tévedtem. Hoolock tovább kérdezett: - Mikor történt ez?

- Kábé négy hónapja.

- És azóta sem tudták túltenni magukat rajta?

Kelletlenül leraktam magam mellé az éppen nézegetett térképet, és úgy válaszoltam, felvillanó tekintettel:

- A rendőrkapitány azt képzeli rólam, hogy meggyilkoltam az egyik nyomozásom gyanúsítottját, amikor az illető rajtakapott egy betörés kellős közepén. A másik verziója az, hogy csak a gyilkosság elleplezésében segítettem, de eszerint is egy lelketlen szörnyeteg vagyok, akit a helyszínről elillanó gyilkos megvesztegetett a hallgatásáért cserébe. Ja, és aki jó pénzért segített a gyilkosnak külföldre szökni. Azóta is megszállottan kutatja az ügyet, és bármi áron el akar ítéltetni gyilkosságért. Állítólag nem is alszik, mert minden szabad percében az ügy aktáit bújja. Nos, ennyire sikerült túltenni magunkat rajta. Egyéb kérdés?

Hoolock csak behúzta a nyakát:

- Nincs.

- Jó, akkor talán foglalkozzunk a teendőinkkel! – És visszafordultam a térképemhez. – Egy óra múlva indulok a rendőrségre.

*

- Biztos, hogy jó ötlet ez, lelkem, ha odamész beszélni vele?

Szomszédasszonyom kérdése halk és már-már őszintén törődő volt. Rafinált egy öregasszony, és szokása negédes kedveskedéssel leplezni a szurkálódásait, de azt hiszem, ezúttal tényleg együttérzett velem a rendőrkapitánnyal történtek miatt.

Ketten álltunk a kávéfőző gép mellett, és éppen a napi utolsó kávénkat készítettük. Hoolock a távolabbi íróasztalnál vizsgálta a térképet, így a beszélgetés nem hallatszott el hozzá.

- Nem – válaszoltam egyszerűen. – Nem jó ötlet. Sőt, valószínűleg katasztrofális. De nincs semmi más. Mit tehetnék? Ha Önt küldöm, azon a rendőrkapitány egyből átlát, és annyival még rosszabb is, hogy szánalmas bujkálás lenne részemről, hogy nem merek a szeme elé kerülni. Mr Hoolock szóba sem jöhet, semmi taktikai érzék nincs benne. És az is túl feltűnő lenne. Márpedig valakinek egyeztetnie kell a zsarukkal az új nyomot, és hogy hogyan fogjunk a felderítéséhez. Még mindig az a legkisebb rossz, ha személyesen megyek oda, mert az legalább gerinces.

- Amíg nem tisztázod vele a dolgokat, nem hiszem, hogy célszerű találkoznotok.

- Milyen dolgokat? Nincs mit tisztázni.

- Dehogynem. Ha tudná, mi történt aznap éjjel, és miért halt meg az az ember...

Nagy lendülettel állítottam le a bögrémet az automata mellé. Teljes meggyőződéssel válaszoltam:

- Nem fogom neki elmondani. Ezzel most már valahogy meg kell tanulnunk együttélni.

- Ez a te döntésed, aranyom, de hallgass rám! Ne menj így oda! Vagy mondd meg neki az igazat, vagy kerüld el! Nem lesz jó vége...

- Jaj, ne kezdje már! Valakinek muszáj beszélnie vele, és még mindig az a legkevésbé sunyi megoldás, ha én teszek így.

Az öregasszony csak megcsóválta a fejét, de nem mondott mást.

- Nyugi, nem lesz gond – tettem még hozzá a kelleténél vérszegényebb mosollyal.

Ekkor eszembe jutott még valami, és kikapcsoltam a nyakamban lógó gyémántmedálos lánc csatját. Letettem az asztalra az ékszert, amelyet előző nap vettem Hoolockék pénzéből.

- Ezt azért inkább itt hagyom.

És fürge ujjakkal begomboltam két gombot lila blúzom dekoltázsának eltüntetésére is.

*

Bíztam benne, hogy még az esti óra ellenére is benn találom a rendőrkapitányt. Végül is, nem lenne meglepő, mert világéletében munkamániás volt. Történt egyáltalán valaha olyan, hogy hat óra előtt hazament? Ilyesmi gondolatok között sétáltam be a rendőrség épületébe, és nem kellett csalódnom. Egy pult mögött ücsörgő közrendőr valóban áttelefonált kérésemre a rendőrkapitány irodájába. Szóval, benn van. Remek. Legalább nem kell többször visszajönnöm. Már most is, a hely látványától olyan érzésem lett, mintha egy marék tűt szúrnának belém.

Legnagyobb meglepetésemre a rendőrkapitány hajlandó volt fogadni, és a közrendőr mindössze két perc várakozás után odavezetett a megfelelő emeleti iroda ajtajához. Erre a fordulatra nem számítottam.

Nem tudtam eldönteni, hogy örüljek-e a sikernek, vagy sem, csak valami kellemetlen szorítást éreztem a torkomban, és hiába nyeltem nagyokat, nem enyhült. Úgy kellett tennem, mintha megbicsaklana lila lakkcipőm magas sarka, és lehajoltam megigazítani útközben a lábbelit, hogy egy kis időt nyerjek. Nem ez volt az első olyan eset, amikor lelki erőt kellett gyűjtenem a rendőrkapitánnyal való találkozáshoz, de mind közül messze ez volt a legrosszabb.

Sikerült annyira összekapnom magam, hogy legalább nagyjából úrrá legyek érzéseimen, és szakmai bájmosolyt kényszerítettem az arcomra.

Így is, amikor a közrendőr magamra hagyott, és beléptem az irodába, egy pillanatra azt hittem, elájulok, ahogy megpillantottam az íróasztalánál formanyomtatványokat kitöltő férfit. Valami olyan furcsa, sosem érzett gyengeség áradt el minden porcikámon, hogy egyik kezemmel el kellett kapnom az ajtókilincset, hogy meg tudjam őrizni az egyensúlyomat.

Elég volt egyetlen másodpercre látnom, és máris minden kínkeserves erővel háttérbe szorított emlék előtolult. Az, hogy hány cukorral issza a kávét... Hogy mi a kedvenc filmje... Hogy hány gramm zöldséget mért ki reggelente a csincsilláimnak... Hogy milyen az ébresztője hangja... A mosolya, az illata, a csókja, az érintései... Pedig ha létezett bármi, amire ebben a pillanatban nem akartam gondolni, akkor azok ezek a dolgok voltak.

Raul Gomez rendőrkapitány sötétbarna szeme futólag rám villant, csak röviden tudatosítva, hogy észrevette érkezésemet, aztán már ismét az űrlapra beírt mondatot követte. Volt valami nyomasztó abban a nyugalomban, ahogy a feladatát végezte.

Gomez kapitány sötétkék egyenruhát viselt. Középmagas, nálam fél fejjel alacsonyabb, de erős alkatú férfi volt. Barna, komor arcát jellegzetessé tette enyhén görbülő, határozott vonalú orra. Rövidre vágott szakálla és elfésült fekete haja fényesen csillogott a zselétől, amellyel fegyelmezett rendbe tapasztotta.

Fura érzés volt ott állnom vele szemben, és úgy néznem rá, mint egy idegen hivatalnokra. Zavart a tolla rémisztően ütemes sercegése is a papíron. Attól is féltem, hogy rossz vége lesz, ha megtudja, hogy még mindig nyomozok az engedélyem elvesztésétől függetlenül, bár ezt voltaképpen úgyis sejti. Elég arra ügyelnem, hogy ne rögzítse a beszélgetésünket, és akkor nem lesz bizonyítható.

- Lenne... lenne valami... – kezdtem remegős hangon. Na, ne! Ez így szánalmas... Vettem egy nagy levegőt, és helyrehoztam a lélegzetvételeim ütemét. – Lenne egy munkaügy, amiről jó lenne, ha beszélnénk.

- Hallgatlak. – Ennyit vetett oda. Szorgalmasan körmölt az előtte kiterített űrlapra.

- Az a helyzet, hogy... öhm... – Még jobban feszengtem, mert nem tudtam, mennyire fog kiakadni azon, ha elmondom, hogy megbízott a Hoolock & Wyatt. – Na, szóval, felkért egy ügyvédi iroda. Mr Alekszej Dimitrovot képviselik, és úgy vélik, az ügyfelük ártatlan. Az a feladatom, hogy bizonyítékot találjak erre.

Elhallgattam, és vártam valami feleletet. Raul azonban semmit sem reagált. Fel sem nézett az irat kitöltéséből.

Csönd állt be. A lámpa fénye játékosan csillogott fényesre polírozott jelvényén, kitüntetésein és a nyakában lógó apró aranykereszten, sötét egyenruhájának éles kontrasztjaként.

- Figyelsz egyáltalán? – kérdeztem némi bosszúsággal.

- Igen. – Raul továbbra is a formanyomtatványt írogatta.

- Oké, akkor ezt hallgasd meg! Tényleg fontos. Lehetséges, hogy találhatnánk egy új bizonyítékot Mr Dimitrov ügyében.

Nem válaszolt. Éppen egy üres négyzetbe tett X-et, és a mozdulat szemmel láthatóan lekötötte.

- Érted, amit mondok? Lehet, hogy van egy új nyom a legfontosabb helyi rendőrségi ügyben – ismételtem el.

Semmi reakció. Raul aláírta a papirost, félretette, és egy újabbat kezdett kitölteni. Tehetetlen dühvel az ajkamba haraptam.

- Ha véget ért a mondandód, távozhatsz – szólalt meg újra.

- Hogy’ ért volna véget?! – csattantam fel türelmemet vesztve. – Még rendesen bele sem kezdtem! Elképzelhető, hogy nem Mr Dimitrov vadászkése volt a gyilkos fegyver. Ezt kellene kivizsgálnunk.

Megint néma csend. Raul teljes nyugalommal válaszokat ikszelgetett.

- Át kellene kutatnunk a tetthely környékét, hátha a gyilkos megszabadult valahol a véres fegyvertől – kezdtem rá újra. – Nem mondom, hogy kis feladat, de nem ártana adni ennek egy esélyt. Rendőri segítséggel könnyebben menne, tisztább lenne. Mr Dimitrov azt mondta nekem, hogy utólag vitte ki a kését a kötés elkészítéséhez, nem az volt a támadásnál használt fegyver. Hiszek neki.

Amikor Raul ezúttal sem felelt, már rákérdeztem:

- Semmi válasz? Nem is érdekel, hogy találtam egy új nyomot?

- Valóban, egyáltalán nem érdekel.

Megdöbbentett a felelet nyugodt ridegsége.

- De... de hát... – hebegtem elhűlve. – Lehetséges, hogy egy ember ártatlanul ül a börtönben!

- Nem lehetséges. – Félretette az iratot, és kimért lassúsággal új űrlapot helyezett maga elé. – Alekszej Dimitrov egy bűnöző, akire végre rá fogjuk tudni bizonyítani egy tettét. És az, hogy te hogyan próbálsz téves nyomokat keríteni a felmentésére, nem tart számot különösebb érdeklődésre a részemről. Mindenesetre, arra ne számíts, hogy a rendőrség intézményét fel tudod használni! Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy a hozzád hasonló korrupt pénzlesők ne szabadíthassanak ki a börtönből egy veszedelmes gyilkost.

Hát, ez hihetetlen...

- Miért kell ehhez így hozzáállni? – szisszentem fel. - Nem számításból és taktikázásból jöttem ide, hanem például téged próbállak védeni! Nem fogod fel, hogy ha a rendőrség tévesen tartja börtönben Mr Dimitrovot, és nem vizsgálja ki kellő alapossággal az ügyet, akkor az bajt hozhat rád is?

- Szóval, csak jót akarsz? – kérdezett vissza Raul, még mindig természetellenes nyugalommal. – Igazán? Persze, te mindig csak jót akarsz, és véletlenül tűnik úgy, mintha valójában gonosz dolgokat követnél el...

Közbe akartam vágni bosszúsan, de nem hagyott szóhoz jutni:

- Nem elég, hogy egy gyilkost rejtegetsz hónapok óta az igazságszolgáltatás elől? Most meg egy Alekszej Dimitrovhoz hasonló utolsó maffiózót akarsz némi pénzért kimosdatni a bajból? Létezik még az aljasságnak olyan foka, ahová nem süllyedtél le?

Kirázott a hideg a válaszától. Már jó párszor kiakadt rám, és mondott hasonlókat, még ha többnyire finomabb megfogalmazásban is, de ez az undorodó lenézés sosem jelent meg a hangjában. Ráadásul régebben hamar elvesztette az önuralmát, ha összekülönböztünk ilyen kérdéseken, most azonban nem látszott rajta semmiféle felindulás. A válaszából csak egyfajta gépies érzelemmentesség sütött, ellenséges szavai ellenére.

Én viszont nem tudtam tovább megőrizni a kulturált társalgási hangerőt.

- Nem bírnál egyszer az életben értelmesen végiggondolni valamit, előítéletek nélkül? – szegeztem neki némileg több decibellel, mint ami illendő lett volna egy hatósági személlyel folytatott társalgás során. – Tudom, hogy egy anyagias pszichopatának tartasz, de nem bírnád csak egyetlen egyszer más szempontból megközelíteni, amit csinálok?!

- Volt, hogy megpróbáltam. És most, közvetve, miattam jár-kel szabadon egy gyilkos. Mert bíztam benned. Többé nem követem el ezt a hibát.

Egy percre csönd állt be, és némán küzdöttem a bennem feltoluló számtalan érzéssel. Aztán végül, amikor sikerült úrrá lennem rajta, annyit mondtam:

- Nem kérem, hogy ismét bízz bennem, csak annyit, hogy végezd a munkádat becsülettel, és alaposan vizsgáld ki Mr Dimitrov ügyét!

- Megtettem.

- Úgy tűnik, mégsem.

- Nekem nem tud annyit fizetni egy híresen romlott erkölcsű ügyvédi iroda, hogy hamis bizonyítékokat kezdjek kreálni egy közismert bűnöző ellen, aki halálra késelt egy szerencsétlen fiút!

Megpróbáltam közbeszólni, de ezúttal sem hagyta. Ijesztő határozottsággal tovább beszélt:

- Legyen elég, ha annyit mondok, hogy amíg én itt rendőrkapitány vagyok, addig Dimitrov nem fog kijutni a börtönből! Egy napra sem. Nem fogok ahhoz asszisztálni, hogy egy hozzád hasonló gerinctelen bűnöző segítségével egy még visszataszítóbb alak kibújjon megalapozott, bizonyítékokkal alátámasztott vádak alól! Még ma javasolni fogom a velem dolgozó nyomozóknak, hogy kezdjük meg az ügy lezárását.

Elkerekedett szemmel bámultam rá az utolsó mondat hallatán:

- Tessék? Ez komoly?

- Igen. Úgy vélem, az elmúlt hetekben lelkiismeretesen és részletesen felderítettük az esetet. És a jelenléted is csak azt igazolja, hogy minél előbb ítélethozatali szakaszba lép az ügy, annál jobb. Nem érdemes feleslegesen teret hagyni a keselyűknek arra, hogy hónapokon át tömködjék a pénztárcájukat más emberek szerencsétlenségén élősködve.

El sem akartam hinni, hogy jól hallok. Szinte riadt döbbenettel feleltem:

- Nem zárhatsz le egy ügyet pusztán kicsinyes sértődésből! Oké, hogy engem ki akarsz készíteni, de Mr Dimitrov nem tehet arról, hogy köztünk személyes ellentét van!

- Ez nem egy személyeskedő bosszú – válaszolta üres tekintettel. – Alekszej Dimitrov csak jobban jár vele, ha nem szívjátok a vérét a végtelenségig Hoolockékkal! A bizonyítékok mennyisége pedig bőven elég a vádemeléshez, és minden vonatkozó jogszabály szerint ideje átadnunk a nyomozati anyagokat az ügyészségnek.

Na, itt már végképp kiakadtam, és ha eddig még maradt bennem némi józanság a szavaim megválogatására, az most végleg elillant.

- Megőrültél?! – vágtam oda. – Régebben volt benned egészséges mérlegelési képesség! Hová lett?

Raul csak annyit felelt erre egykedvűen:

- Amennyiben lezártad a mondanivalódat, ideje távoznod.

- Azt hiszed, jó ember leszel attól, ha görcsösen ragaszkodsz a törvények betartásához? Hát, nem! Nem az tesz valakit jó emberré, ha kötelességtudatból gépként engedelmeskedik az előírásoknak! Hanem a tisztességes, jó szándékú, önálló döntései. Te ilyesmire már képtelen vagy?!

- Talán rólad kellene példát vennem? – kérdezte ekkor, megvető éllel. Megdermedtem a hangsúly hallatán, ő viszont szemrebbenés nélkül folytatta: – Akkor válnék jó emberré, ha kényemre-kedvemre értelmeznék minden erkölcsi szabályt és törvényi előírást? Ha gyilkosokat mentegetnék az igazságszolgáltatás elől az egyéni véleményemnek tetszően? Ha hagynám, hogy a pénz és a szakmai törtetés legyen az elsődleges motivációm? – Egy kis szünetet tartott, mintha mérlegelné, hogy mondja-e, ami még eszébe ötlött, majd arra jutott, hogy igen, ugyanis szárazon hozzátette: - Persze, nyilván megérthető, hogy valaki, akinek gyerekkorában a szülei halálos karambolba keveredtek egy húsz dollárt érő vagyontárgyon vitatkozva, megpróbál viselkedésbeli igazolást találni, és azzal kompenzál, hogy belőle is egy anyagias haszonleső lesz. Viszont már túl vagyok azon, hogy kifogásokat keressek neked. Semmi sem ment fel téged az alól, aki vagy.

És ezzel visszafordult az irat kitöltéséhez.

Éreztem, hogy soha nem tapasztalt hidegség kúszik végig a tagjaimon. Egy pillanatig azt hittem, hogy nem fogok levegőt kapni, de aztán sikerült nyelnem egyet, és összeszedtem magam. Válaszolni még így is képtelen voltam. Csak annyi erőt tudtam gyűjteni, hogy némán kihátráljak az irodából, belökjem az ajtót, és a lehető leggyorsabban távozzak a rendőrőrsről.

*

- Hát, ez nem végződött gyümölcsözően – szögeztem le, ahogy lehuppantam az íróasztalom előtti székre.

Hoolock és az asszisztensem félrebillentett fejjel figyelte érkezésemet.

- A rendőrség nem fog segíteni a kés felkutatásában, úgyhogy magunk látunk neki! – folytattam, és közben nagy koppanásokkal kipakoltam az íróasztalomra a telefonomat meg a tabletemet. – Üssünk össze egy vázlatos keresési tervet az online térképfelvételek alapján!

Két segédemen láttam, hogy szívesen feltennének pár kérdést a rendőrkapitánnyal folytatott beszélgetéssel kapcsolatban, de én tüntetően a feladatunkkal kezdtem foglalkozni. Az ajkam görcsös reszketésével viszont még vagy fél percig küzdenem kellett, hogy le tudjam állítani.

Amikor végre sikerült, újra megtörtem a csöndet:

- Annyi a lényeg, hogy mostantól járul egy új bónuszfeladat is a munkánkhoz.

- Tényleg? – pislantott Hoolock meglepetten. – Micsoda?

- Megpróbáljuk a Keats-ügy sikeres megoldásával kirúgatni a rendőrkapitányt!

11. fejezet: Marta Sorbet

- Biztos vagy abban, lelkem, hogy Gömböc alkalmas nyomkereső kutyának?

Asszisztensem kérdése elég tétován csendült az irodám csöndjében. Én éppen a padlón ültem törökülésben, és a velem szemben kuporgó apró, félszemű kutyát fixíroztam, Mrs Blackhawk pedig a háttérben pakolászott az íróasztalán.

- Azt olvastam, hogy a foxiknak kiváló a szaglásuk – válaszoltam kis késéssel.

- Jó, de...

- Nincs sok választásunk, igaz? – Megborzoltam a foxi feje búbját, aztán felkászálódtam. – Úgy látom, hogy kellően értelmesen néz. Szóval, délután megkezdjük a segítségével a kés keresését.

Előkerítettem egy műholdas felvételt a határban elterülő erdőről, és kitettem az asztalra. Két színes filctollal nekiláttam berajzolni a főbb útvonalakat. Zöld tollal jelöltem, ahol a szomszédasszonyomnak és Hoolocknak kellene együtt szétnéznie, kékkel a saját magamnak és az asszisztensem foxijának szánt szakaszokat.

Hamarosan felhallatszott a lift zúgása, és megérkezett Hoolock is, egy papírzacskóból édességet majszolva.

- Itt vagyok, jó reggelt! – iparkodott be az irodába. – Miről maradtam le?

- Még semmiről. Most ütemezzük a kés utáni kutatást – válaszoltam, miközben elfogadtam a fiatalembertől egy szelet áfonyás palacsintát, amelyet a kezembe nyomott.

- Az asszisztensem briliáns meggyőző képességgel szerzett nekünk időpontot délelőttre a Marta Sorbet-showt forgató stúdióba – magyaráztam aztán tovább. – Kaptunk egy félórát, hogy beszélhessünk a talkshow vezetőjével. Annyi bőven elég is lesz.

Nekiláttam elfogyasztani frissen szerzett reggelimet.

- Este azon tűnődtem elalvás előtt, hogy mihez kezdünk, ha nem találjuk meg a kést – jegyezte meg Hoolock. – Hiszen ez az egyetlen esélyünk.

- Ugyan már! – Odapöcköltem egy falat palacsintát a nyálát csorgató Gömböcnek, majd folytattam a válaszomat: - Még számtalan irányból meg tudjuk közelíteni az ügyet. Van pár egészen alapvető szál, amelyekről egyelőre szinte semmit sem tudunk.

- Például?

- Ott van Mr Keats furcsa viselkedése a halála előtti hetekben. Hová tűnt? Mire kellett neki folyton pénz?

- Ha ezekről bármit ki lehetne nyomozni, a rendőrség már megtette volna. Én sem láttam furcsát az áldozat pénzügyi adatai között. Tényleg szűkölködött a pénzben, de semmi kirívó.

Felvillant a szemem:

- Ha olyan kisstílű, begyepesedett hivatalnok lennék, mint az ügyön dolgozó zsaruk, akkor én is a rendőrségnél güriznék köztisztviselői fizetésért! De én nem véletlenül vagyok egy felfutóban lévő nyomozóiroda vezető detektívje!

- Jól van, igaz, de nekik akkor is sokkal több eszközük van pénzmozgások nyomon követésére – válaszolt Hoolock békítő hangsúllyal.

- Nem minden a technikai háttér – húztam el a szám. – De rendben, tegyük fel, hogy Mr Keats pénzügyeit nem tudjuk egyelőre felfejteni. Akkor is maradnak boncolható kérdések. Például, rá kellene jönnünk, ki lehetett az az ügyfél, akibe Mr Keats beleszeretett.

- Ezt tudjuk, nem? Imogene Dimitrov.

- Nem hiszem. Persze, a látszat szerint logikusnak tűnik, hogy ő lett volna, de emlékezzen csak vissza arra az üzenetre, amelyet Mr Keats írt az éjszakai látogatásáról. – Elővettem a tabletemet, és kikerestem a jegyzeteim közül az üzenet szövegét. Nekiláttam felolvasni: – „Szia Imogene! Ne haragudj, hogy ilyen későn zavarlak, de muszáj valahonnan egy kis pénzt szereznem holnap reggelig. Elugrom hozzád ma este. Ledolgozok egy órát, annyi már elég lenne. Éjfélre ott vagyok. Philip K.” Milyen lazán, üzletiesen csak a pénzről beszél!

Visszatettem a táblagépet az íróasztalomra, aztán folytattam:

- Ennél szakmaibb, távolságtartóbb üzenetet el sem tudnék képzelni! És semmi erőltetettség nincs a stílusában. Tuti, hogy nem így írt volna a szerelmének! Még ha meg is akarná játszani az üzenetben, hogy közömbös iránta, akkor is nehéz elképzelni, hogy az üzenet ilyenre sikerült volna.

- Jó, de ha nem Imogene Dimitrov volt a szerelme, akkor mégis kicsoda? – tűnődött Hoolock. – Lenne valaki más, akire ennyire pontosan ráillik a leírás, amelyet a lakótárs adott? Véletlen egybeesés?

- Nem tudom. Talán. Mindenesetre, remélem, hogy a titkos segédeim hamarosan tesznek némi előrelépést a határidőnapló tartalmának elemzése terén.

Gondolkozás közben ettem egy falat palacsintát:

- Az is érdekelne, miért van ellentmondás Josh Dalton és Alex Dimitrov története között. Josh szerint Alex hajnali egykor ment haza a buliból, Alex fél négyről beszélt. Egy gyilkosság éjszakáján ekkora különbség aligha elhanyagolható.

- Nem lehet, hogy Dalton csak simán tévedett? – vetette fel Hoolock. – Azt hitte, hogy Alex elindult hamarabb, de mégsem, mert a fiú leült egyedül a kertben, kiszellőztetni a fejét.

- Nem valószínű. Josh elég magabiztosan állította, hogy tudja, mikor távozott Dimitrovék fia. Ráadásul azt mondta róla, hogy nem is ivott sokat. Persze, ez alapján nehéz eldönteni, Alex mennyit ivott valójában, mert Josh Dalton ivási mércéje aligha felel meg egy átlagemberének. Ettől függetlenül, szerintem, valamelyikük hazudik.

- Lehet ennek bármi köze a gyilkossághoz?

- Kétlem, de alaposan fel kell tárnunk mindent, ami aznap este történt. Valahol majd csak kibukkan egy használható részlet. Nem csak olyasmire lehet szükségünk, ami közvetlenül kapcsolódik a gyilkossághoz. Meg kell értenünk a teljes képet.

- És, hogyan fogunk rájönni, mi történt igazából a kerti partin? – érdeklődött Hoolock.

- Javaslom, hogy kérdezzünk meg mást is. Biztosan volt olyan résztvevő a bulin, akiből ki tudunk szedni értelmes válaszokat. Kellene kérnünk egy listát Josh Daltontól a vendégekről. Van kedve elugrani érte?

Hoolock arcán bizonytalan kelletlenség jelent meg.

- Öhm... nem is tudom – dünnyögte. – Nem annyira szívesen találkoznék vele, ha nem muszáj...

- Talán nem volt szimpatikus a kedves Dalton-úrfi?

- Hát, miután nyápic lúzernek nevezett...

- Jó, majd akkor beszélek vele én – bólintottam rá, elfogyasztva az utolsó falatot a palacsintámból. – Érdemes lenne utánaerednünk annak a kérdésnek is, hogy mihez lehet köze az afrikai achátcsigáknak. Valami érdekesnek lennie kellett bennük Mr Keats számára. Szóval, egyelőre, akár megtaláljuk a gyilkos kést, akár nem, a legkevésbé sincs besülve a nyomozásunk. Most viszont, mindenek előtt, használjuk ki a lehetőséget, hogy máris kaptunk egy időpontot ma délelőttre Marta Sorbettől. – Itt hálásan rámosolyogtam asszisztensemre, aki fáradságos munkával kikönyörögte a talkshow készítőitől, hogy hozzanak össze egy találkozót a műsor vezetőjével. - Nem várt siker, úgyhogy nem ártana élnünk vele. Akar jönni, Mr Hoolock? Előre szólok viszont, hogy Josh Dalton csak kispályás polgárpukkasztó Marta Sorbethez képest...

*

Marta Sorbet egy sminkes szobában fogadott minket. Csillámporok, tégelyek, arcfestékek erdejében állt az egyik tükör előtt. Ahogy beléptünk az ajtón, éppen az egyik fiatal asszisztensének szólt oda:

- Hozz egy másik rúzst, aztán igazítsd meg a pólódat, drágám, mert borzalmasan áll. Úgy nézel ki, mint egy trottyos vénasszony! És kezdj valamit a púdercsomóval az arcom bal oldalán, mert így nem vagyok hajlandó kitenni a lábam innen!

A középkorú nő városkánk legismertebb médiaszemélyisége volt. Ideje nagy részét a karrierje építésének szentelte, a másik részét pedig rosszindulatú pletykák terjesztésének. Közvetve, persze, ez is a szakmai előmenetelével állt összefüggésben, ugyanis szabadidejében is táptalajt igyekezett teremteni a műsorába alkalmas témáknak.

Rövidre vágott, hollószín hajába egy hófehér sávot festetett hosszúra hagyott, oldalra fésült frufrujánál, utánozhatatlan egyediséget kölcsönözve az egyébként szimpla, fekete frizurának. Hátul férfiasan kurtára vágott haját ügyesen ellensúlyozta erős szénfeketével kihúzott, mandulaalakú szeme és vérpirosra rúzsozott szája.

Sorbet fehér szőrmekabátot viselt tapadós, fényes fekete szoknyaruhája fölött. Ha magas és vékony lett volna, remek megelevenedett Szörnyella de Frász vált volna belőle, de mivel viszonylag alacsony és teltkarcsú volt, így nem működött tökéletesen a párhuzam.

- Á, Frida aranyom! – intett felém, ahogy meglátott. – Nagy szerencséd van, hogy a jövő heti adás nagyját már leszerveztük, így volt egy szabad félórám. Sajnos, azonban ki kell ábrándítsalak, mert pillanatnyilag nincs kereslet sem a Whitmore-ügyre, sem a Csen-ügyre. Semmi aktualitásuk. Úgyhogy valami ütős kell, ha be akarsz kerülni a műsorba.

- Nem, köszönöm – hárítottam sietősen. – Más okból jöttem.

- Igazán?

- A Keats-ügyet vizsgáljuk.

- Hoppá! – A nő szeme mohón felcsillant. - Kávét! – csettintett oda a púderezését igazító asszisztensnek. A fiatal lány elkocogott a forró italért.

- Igazán nem szükséges, köszönjük, nem bírom jól a koffeint... – kezdte Hoolock a szokásos szövegét, de ekkor Sorbet lekezelő mosollyal félbeszakította:

- Nem is neked kértem, hanem magamnak. Nos, mi van a Keats-üggyel?

- Az Ön műsora foglalkozott az egyik adásban Mr Keats titokzatos viselkedésével – idéztem fel, miközben felajánlás nélkül helyet kerítettem Hoolocknak meg magamnak egy kellékes padon, és félrelöktem egy flitterekkel kivarrt stólát.

- Igen. Egészen jó statisztikákkal futott az adás. – Sorbet féloldalra billentett fejjel fordult utánunk. – Talán van pár új eladható információmorzsátok?

- Inkább Önhöz lenne kérdésünk. Cserébe később lehet, hogy lesz hasznos anyagunk egy új adáshoz. Ha a következő lépcsőfokra jut a nyomozás...

- Áh, üres ígéretek! Az ilyenekkel én nem tudok mit kezdeni, tudod jól, Frida drágám. – A nő színpadias hévvel megrázta a fejét. – Mondj használhatót!

- Egyelőre nincs elég nyomunk hozzá. De biztosíthatom, hogy nagyot fog szólni, ha napvilágra kerül az igazság. Sosem hagytam még Önt cserben, ha egy csattanós botrány-sztoriról volt szó, ugye?

- Nos, való igaz.

Ezután egy darabig néma csendben farkasszemet néztünk egymással. Szavak nélkül méregettük az erőviszonyokat, és hogy van-e értelme alkudozásba bonyolódni. Aztán Marta Sorbet úgy döntött, hogy célszerű egyelőre rám hagyatkoznia.

- Jól van, tedd fel a kérdéseidet! – adta meg magát, és leült velünk szemben, a sminkes tükörtől nem messze.

Egyből el is kezdtem, a legérdekesebbel:

- Honnan tudta, hogy a lakótárs hasznos infókkal szolgálhat a Keats-ügy új megvilágításba helyezéséhez?

- A védőügyvéd mondta nekem. Dimitrov ügyvédje.

- Vaughn Hoolock? – kérdeztem rá, hogy biztosan jól értem-e.

- Igen, ő.

- Kiadott Önnek ilyen belső nyomozati infókat?

- Persze. Előfordul az ilyesmi.

Hoolock megütközve közbekotyogott:

- Nem is tudtam, hogy Vaughn szakmai kapcsolatban áll egy tévéműsorral...

- Mert nem is egészen szakmai kapcsolat volt, kicsikém! – És Sorbet célzatosan húzott egyet formára szedett, fekete szemöldökén.

- Ó, te jó ég... – nyögte Hoolock elhűlve. – Ön és Vaughn...

Marta Sorbet pergősen legyintett egyet:

- Nyugi, semmi jelentőségteljes, csak kellett tőle pár infó a műsoromhoz. Ő pedig arra próbált rávenni, hogy kedvező fényben állítsam be az ügyfelét az adásban. Szóval, kölcsönösen győzködtük egymást egy hotelszobában, fogalmazzunk így!

Hoolock elsápadva motyogta:

- Könyörgöm, ne mondja, hogy Vaughn... hogy ő tényleg... hogy ilyesmivel próbálna rábeszélni valakit...

- De, bizony, és elég rendesen kitett magáért, meg kell hagyni. – Sorbet csettintett egyet a nyelvével. – Bár közel sem annyira, mint tavaly a Cormack-ügyben.

- Mi?! De hát...

- Szerintem, ne feszegessük tovább ezt! – szóltam közbe sietősen. - Már így is épp eleget hallottunk, értjük, mi történt, és nem akarunk több részletet megtudni. – Oldalba könyököltem Hoolockot, hogy ne firtassa a kérdéskört. Gyanítottam, hogy Marta Sorbet szemrebbenés nélkül belemenne szaftosabb fejtegetésekbe is, ha tovább kérdeznénk a témáról, és ezt nem óhajtottam kivárni. Inkább így folytattam: - Mesélne nekünk esetleg arról, Miss Sorbet, hogy mennyire találta megbízhatónak a lakótársat? Igazat mondott-e a műsorban?

- Amennyire meg tudtam ítélni, igen. Gyenge mimikája volt, ezért felturbóztuk adás előtt. Egyébként viszont mindent hitelesen mesélt el.

- Kíváncsi lennék, hogy milyen visszajelzések érkeztek az aznapi adással kapcsolatban. Esetleg lehetővé tenné nekünk, hogy hozzáférjünk az összes nézői véleményhez?

A nő feketére festett szeme ravaszul összeszűkült:

- Éppenséggel megoldható, de azért már kell valami cserébe, szívecském! Ha például beleegyeznél, hogy élőadásban bemutathassam a nézőknek a félmeztelen, fehérneműs képedet, amelyet még a régi Whitmore-ügyedben próbáltak bizonyítékként felhasználni ellened...

- Ennyire nincs szükségünk pár vacak levélkére! – szakítottam félbe.

- Akkor legalább magát a fehérnemű-szettet behozhatnád. Ha más nem, ráadjuk egy vörös hajú modellre, aki hasonlít rád.

- Nem, köszönöm.

- Rendben, akkor mondd meg, mire lennél hajlandó! Mi lenne például, ha azt nyilatkoznád, hogy ágyba bújtál a Csen-ügy egy-két fő gyanúsítottjával?

- Nem vállalok ilyesmit.

- Pár vérfagyasztó adalék a lövöldözési ügyedről?

- Nem.

- Valamit pedig muszáj lesz, ha kellenek a Keats-üggyel kapcsolatos nézői reakciók.

Dobolni kezdtem a térdemen kerekre reszelt, rózsaszínre lakkozott körmeimmel. Végül azt mondtam:

- Hajlandó vagyok élőadásban minden szakmai hírnevemet kockára téve azt állítani, hogy szerintem nem Mr Dimitrov a gyilkos.

- Kezdetnek megteszi, de valami komolyabb falat is kellene, amin jót csámcsoghatnak a nézők. Adj hozzá egy bizarr részletet!

- Jó, akkor azt is hozzáteszem majd, hogy tudom, miért ölték meg a Philip Keats nevű fiatalembert.

- Igazán? És mit mondanál, miért?

- A csigák miatt.

- A csigák miatt?

- Igen. Afrikai achátcsigák.

- Nem lehetne akkor már inkább valamilyen nagymacskaféle? Mondjuk, tigris vagy oroszlán... Ki kíváncsi nyálkás csúszómászókra?

- Ragaszkodom a csigákhoz. Kellően talányos lesz, megígérem.

- Ugye, nem fogod ezzel nevetség tárgyává tenni a műsoromat?

- Garantáltan nem. Higgyen nekem! Óriásit fog robbanni, amikor majd tényleg összeáll a kép a nyomozás eredményeként. Most csak egy rövid nyilatkozatot adok, hogy kiugrasszuk a nyulat a bokorból. A végére viszont brutális hír lesz, és az Ön műsora válik a nagy leleplezés előfutárává. Sőt, ha a csali bejön, akkor közvetve Ön fogja kézre keríteni a gyilkost.

Marta Sorbet nem válaszolt azonnal, hanem habozott egy ideig, aztán rákérdezett:

- Mennyire vagy biztos ebben a csiga-teóriában?

- Száz százalékig!

Hoolock összerezzent mellettem a nyilvánvaló hazugság hallatán, de szerencsére Sorbet vagy nem szúrta ki az árulkodó reakciót, vagy nem törődött vele.

- Jól van, Frida szívem – bólintott rá, már egy negédes, rúzstól élénkpiros mosollyal. – De ha mégis kiderül, hogy téves volt a csiga-szál, akkor a rákövetkező adásban bemutathatom majd a nézőknek a Whitmore-ügyben érintett fehérneműdet. Áll az alku?

- Rendben.

- Akkor meg is egyeztünk.

Meglepett a gyors siker, és némileg gyanúsnak tartottam, mert Marta Sorbet ritkán éri be homályos ígéretekkel. Elképzelhető, hogy van valami, amit még tud, és nem adta ki? Mindegy, ha akad is ilyesmi, biztosan nem lehet most kiszedni belőle.

Éppen végszóra megérkezett a kávé, és Sorbet az ital átvétele közben újabb parancsot adott az asszisztensének:

- Mutasd meg nekik a múlt heti adáshoz érkezett nézői hozzászólásokat! Az e-maileket, a telefonálások hangfelvételeit és a sima leveleket is. Mindent. Le is másolhatják, ha akarják.

- Igazán köszönjük! – hálálkodtam egy széles bájmosollyal.

Az asszisztens szolgálatkészen igyekezett kivezetni minket a helyiségből.

Sorbet el sem köszönt tőlünk, mert megpillantotta az operatőrét a folyosón sétálni, és kávéját felkapva elviharzott a férfi után, egy rakás utasítást hadarva neki.

Mi Hoolockkal követtük az asszisztenst egy rádiószobán át és egy árnyas lépcsőn keresztül. Közben Hoolock a fejét rázogatva pötyögte maga elé:

- Nem hiszem el, hogy Vaughn kiadott a médiának bizalmas információkat, és hogy ezzel a nőszeméllyel...

- Szerintem, térjünk efölött napirendre! – javasoltam. – A Hoolock & Wyatt iroda mocskos húzásaihoz képest ez igazán semmi. Felnőtt emberek.

- Miféle mocskos húzások? – szúrta közbe a szemüveges fiatalember megütközve.

- Ugye, ezt nem kérdezi komolyan?

- Miért?

- Mert kapásból legalább ötven olyan dolgot fel tudnék sorolni, ami Vaughn Hoolock irodájának rosszhírét alátámasztja.

- Vaughn a környék legkiválóbb jogásza – vágott vissza Hoolock meggyőződéssel. – Nem kell mindent elhinni, amit az irigy mocskolódók mondanak.

- Na, ne már...

- De, tényleg! A városunk egyik legsikeresebb embere. Persze, hogy mindenfélét összehordanak róla.

- Észrevehette volna, hogy nem vagyok az a típusú ember, aki előítéletek alapján alkot véleményt.

- Igazán? Akkor Vaughnt miért ítéli el, anélkül, hogy rendesen belelátna az iroda működésébe?

- Például, azt a tévényilatkozatát is csak a rágalmazók költötték, amikor részeges kis hazudozónak nevezte az általa védett erőszakoló egyik áldozatát ország-világ előtt? Majd lefizetett egy pár fiatalt, hogy árasszák el gyűlölködő üzenetekkel a tinilány profilját a közösségi oldalakon... Mindezt azért, hogy lelkileg megtörje a bírósági vallomástétele előtt...

- Hát, én ilyen interjút nem hallottam, és kétlem, hogy a posztokról szóló adalék igaz lenne. És az is egészen biztos, hogy Vaughn nem fogalmazott volna ilyen durván valakiről. Ha mégis bármi hasonlót mondott egy tévéadásban, akkor arra jó oka volt.

- Persze, hogy jó oka volt. Az egyébként bűnös védence által fizetett dollárezrek.

Hoolock szemlátomást megsértődött válaszom hallatán, és karba fonta a kezét.

- Vaughn nem érdemli meg, hogy ilyen stílusban „méltassa a munkásságát”! – felelte szokatlanul hűvösen. – Ön túl cinikus, és nem tud hinni semmiben. Vaughn igenis jobb hellyé teszi ezt a várost, mert megvédi az áratlanokat. Büszke vagyok arra, hogy együtt dolgozhatok vele.

- Jól van, inkább hagyjuk a témát! – csóváltam meg a fejem. Nem akartam belebonyolódni Vaughn Hoolock „munkásságának a méltatásába”, ahogyan az öccse fogalmazott. Még csak az hiányzik, hogy a végén én is olyan émelyítő erkölcsi prédikációkat kezdjek tartani, mint a rendőrkapitány! Mindenesetre felettébb furcsának találtam, hogy Quentin Hoolockban ennyire irreális kép él a Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda működéséről.

Szerencsére, megérkeztünk az asszisztenssel az irattároló szobához, és itt már elterelte a figyelmünket az, hogy a fiatal lány nekilátott leveleket, hangfelvételeket és e-maileket válogatni nekünk.

12. fejezet: Nyomok

Rábíztam szomszédasszonyomra és Hoolockra a nézői vélemények átnyálazását, én magam pedig a titkos segédeimhez készülődtem. Nem akartam Mrs Blackhawknak vagy Hoolocknak beszélni Litvin professzorról és Billről, mivel a két férfi közti kapcsolat nem publikus, és tartottam tőle, hogy ha túl sokat elárulok róluk, könnyen kitudódhat, hogy szerelmespárról van szó. Hoolock talán nem jönne rá, mi a helyzet, de szomszédasszonyom ki van hegyezve minden pletykára, és elég szemfülesen átlát rajtam. Jobb az óvatosság. A professzor városkánk legelismertebb tudósa; ódákat zengnek róla a helyi lapok. Kifinomult ízlésű, konzervatív úriemberként emlegetik, aki az elmúlt száz évben a legtöbbet tette a település tudományos életének fellendítéséért. Vajon az emberek pont ugyanígy tekintenének rá akkor is, ha tudnák, hogy férfiakhoz vonzódik? Kétlem.

- Jó alaposan nézzenek meg minden kommentet! – kértem Hoolockékat távozás előtt. – Bármi olyasmi hasznos lehet, ami plusz infókat tartalmaz. Mindketten ismerik a médiahátteret, szóval ki tudják szelektálni azokat az üzenetküldőket, akik csak valami bulvár pletykát szajkóznak, igaz?

- Persze, ne aggódj, aranyoskám! – nyugtatott az asszisztensem. – Meg tudjuk állapítani ezekről a levélkékről, hogy melyik tartalmaz közülük érdemi információt.

- Szuper, akkor hajrá!

Hagytam, hogy hozzákezdjenek a feladatuk beosztásához, én pedig lementem a kocsimhoz, és elindultam a szomszédos nagyvárosba. Bíztam benne, hogy otthon találom a professzorékat, ugyanis, amikor telefonon rákérdeztem, Bill azt mondta, hogy mindketten szabadnaposak.

*

Bill éppen az egyik kutya talpából próbált kihúzni egy tüskét, amikor megérkeztem a romos, szegényes kis lakáshoz. A legkisebb kutya, egy hosszúszőrű, fehér alapon foltos foxi-pincsi keverék szenvedett el egy kisebb balesetet a reggeli sétáltatás közben, a fiatal férfi azt igyekezett orvosolni.

- Á, Miss Lorne! – fogadott örömmel. – Üljön csak le! Egy perc, és mindjárt tudok foglalkozni Önnel, de előtte pikkpakk befejezem ezt itt...

Azzal fülön csípte az eliszkolni próbáló apró kutyát, és visszaültette a térdére. Hamarosan megszabadította a tüskétől, és visszaengedte a társaihoz.

- Gav a konyhában van, ebédet készít – mondta aztán Bill. – Akar csatlakozni? Májas pite lesz. A múlt héten borzalmasan sikerült, de ne aggódjon, azóta fejlesztettünk a recepten.

- Nem, köszönöm. Nem eszem húst.

- Akkor viszont beszéljünk is a lényegről! – A fiatal férfi a tárgyra tért, ledobva magát mellém a rozoga kanapéra. – Megnéztem a halott srác határidőnaplóját. Jó sokáig elemeztem a tartalmát. Rengeteg név volt benne, és semmi több. Nem volt könnyű bármit kihámozni belőle.

- Boldogult azért?

- Igen. Először kilátástalannak találtam a feladatot, de hamar megtetszett. Elnosztalgiáztam közben, mert felidéztem a kapcsolatom kezdetét. – A fiatalember szerelmesen elmosolyodott. – Próbáltam párhuzamokat találni, hogy ráhangolódhassak ennek a szegény Keatsnek a helyzetére.

- És, mik jutottak eszébe a professzorral való kapcsolata kezdetéről?

- Hát, az, hogy elég bénázós volt az egész. – Bill elnevette magát. – Ahelyett, hogy bármelyikünk tiszta vizet öntött volna a pohárba, és lerendeztük volna, hogy pontosan mit szeretnénk, csak magunkban epekedtünk egymás iránt. Annyit láttam, hogy Gavrilo tapintatosabb és figyelmesebb velem, mint ami indokolt lenne egy sima szolgáltatásnál, de nem tudhattam, hogy ez mélyebb érzelmeket jelent-e. Minden emberrel igyekszik udvarias lenni, viszont egy közömbös, illemtudó tisztelettel. Nem bírtam eldönteni, hogy csak erről van-e szó, vagy van értelme reménykednem. Mindig olyan fanyar, üres, sápadt volt az arckifejezése; nem mutatott érzelmeket. Kínosan ügyeltünk rá, hogy ne beszéljünk személyes dolgokról, és semmi olyanról, ami átlépheti a viszonyunk határait. Szerettem volna néha megölelni vagy megcsókolni, de hát, ez nyilvánvalóan nem fért volna bele. Féltem, hogy ha esetleg mégsem akar tőlem semmi komolyabbat, akkor fel fog háborodni rajta, ha nem tudom, hol a helyem. Attól tartottam, hogy még azt a felszínes kapcsolatot is elrontanám, ami legalább van köztünk.

A fiatalember ekkor rájöhetett, hogy valószínűleg nem releváns ennyire részletesen felidéznie az emlékeket, ugyanis fülig érő szájjal megrázta a fejét, és felgyorsította a beszédtempóját:

- Így hát, tettem alkalmanként egy-egy ügyetlenkedő mozdulatot pár megkezdett helytelen gesztusom elfojtására, és nem mertem kimutatni az igazságot. És inkább olyan buta módszerekkel próbáltam érzelmi reakciót kiprovokálni, hogy igyekeztem Gav orra alá dörgölni, hogyan ismerkedek és flörtölök csinos, korombeli lányokkal a bulikban. De ettől meg csak titkon gyötrődött szegény, ahelyett, hogy beismerte volna, hogy zavarja. Így mindketten egyre jobban szenvedtünk. – Bill megint elkacagta magát a szerencsétlen emlék hatására, aztán levette az egyik polcról Keats határidőnaplójának lefénymásolt oldalait, és a teleírt lapokkal együtt visszaült mellém. – És most rátérnék, hogy hogyan kapcsolódik mindez az Ön által vizsgált ügyhöz. Szóval, azt gondoltam, hogy Keatsnél is ilyesmit kellene keresni. Valamilyen őszintétlen távolságtartást. Arra tippeltem, hogy eleinte talán igyekezett egyre gyakrabban látni a szerelmét, hiszen ez természetes érzés. De aztán egy idő után erőltetetten megritkította a találkozásaikat, hogy ezzel kényszerítsen ki valamiféle állásfoglalást vagy a ragaszkodás jeleit a hölgytől. Ezért kiválogattam az olyan partnereit, akikkel hullámzó volt a találkozások száma, és helyenként indokolatlanul megritkult. Találtam jó pár ilyet, és a nagy része valószínűleg véletlen volt. Mindenesetre, ez volt a kiindulási alap.

Felmutatott egy papirost, amelyre gondosan kigyűjtött vagy negyven nevet.

- Utána folytattam azzal, hogy ezek közül kihúztam azokat, akikkel csak legfeljebb ötször-hatszor találkozott. Úgy véltem, annyi nem volt elég mélyebb kapcsolat kialakításához.

Bill egy újabb papírt mutatott fel; ezen már csak kábé húsz név sötétlett.

- Kizártam azokat is, akikkel fél évnél régebben találkozott utoljára. És, végül, még pár kisebb szempontot is figyelembe véve, találtam valakit, egy Tamara fedőnevű hölgyet.

- Tamara?

- Igen. Megmutatom, miért rá gondolok. – Bill elém tolta a notesz lefénymásolt lapjait, és úgy magyarázta: – Több helyen van olyan, hogy áthúzza a Tamara nevet, újra leírja, megint áthúzza, aztán végül odaírja. Mintha magában vívódott volna, hogy tényleg találkozzon-e vele. Persze, az is lehet, hogy csak a hölgy variált, de nekem gyanús. Ráadásul mindig szebben, olvashatóbban írta ezt a nevet, mint a többit. Mintha sokat jelentett volna neki. Legalábbis a hezitáló átfirkálások ellenére mindig tisztán és olvashatóan írta le a szót. Ha én vezettem volna bármilyen ügyfélnapló-féleséget, tuti, hogy Gavrilo nevét gyöngybetűkkel írtam volna. Nekem, persze, ő volt az egyetlen, így nem volt szükségem jegyzetekre.

A fiatalember ábrándosan felsóhajtott, én pedig elnéző mosollyal visszatereltem a szót az ügyre:

- Az áldozat mikor találkozott utoljára ezzel a bizonyos Tamarával? – kérdeztem rá.

- Nem tudom pontosan, mert az utolsó hetekben már nem vezette rendesen a határidőnaplóját, a legutolsó hétre nincs is senki beírva. Annyit lehet elmondani, hogy nagyjából egy hónappal a halála előtt jegyzett fel egy találkát Tamarával. Ez volt az utolsó beírt találkozásuk.

- Összesen hányszor találkoztak?

- A notesz szerint tizenkétszer.

- Mióta találkozgattak?

- Január óta.

- Jól van, köszönöm szépen.

Bill a kezembe nyomta a jelölésekkel ellátott fénymásolatokat, én pedig hálásan megöleltem.

- Lementem a konditerembe is tegnap – mesélte aztán a srác büszke örömmel. – Egyelőre csak kipróbáltam pár gépet, nem erőltettem túl a beszélgetést, nehogy gyanússá váljon a kérdezősködés. Kell még egy-két hét, amíg megismernek.

- Igen, tökéletesen csinálta! A beépülés legfontosabb szabálya, hogy nem szabad túlerőltetni az infógyűjtést. – Elismerően csettintettem. – Úgy látom, remek érzéke van a nyomozómunkához. Lassan már azon gondolkozom, hogy nem ártana fizetést is adnom...

- Az nem lenne rossz. Már fél éve gyűjtök egy gyémánt-berakásos arany nyakkendőtűre; minden dollár jól jön. Még azt is nehéz kigazdálkodnom, hogy túléljünk a hónap végéig, de mindenképpen szeretnék eleget félretenni...

- Egy gyémánt-berakásos arany nyakkendőtűre?! – csodálkoztam rá.

- Gavrilo szülinapjára.

- Á, értem. Rendben, szerzek Önnek egy szép summát a megbízómtól. – Ezzel szedelőzködni kezdtem, és összerendeztem a papírokat egy kupacba. Elköszöntem, és távozóra fogtam.

Litvin ekkor elősompolygott a konyhából. Vasalt ingét szakácskötény takarta, és az egyik karján egy kockás konyharuha lógott. Csatlakozott hozzám az ajtóban. Nem szólalt meg, csak némán, összeszorított ajakkal álldogált mellettem.

- Még mindig neheztel rám? – kérdeztem rá.

A professzor vívódott rajta valamennyit, hogy mit válaszoljon, aztán annyit mormogott maga elé:

- Sértőnek és tapintatlannak gondolom a kérését, de úgy láttam, Billt örömmel töltötte el a feladat. Szóval, tegyük félre a múltkori nézeteltérésünket!

Az az érzésem támadt, hogy érdekből akar békülést kezdeményezni, és egyből sejteni kezdtem, honnan fúj a szél. De nem mutattam ki a gondolataimat, hanem felkaptam a táskámat a fogasról, és egy elköszönést hadarva kisiettem a lépcsőházba.

A professzor előzékeny kikísérésnek álcázva utánam oldalgott. Amikor pedig behajtotta az ajtót mögöttünk, és kettesben maradtunk, megköszörülte a torkát, majd előállt vele:

- Lenne valami, amiben tudna nekem segíteni.

- Jaj, ne... – Egyből a kezembe temettem az arcom.

Litvin megtorpant a lépcsőn.

- Most mégis miért reagál így? – értetlenkedett. – Mi is segítünk, amiben tudunk. Csak egy apró szívességet szeretnék kérni.

- Mert csak képzeli!

Meghökkent csönd. Aztán Litvin megkockáztatta:

- Tessék? Mi az, amit képzelek?

- Amiben a segítségemet akarja kérni. Csak képzeli.

- De hát nem is tudja, mit akarok mondani!

Felsóhajtottam:

- Jól van, akkor mondja!

Litvin megint köhintett egyet, aztán belefogott:

- Az utóbbi időben olyan érzésem van, mintha Bill titkolna előlem valamit egy lánnyal kapcsolatban. Szeretném megkérni Önt, hogy derítse ki, miről van szó.

- Mondom, hogy csak képzeli.

- Legalább hallgasson meg, kérem! Nem állítom, hogy Bill feltétlenül rosszban sántikál, de elég nyugtalanító, hogy nem őszinte.

- Csak képzeli.

- Megtenné, hogy nem ismételgeti ezt?

- Rendben, de akkor is tudom, miről van szó. Már megint a fejébe vette, hogy Bill megcsalja Önt, igaz?

- Szó sincs ilyesmiről. Csak szeretném tudni, hogy van-e valami gond.

- Például? – kérdeztem rá, rosszul leplezve egy fáradt grimaszt.

- Nem is tudom. Bármi...

- De mondja meg, hogy milyen gond lenne, amit ki kell nyomoztatni!

Litvin kényelmetlenül igazított egyet a karjára terített konyharuhán válaszadás közben:

- Például... például, ha van valaki, akivel mostanában ismerkedett össze...

- Szóval, már megint beképzeli magának, hogy Bill megcsalja.

- Nem. Ez csak egy példa volt.

- Akkor mondjon más példákat is!

Litvin sápatag arcán vörös foltok kezdtek kiütközni.

- Rendben, lehet, hogy megint eltúlzok egy apróságot – ismerte el végül –, de... Megtenné, hogy megnyugtat? Csak gyorsan ellenőriznie kellene, hogy nem lehet-e szó egy kialakulófélben lévő románcról. A múltkor láttam, hogy egy csinos, fiatal lány suttogott Bill fülébe az utcán... És amikor megláttak, sietve elköszöntek egymástól, és ketten mentek kétfelé. Bill tegnap eltakart előlem egy éppen írt üzenetet is! Mégis, mit kellene gondolnom?

Rosszallóan kiforgattam a szemem, de azért kezdtem megsajnálni a férfit. Már valamivel együttérzőbb hangsúllyal reagáltam:

- Rákérdezett, mik voltak ezek?

- Igen.

- És Bill mit válaszolt?

- Annyit, hogy „Nem érdekes, semmi lényeges”.

- Jó, akkor érje be ennyivel!

Egy pillanatra csönd állt be, aztán...

- Ennyivel?! – nyögött fel Litvin.

- Igen. Bírja ki, hogy ráhagyatkozik Billre, és nem erőlteti a titka kiderítését! Egyszerűen bízzon meg benne!

- És... és ha közben azért szövődik mélyebb szerelem közte és a szeretője között, mert én teret hagyok? Talán ha időben lépnék...

- Bírja ki!

- Bármennyit fizetek, csak derítse ki!

Csípőre tettem a kezem, és szembe fordultam vele.

- Figyeljen! – szegeztem neki. – Minden szakmai tapasztalatom és emberi meggyőződésem szerint mondom: Bill nem csalja meg. És amíg Ön el nem marja maga mellől ezzel az alaptalan aggódással, nem is fogja. Bírja ki!

A professzor most idegesen nekifogott egy nemlétező gyűrődést kisimítani a kötényén puha, finom ujjbegyeivel.

- Ha bármi rosszul sülne el, nem tudnám elviselni... – mormolta maga elé alig hallhatóan. – Ha Bill elhagyna...

- Ha nem akarja, hogy rossz véget érjen, akkor bírja ki nyomozás nélkül!

- Nem vállalja el az ügyet?

- Nem.

- Mi lesz, ha...

- Várja ki, amíg Bill jónak látja elmondani, miről van szó!

Litvin egy pillanatra behunyta a szemét, aztán annyit suttogott:

- Rendben.

- Ha végképp nem bírja tovább, akkor kérdezzen rá nála még egyszer... de tényleg csak egyetlen egyszer! És magyarázza el, hogy miért félreérthető ez így. Viszont ne egy nyomozót küldözgessen utána!

- Már nem merem nyíltan szóba hozni. Bill így is sokszor volt szomorú, ha gyanúsítottam azzal, hogy másokkal ismerkedik. Nem akarom újra elrontani a hangulatot. Nem akarom, hogy úgy érezze, hogy továbbra sem bízom meg benne.

- Akkor viszont bírja ki! – És megütögettem a prof karját, aztán lesiettem a lépcsőn a kocsim felé.

*

Visszaértem az irodába, és ledobtam a notesz lefénymásolt lapjait és Bill Inskeep jegyzeteit az íróasztalomra.

- Mi a helyzet? – érdeklődtem az üzeneteket olvasgató asszisztensemhez és Hoolockhoz fordulva.

- Hát, már körülbelül a századik olyan fórumkommentet olvasom a tévécsatorna honlapján és az ötvenedik olyan e-mailt nézem át, ahol egy-két nem szalonképes kifejezéssel illetik Mrs Dimitrovot és ruszki maffiózónak nevezik a férjét, de még semmi érdemlegeset nem találtam – fújt egyet csalódottan Hoolock. – Vannak olyanok is tucatjával, akik csak simán a műsort szidják, adástól függetlenül, de persze, kiderül az írásukból, hogy minden hétvégén nézik...

- Nekem jobb része jutott, én nem az internetes firkákat olvasom, hanem a papíralapú leveleket, és a telefonhívások hangfelvételeit hallgatom meg – magyarázta asszisztensem, és rámutatott két papirosra. – Én már találtam emberi hangvételű írást is. Mondjuk, ezek is csak annyit tartalmaznak, hogy a műsor foglalkozhatna rendes közéleti problémákkal és fontos társadalmi kérdésekkel is a botránykeltés helyett.

- Micsoda? Ennyi? – szörnyülködtem. – Azt hittem, lesz érdemi reakció.

- Gondolom – motyogta kimerülten Hoolock –, azt ne minősítsük a nyomozás szempontjából hasznos hozzászólásnak, ahogy egy Vietnámot megjárt háborús veterán kifejti, hogy Dimitrov már alapból hazaáruló, amiért eljött Moszkvából pont Amerikába. Az öreg hosszas pszichológiai levezetésbe kezd az ilyen emberek romlottságával és nulla erkölcsi tartásával kapcsolatban, majd javasolja a kivégzésüket...

- Ó, te jó ég! – A fejem fogtam. – És én ezért cserébe ígértem meg egy szereplést Marta Sorbetnek?!

- Még hátra van valamennyi – biztatott Mrs Blackhawk, de láttam az arcán, hogy már ő sem igazán bízik értelmes felfedezésben.

- Jól van, most tartsunk egy kis szünetet! – javasoltam inkább. – Menjen mindenki haza, és öltözzünk át túraruhába, terepcipőbe! Ideje, hogy elinduljunk a kés felkutatására.

*

Szomszédasszonyom egy darabig dohogott azon, hogy Hoolockkal küldöm a keresésre. Szemlátomást nem volt kedve végighallgatni újabb történeteket a fiatalember jogi tanulmányairól. Én viszont ragaszkodtam ahhoz, hogy együtt menjenek, mert nem akartam, hogy bármelyikük is egyedül csatangoljon a sűrű erdőben. Bár nekik adtam a járhatóbb, ösvényekkel hálózott részeket, de még így is biztos akartam lenni abban, hogy nem jelenthet rájuk veszélyt a kiruccanás.

- Sötétedés előtt egy órával találkozunk a kocsinál – egyeztettem le velük az árnyas fák alatt, miközben éppen a hajam tűztem fel. Kusza vörös tincseimet általában kontyba szoktam rögzíteni a szabadtéri munkákhoz, és most sem tettem kivételt. Ezen felül zöld garbót és terepszínű, foltos cicanadrágot viseltem, mivel talán ezeken látszanak meg legkevésbé a növényzet vagy a sár foltjai, ha esetleg kimoshatatlan pacák keletkeznének. Egyébként, a rejtőzködéshez használt gönceim egyike ez. Ebben szoktam nádasokban, virágbokrok között, sövények alatt kúszni-mászni, amikor csalfa párokat próbálok lefényképezni válóperes bizonyítékként.

Fogtam Gömböc pórázát, és elindultam asszisztensem félszemű foxijával a térképem alapján. Mrs Blackhawk egy beletörődő morranással belátta, hogy nem fog Hoolocktól megszabadulni, és elballagtak ők is egy közeli bozótos ellenőrzésére.

Elsőként az autóutak mentén húzódó szakaszokat osztottam fel a két keresőcsapat között. Ha a gyilkos tényleg autóval menekült a tett helyszínéről, akkor a legkézenfekvőbb, hogy a kocsi ablakán hajította ki a kést – már amennyiben igyekezett megszabadulni tőle. Szóval, úgy jelöltem ki az útvonalakat, hogy az ilyen helyeket kutassuk át először. Nem a Dimitrov-villától indítottam a keresést, hanem egy távolabbi úttól, ugyanis valószínűbbnek tartottam, hogy a tettes messzebbi ponton dobta el a kést, ha már egyszer nem hagyta ott a hulla mellett. Nyilván nem akarta, hogy a zsaruk megtalálják a helyszínen. Akkor viszont nem sok értelme lenne a közvetlen közelben elhajítania.

Elnyúló és kilátástalan keresgélés következett. Minden fűcsomót, levélkupacot, lehullott kéregdarabot átforgattam. Gömböcnek hosszúra hagytam a pórázát, hogy kapirgálni és szimatolni tudjon, remélhetőleg felfedezve, ha egy véres kés pihen valahol a fák tövén. Semmi eredmény.

Néha meséltem egy-egy sztorit a kutyának a szakmai pályafutásomról, hogy ne legyen olyan unalmas az eltelő idő, vagy szidtam neki a rendőrkapitányt. Ez volt az összes szórakozásom.

Három-négy óra elteltével megfájdult a térdem a sok kuporgástól és a derekam a hajlongástól. Az összes izmom sajgott az erőltetett kúszás-mászástól, de a késnek nyomára sem bukkantam. Már-már ott tartottam, hogy ideje visszafordulnunk Gömböccel, ha vissza akarunk érni a megbeszélt találkozóra sötétedés előtt. Ám ekkor megpillantottam valamit, ami felkeltette az érdeklődésemet.

Az egyik fa tövére cuppanva, egy jókora, hegyes házú csiga ült. Az állat nem mozgott, így majdnem el is kerülte a figyelmemet, csak az utolsó pillanatban szúrtam ki.

- Hoppá, várj egy percet, Gömböc! – szóltam oda az előreinduló kutyusnak. – A gazdid főnöke lehet, hogy talált valami érdekeset...

Odaóvakodtam a csigához, és közelebbről megnéztem. Még a telefonommal is rávilágítottam.

Hatalmas, barnásvörös, ívesen csíkozott házú példány. Lehetséges, hogy egy afrikai achátcsiga? De hát, azok nem élnek nálunk szabadon... Vagy igen?

Úgy döntöttem, magammal viszem a példányt kivizsgálásra, így megfogtam a házánál, és egy meglepően nehéz rántással leválasztottam a fa törzséről.

- Jól van, gyerünk! Ne félj, nem bántalak, csak megnézlek otthon magamnak – biztattam az állatot, és eligazítottam a kezemben.

Mivel már amúgy is vissza akartam fordulni, és a markomban szorongatott bazi nagy csiga akadályozott volna a keresésben, elindultam Gömböccel visszafelé.

A szívem mélyén még reménykedtem abban, hogy valahol útközben belebotlok egy földön heverő véres késbe, de nem volt ilyen szerencsém. Amikor pedig megpillantottam a találkozási pontban üres kézzel ácsorgó társaimat, láttam, hogy ők sem jártak sikerrel.

- Ó, atyavilág, mi ez? Egy csiga? – kérdezett rá Hoolock, amikor megpillantotta a nálam lévő megtermett puhatestűt.

- Jaja – biccentettem rá.

- Ugye, nem akarja magával hozni?

- Dehogynem. Beteszem a csincsilláim használaton kívüli terráriumába. Egyszer régen vettem egyet nekik, amikor még nem tudtam, hogy ketrecben szeretnek élni. Na, és a beköltöztetés után megvizsgálom a csigát a nyomozáshoz.

- Ennyire komolyan gondolja, hogy bármi köze van a gyilkosságnak a csigákhoz?

- Igen. Nézze! Még ha tévedek is, ez legalább egy olyan szál, amin el tudunk indulni. – Diadalittasan felmutattam a böhöm nagy csigát, majd elsiettem az autóm felé.

13. fejezet: A kerti parti

Másnap reggel elugrottam Josh Daltonhoz az ominózus buliján résztvevő vendégek listájáért. A fiatal férfi szerencsére annyira másnapos volt egy előző esti diszkózástól, hogy még nyomulni is elfelejtett, csak összeírt nekem pár nevet egy darab papírra, aztán elküldött, hogy hagyjam végre aludni. Így hát, nem kellett túl sokáig hallgatnom cinikus poénkodását, és hamar visszatérhettem az irodámba.

Még egyedül voltam, amikor leültem a görgős székembe tanulmányozni a Josh által írt neveket. Egyből találtam is a listán két ismerőst. Két olyan nevet, amelyeknek a felbukkanása az ifjú Dalton társaságában eléggé meglepett.

Megnyitottam pár népszerű közösségi oldalt, és az általam nem ismert nevekre is rákerestem. A fotókon csücsörítő bikinis lányok és a többtízezer dolláros motorjuk, kocsijuk vagy jachtjuk mellett villogó srácok láttán egyből meggyőződtem róla, hogy ők egy átlagos Dalton-parti alap látogatói táborát képezhetik. Mi a helyzet azonban a két ismerősömmel? Ők vajon mit kerestek ott?

Még akkor is ezen tűnődtem, amikor halk csoszogással megérkezett a szomszédasszonyom.

- Ne haragudj, aranyoskám, hogy ilyen későn jövök! – nyitott be. – Csak hát, Gömböc elfáradt a kutatásban múlt este, és tovább aludt a szokottnál. Így várnom kellett a reggeli etetéssel.

Véletlenül sem mondaná azt, hogy ő maga fulladt ki tegnap, és emiatt elaludta az ébresztőt...

- Oké, persze, semmi gond – legyintettem. – Éppen azon tűnődöm, hogy mit művelt Josh Dalton bulijában Marietta és Natalie.

- Marietta és Natalie? Kik ők?

- Joshnak voltak régebben dühkezelési problémái, és előfordult, hogy megvert nőket. Ez a két lány is az áldozatai között volt. Mit gondol, mégis mit kerestek most egy Dalton-partin?

- Jaj, így már emlékszem! – jutott eszébe egyből az öregasszonynak. – Marietta az a lány, aki bosszúból még egy magándetektívet is ráeresztett a Dalton-család titkaira, hogy tönkretegye Josht, nem?

- De, igen. Natalie pedig szívből szerelmes volt Joshba, amíg ez a csalódás nem érte. Utána viszont traumatizálta az eset, és messziről került minden pasit, főleg Josht. Furcsának tartom, hogy egy hónapja együtt buliztak Josh Daltonnal. Mi lenne, ha behívnám őket, és kifaggatnánk a két lányt külön-külön? Talán igazságot tudunk majd tenni abban a kérdésben is, hogy Alex vagy Josh hazudik a Dimitrov-fiú távozásáról.

- Erre kíváncsi leszek. – Mrs Blackhawk leült a saját íróasztalához, és nekilátott előkészíteni egy külön mappát, amelybe majd összegyűjthetjük a két lánnyal kapcsolatos jegyzeteinket.

Ekkor esett be Hoolock az ajtón.

- Jó reggelt! Elkéstem? – Odaiparkodott szokásos székéhez. Próbált tettre késznek tűnni lendületével, de észrevettem, hogy szokatlan gondterheltség sötétíti a vonásait.

- Minden rendben? – kérdeztem rá.

- Persze, semmi bajom – hadarta a nyilvánvaló hazugságot, félrekapva a tekintetét.

- Ha esetleg tudunk valamiben segíteni...

- Nem, semmiben. Csak egy kis kutatómunkát végzek, azzal szöszöltem el. Nincs köze a Dimitrov-ügyhöz. Privát dolog, ne feszegessük!

- Biztos benne, hogy nem akar róla beszélni?

- Biztos.

- Jól van. Akkor most, hogy Ön is képbe kerüljön, Mrs Blackhawk bemutatja két lány történetét, akiket még a régi Whitmore-ügyemben ismertem meg. A nevük: Marietta és Natalie. Én pedig addig telefonálok, és időpontot egyeztetek velük.

Azzal már át is léptem telózni abba a kis oldalszobába, amely a nyomtatómat és a fénymásoló gépemet rejtette el az ügyfelek elől.

*

Szerencsére, Marietta és Natalie is ráért bejönni hozzám a nap folyamán, így láttam, hogy hamar ki tudom majd kérdezni őket. Persze, mindkettőjüket meglepte a megkeresés, de nem akartam túl sokat magyarázkodni a telefonban, így arra szorítkoztam, hogy egy nyomozási ügy mellékszereplőjének igyekszem tisztázni az alibijét. Mindketten vállalkoztak rá, hogy bejönnek, és segítenek.

Marietta érkezett először. Még épp csak hogy a végére értem a reggeli kávémnak, amikor már be is futott. A lány modellkedik, és kábé az összes helyi szépészeti terméknek ő a reklámarca, így ennek megfelelően divatosan volt felöltözve, amikor betipegett irodám ajtaján fekete tűsarkújában. Feltűnően csinos, húsz év körüli, karcsú és magas. Szőkére melírozott barna haját a vállán szétterítve hordta. Egy színes, cukorkamintás koktélruhát viselt.

Megölelt, ahogy odaért hozzám:

- Úgy örülök, hogy látom! Máig végtelenül hálás vagyok, amiért megvédett a Whitmore-ügyben. Ha Ön nincs, most valószínűleg halott lennék.

- Ugyan, csak a munkámat végeztem! – próbáltam hárítani az áradozást, mert nem túlzottan kedvelem a hálálkodást és a kitörő örvendezést, ha én vagyok a jelenet középpontjában. Valahogy nem tudom kezelni a happyendeket. Biztosan van ennek valami pszichológiai oka vagy akármi, de ez a része sosem érdekelt különösebben. Elég annyi, hogy az ilyen helyzetekben furcsán zavarba jövök, és feszengek. Igyekszem kerülni.

- Köszönöm – ismételte el, majd végre elengedett. Amikor észrevette, hogy elismerő pillantást vetek cukorkás ruhájára, mosolyogva megmagyarázta: - Éppen egy édességreklám fotózásáról jövök. Akar ingyen kóstolót? Tudok szerezni zsákszámra...

Hoolock szeme felcsillant a háttérben, ám én csak a fejem ráztam:

- Köszönjük, nem kérünk. Ügyelünk az egészséges étkezésre. A kollégám, Mr Hoolock például kávét sem iszik a szíve kímélése érdekében. Tartózkodunk attól is, hogy nassolnivalóval tömjük magunkat. – Célzatosan megnyomtam minden szót, hátha a fiatalember veszi a lapot, és legközelebb, ha ketten megyünk valahová, nem utasítja majd vissza a nevemben is a kávét. Bíztam benne, hogy leesik neki, milyen idegesítő, ha valaki a másik helyett nyilatkozik.

Marietta odaperdült az egyik székre, és átvetve nejlonharisnyába bújtatott lábát, helyet foglalt.

- Miben segíthetek? – érdeklődött. – Milyen ügyben nyomoznak?

- Joshua Dalton múlt havi kerti partijáról szeretnék kérdezősködni. Csak szeretném felmérni, hogyan zajlott a buli. Emlékszik még rá?

- Hát, valamennyire. Főleg az elejére, a vége már elég homályos. – A lány csilingelő hangon elnevette magát. – Bár én azért közel sem ütöttem ki magam annyira, mint Josh.

- Be kell valljam, némileg csodálkoztam, amikor megláttam a nevét a vendégek listáján. Mióta vette fel a kapcsolatot Mr Daltonnal?

- Ő keresett meg pár hónapja. Azt mondta, hogy a múlt hibáinak a helyrehozásán dolgozik, és bocsánatot akar kérni. – A lány széttárta a karját. - Elkezdett dühkezelési terápiára járni. Először azt hittem, hogy ez az egész egy nagy kamu, de aztán megkért, hogy kísérjem el, és egészen érdekes volt. Beszélgettünk arról, ami a diszkónál történt. Olyan volt, mint egy párterápia. Egy súlyos traumát éltem át a múltban Josh miatt, és fel kellett dolgoznunk. Elmeséltem, hogyan hatott rám az, hogy bántott. Hogy rémálmaim voltak, hogy mennyire fájtak a sérülések, hogy mennyire aggódtam az arcom miatt, hogy tönkreteheti a modell karrieremet... Ő meg mesélt az anyjáról, és hogy hogyan hagyta magára gyerekkorában. Ebben gyökereznek a nőkkel kapcsolatos agresszivitási problémái. Ezt csak azért mondom el most, mert Josh említette, hogy Ön tudja a családi dolgait. Egyébként nem adnék ki ilyen bizalmas részleteket.

- Persze, nekem ezek nem újdonságok – bólintottam rá. – Tavaly volt szerencsém közelről megismerni a Dalton-család minden viselt dolgát. Szóval, meséljen el nyugodtan bármit!

- Hát, voltaképpen ennyi volt a lényeg. – A lány összekulcsolta kezét, egymáson átvetett lábain pihentetve. – Elkezdtük megérteni egymás nézőpontját. Furcsa volt, de a végére már egyáltalán nem is kavart fel, amikor arról az estéről beszéltünk. Elkezdtem kívülállóként nézni. Érzem, hogy Josh tényleg próbálkozik. Lehet, hogy első ránézésre nem látszik, de tudom, hogy sokat változott. Most már elmegyek olykor a barátaimmal a bulijaiba, és néhanap megiszunk ezt-azt együtt. Sosem lesz a közeli barátom, de értékelem, hogy van ereje továbblépni. Én is igyekszem.

Egy darabig csak elmerengve csavargattam egyik vörös tincsemet az ujjam köré, aztán lassan megjegyeztem:

- Még így is furcsának tartom, hogy együtt jár bulizni vele.

- A pszichológus javasolta.

- És, működik?

- Igen. Már nem félek Joshtól, nem tölt el viszolygással a közelsége. A múltkor már azt is be mertem vállalni, hogy megittam pár tequilát vele meg a haverjaival, és nem múlt el a biztonságérzetem a közelében még így sem, hogy védtelenebb állapotba kerültem.

- Szóval, már egyáltalán nem gyűlöli?

Csak egy másodperc volt. Egy villanásnyi feszülés a lány lazán lógó bokájánál... De egyből láttam rajta, hogy bájos kis terápiák ide, jól hangzó megbocsátási szövegek oda, vannak érzések, amelyeket nem lehet kitörölni.

- Próbálok nem érzelmi alapon hozzáállni – felelte kitérően. – Azt hiszem, sokat fejlődtünk, és igyekszem erre koncentrálni.

- Nem lenne egyszerűbb, ha most már inkább elkerülné? Oké, hogy szembenézett a félelmeivel és az Önt ért traumával, de biztos, hogy ennyire kitartóan építeni kell ezt a kapcsolatot?

Marietta elkapta a tekintetét, és méregdrága tűsarkúját kezdte fixírozni.

- Most... most ehhez van kedvem – lehelte. – Majd, ha megterhelő lesz számomra az ismeretség, leépítem.

Hosszan néztem rá, aztán váratlanul témát váltottam:

- Ismer egy Philip Keats nevű fiatalembert?

- A nevét hallottam már, főleg a híradóban. Ő az, akit az orosz milliomos meggyilkolt, nem?

- Megkéselték, és belehalt a sérüléseibe.

- Személyesen nem ismertem, de az egyik barátnőm sokszor unszolt, hogy járjunk el a termébe kondizni. Mondjuk, ezt csak így utólag raktam össze, hogy az az a konditerem volt... Huh, borzalmas! – A lány a nyárias meleg ellenére fázósan megdörzsölte meztelen alkarját. – Az ismerőseim azt mondják, hogy ezért nem kellene mindenféle jövevény bűnözőt beengedni az országba...

- És Önnek is ez a véleménye Dimitrovékról?

A lány kék szemében különös fények gyúltak a felvetés hatására. Megkésve adott választ:

- Én nem szoktam rajtuk gondolkozni. Nem ismerem őket.

- A fiút sem?

- Alexet? Vele találkoztam már egy-két buliban, de nem mondanám, hogy ismerem.

- Josh Dalton egy hónappal ezelőtti kerti partiján is látta?

- Igen. Szokás szerint körülzsongták a lányok. – Marietta vágott egy apró fintort. – Már akkor is kész kis rajongói klubja volt, de mióta kiderült az apjáról, hogy gyilkos, még jobban odáig van érte minden tinilány. Még titokzatosabbnak találják.

- Ön talán nem ért ezzel egyet?

- Nem hiszem, hogy egy véres gyilkosság fényében kellene sütkérezni. És, szerintem nem is titokzatos az a srác, csak egyszerűen félénk, esetlen. – A lány látványosan a faliórámra pillantott, az időt ellenőrizve.

- Tudja, meddig maradt Alex aznap este a buliban? – kérdeztem tovább, felgyorsítva a tempót.

- Fogalmam sincs. Elkezdtünk tequilázni Joshékkal a teraszon, és utána már nem láttam.

- Már csak egy kérdésem van. Hallott bármit mostanában csigákról?

- Csigákról?

- Igen. Achátcsigákról.

- Ez valami olyan vesszőparipa, mint szegény Mr Whitmore-nak a bridzs volt?

Erre inkább nem válaszoltam. Nem különösebben örültem, hogy Whitmore-hoz és a néhai detektív korántsem épületes nyomozási módszereihez hasonlítgat. Kellett egy kis idő, amíg visszanyeltem egy önérzetes reakciót, így Marietta szólalt meg újból:

- Nem rémlik, hogy bármit hallottam volna csigákról.

- Jó, köszönöm. – Ezzel félretettem a jegyzeteimet. – Azt hiszem, ennyi elég lesz mostanra.

*

Natalie – a látványosan öltöző Marietta ellentéteként – csak egy sima fehér blúzt, farmert és tornacipőt viselt. Most is olyan vidám és életteli volt, ahogy energikusan besietett az irodám ajtaján, mint egy éve. Gödröcskés arcú, fekete bőrű lány, hullámos, éjsötét hajzuhataggal. Alacsony termetét karcsúsága csak még apróbbnak mutatta. Volt valami ártatlan, üde frissesség nyílt mosolyában és csillogó szemében.

Éppen befejezte egy adag sült krumpli majszolását, ahogy megérkezett.

- Remélem, nem baj, hogy így ebédszünetben ugrottam el – jegyezte meg, miközben kidobta az egyik kukámba az olajos papírt –, de csak így engedtek el a laborból. Litvin professzor szigorú; mióta az új beszerzési projektet készítjük elő, csomót kell túlóráznunk, és nem tudom, mikor végzek ma.

A lány a helyi agykutató központban dolgozik. Eredetileg gyakornokként kezdte, de már felvették teljes munkaidőben.

- Persze, semmi gond, jó így. Csak egy-két gyors kérdésem lesz – igyekeztem megnyugtatni, és hellyel kínáltam.

- Miről fogunk beszélni? – Lehuppant a székre, és várakozásteljesen nézett rám.

- Egy kerti parti vendégeit elemzem. Ha jól értesültem, Ön is részt vett.

- Igazán? Pedig nem szoktam ilyenekre járni. Milyen buliról van szó?

- Egy hónapja volt, és Josh Dalton tartotta.

Natalie egyből lesütötte a szemét.

- Ja, igen, oda tényleg elmentem – motyogta, némileg zavarban.

- Miért tett így?

- Hát... Josh az utóbbi hónapokban néha keresett. Valami bocsánatkérés-félére is összeszedte magát. Nem... nem igazán tudtam mit kezdeni vele. Egyszer régen tényleg szerettem, de akkor mindent összetört. Persze, szép, hogy állítólag most már igyekszik, de nem tudom, mit ér. És... és nem tudom, mire jó ez, hogy látni akar. – Natalie megdörgölte homlokát, ideges, gyötrődő mozdulattal. – Egy-két bulijába elmentem, ahová meghívott. Csak hogy lássam, tényleg változott-e. Ott a sok ember között biztonságban éreztem magam, de sosem maradtam volna kettesben vele.

- És, mit tapasztalt Mr Dalton partijain?

- Nem igazán láttam Joshon, hogy bármit változott volna. Jó, persze, nem bántott, szóval lehet, hogy ilyen szempontból összekapta magát, de semmi felelősségérzetet vagy komolyságot nem látok rajta... Már egyáltalán nem hiszek abban, hogy képes visszatérni a személyiségének ahhoz a részéhez, amiért annak idején megszerettem. Ugyanolyan önző és felszínes, mint két éve. Szóval, végleg feladtam.

- Akkor miért ment el hozzá arra a kerti partira egy hónapja?

- Az volt az utolsó esély, amit gondolatban adtam neki. Meghívott, én meg úgy döntöttem, hogy még egyszer elmegyek, és találkozom vele. Nagy kár volt. Már alapból hullarészeg volt, amikor megérkeztem. Odarántott magához a kapuban, és megpróbált lesmárolni. Amikor meg eltoltam magamtól, megsértődve elment flörtölni az agyonplasztikázott barátnőivel. Felém sem nézett többet, csak ivott meg füvezett egész este. – A lányt kirázta a hideg. – Szörnyű volt! Még jó, hogy ott volt Alex.

- Alex Dimitrov?

- Igen. Olyan aranyos az a srác! Csak azért nem éreztem magam magányosnak, mert vele tudtam beszélgetni. Képzelje, ő is az agykutató-központban szeretne dolgozni, ahol én vagyok laboráns. És érdekes biokémiai kutatásokkal foglalkozik! Aznap este is csomót beszélgettünk a legújabb tanulmányáról. – Natalie arca felragyogott, ahogy a Dimitrov-fiú szóba került. – Ő az egyetlen abban az egész baráti társaságban, akivel értelmesen lehet társalogni! A többiek vagy üresfejű plázacicák, vagy Joshhoz hasonló bunkó, nagyzoló alakok. Semmi közös témám nincs velük. Csak Josh miatt mentem el, de nem leszek többet ilyen naiv bolond! Nem vagyok közéjük való.

- Alexet korábbról is ismeri már?

- Igen. Még egy régebbi buliban ismerkedtem meg vele. Oda is Josh hívott, de Josh akkor is olyan lehetetlenül viselkedett... Csak a haverjaival vihogott, és egy táncosnőre szórta a pénzt... Akkor kezdtünk el az egyik barátjával beszélgetni, aki már szintén unta Josh stílusát. Kiderült, hogy ő Alex Dimitrov, egy dúsgazdag orosz vállalkozó egyszem fia. Először, megmondom őszintén, voltak fenntartásaim vele kapcsolatban, de kiderült, hogy egyáltalán nem olyan, mint Joshék. Tök normális gondolkodású, komoly srác. Szerintem – bármit mondjanak is a családjáról mostanság a hírekben – a szülei igazán erős és stabil értékrendet tanítottak neki, és jó embert neveltek belőle. Azóta is barátok vagyunk Alexszel, együtt járunk kutatási előadásokra, üzeneteket is váltunk majdnem minden nap. Legalább segítek neki lerázni az utána futó tinilányokat. Csak a terhére vannak.

Megjelent egy halvány mosoly az ajkamon. Kezdtem megérteni néhány részletet.

- Tud valamit a gyilkosságról, amellyel az apát vádolják? – tereltem ezután másra a szót.

- Hát, nem sokat. Nem akarom még én is ezzel nyüstölni szegény Alexet, mert így is mindenki ezt kérdezgeti tőle. Érthető okokból nem sok kedve van beszélni róla. Szóval, nem firtattam.

- Ön ismeri személyesen az idősebb Dimitrovot?

- Nem mondhatnám. Egyszer úgy fél éve Litvin professzorral tárgyalt egy befektetésről, és én vittem be nekik a kávét. Egyedül akkor láttam. Azt hiszem, a prof a kutatóközpont részvénypiaci jelenlétét igyekezett megalapozni akkoriban, és ahhoz kért szakmai tanácsokat Mr Dimitrovtól. De, úgy tudom, a prof sem ismeri ennél jobban. Mr Dimitrov elég titokzatos ember.

- Ön szerint is egy bűnöző?

- Nem tudom. Lehet. Mindenesetre, a fián nem látszik, hogy rossz példát mutattak volna neki, annyi biztos. Persze, ez még önmagában nem sokat jelent. Nálunk a családban például egyedül nekem van diplomám; soha senki nem biztatott rá, hogy tanuljak. A szüleim inkább azt szerették volna, ha a fűszeres boltjukban dolgozom, és segítek nekik. Ettől függetlenül, persze, büszkék rám, és mindenkinek mutogatják a diplomaosztós fényképeimet. De, nem mindig a közvetlen szülői példa hat egy gyerek viselkedésére, nem igaz?

- Hát, reméljük. – Csak ennyit mondtam rá, és egy kis időre elhallgattam. Nagy gonddal lesöpörtem egy hajszálat narancssárga blézerem ujjáról.

- Jaj, bocsánat! – kapott észbe a lány, és láttam rajta, hogy hallott ezt-azt a néhai szüleimről, ugyanis vonásain zavart feszélyezettség ütközött ki. – Ööö... borzasztóan sajnálom, nem jutott eszembe, hogy...

- Semmi gond – szakítottam félbe, mert Hoolock már izegni-mozogni kezdett a háttérben kíváncsian. Gyorsan tovább beszéltem: – Nos, visszakanyarodva a Dalton-partihoz: Ön meddig maradt? Tud valamit arról, hogy Alex Dimitrov meddig tartózkodott a villa kertjében?

- Eljöttem hamar, talán éjfél vagy egy óra felé, mert elegem volt abból, amit Josh művelt, nem bírtam tovább nézni. Alex még maradt, nem tudom, meddig.

- Hallott mostanában bármi furcsát csigákról?

- Csigákról? Mármint az állatokról?

- Igen.

- Nem hinném. Nem rémlik ilyesmi.

- Rendben, köszönöm. – Készítettem pár jegyzetet, aztán felnéztem a lányra. – Szerintem, végeztünk is. Térjen vissza nyugodtan a munkájához!

Natalie felkelt, és elindult az ajtó felé egy barátságos búcsúzkodást hadarva. Egyszer csak megtorpant viszont.

- Mit gondol, lehetséges, hogy Josh megváltozott? – kérdezte meg, egészen bizonytalanul. – Mármint, úgy értem, a szíve mélyén. Egyáltalán, képesek az emberek teljesen megváltozni?

Csak széttártam a karom.

*

Ahogy Natalie távozott, Hoolock felém fordult a székén, és bejelentette:

- Megtaláltuk a Dimitrov-fiú titkos szerelmét.

Én éppen a jegyzeteim kiegészítésén dolgoztam. Fel sem néztem, úgy kérdeztem:

- Gondolja?

- Hát, nyilvánvaló, nem? Csomót együtt lóg Natalie-val. Tuti, hogy róla áradozott Josh Daltonnak, amikor azt mondta, megtalálta az igazit, az egyetlen lányt, aki tényleg lenyűgözi! – Hoolock büszkén kihúzta magát a következtetés levonása közben. – Úgy gondolom, Alex jól választott. Natalie kedves, szerény, hozzáillő lány, ráadásul csupa hasonló dolog érdekli őket. A szakmai elképzeléseik is megegyeznek. Talán csak a bőrszíne miatt nem meri bemutatni a szüleinek... vagy a pár év korkülönbség miatt. De szerintem kifejezetten összeillő, aranyos pár, és a szülők is örülni fognak nekik. Biztosan boldogok lesznek együtt.

Egy darabig nem válaszoltam, hanem a feljegyzéseim kiegészítését írtam. Végül annyit mondtam.

- Nos, gyanítom, hogy Josh Dalton is pontosan így logikázott, mint Ön.

14. fejezet: Nehézségek

Hoolock és az asszisztensem hazament estére, már csak egyedül ültem az irodában. A délutánt ezúttal is erdei kutatással töltöttük, de nem találtuk meg a kést. Most pedig az eddig megtudottakat és az itt-ott felírt jegyzeteimet rendeztem össze egy fájlba, hogy áttekinthetőbb legyen minden nyom. Olvasgattam néhány ismeretterjesztő cikket is az afrikai achátcsigákról, de egyelőre nem derült ki számomra semmi rendkívüli. Az egyetlen érdekes körülmény annyi volt, hogy minden jel szerint valóban afrikai achátcsigát találtam az erdőben, pedig az elvileg nem él nálunk vadon. Vajon hogyan került ki a természetbe? Lehet ennek köze Philip Keats halálához? Egy elkószált csiga aligha tűnik gyilkos rejtélynek. Valami viszont nem stimmel ezzel a csiga-témával, az tuti.

Akadt egyéb olvasnivalóm is. Asszisztensem összegyűjtött egy listát a T betűvel kezdődő keresztnevű gazdag nőkről, akiket ismert a környéken. Arra tippeltünk, hogy ha Keats Imogene Dimitrov nevét Inezre változtatta, akkor előfordulhat, hogy a Tamara név meg egy T betűvel kezdődő női név megfelelője lesz. Ezt a listát is tüzetesen átbogarásztam, és végiggondoltam, hogy kiket ismerek a felsoroltak közül, és mit tudok róluk. Különböző pénzes hölgyek; főként idősebbek. Egyikről sem igazán hallottam még eddig érdemlegeset.

Theresa Simsről annyit, hogy egy ideig az egyik helyi hentessel kavart a férje halála után. De ez is csak egy pletyka, nem biztos, hogy igaz. Mindenesetre, egy apró jele annak, hogy talán tartana titkos szeretőt. Viszont a hölgy már majdnem hatvan, és finoman fogalmazva sem egy nagy szépség; elég valószínűtlennek tűnik, hogy róla áradozott volna Philip Keats. Ráadásul, az asszonynak, tudtommal, semmi köze a színjátszáshoz.

Tonya Bates énekesnő. Rá talán utalhatott volna színpadi szereplőként Keats, és viszonylag fotogén nő is, de szinte sosem tartózkodik itthon, majdnem mindig nagyvárosokban lép fel. Neten ellenőriztem, és koncertje volt az ország túlsó felében több Tamara-találka feljegyzett időpontjában.

Tina H. Derek egy színésznő, azonban már fél éve kómában fekszik egy súlyos autóbaleset óta. Kizárható.

Theodora Collins csinos, fitt, negyven körüli hölgyemény, de világéletében egy helyi magániskola igazgatója volt, és kétlem, hogy akár ötlet szintjén is foglalkozott volna a színjátszással.

Tilda Earlman egyszer azt mesélte magáról, hogy fiatalkorában a szomszéd város egyik színházában dolgozott. Ő viszont egy nyolcvankét éves, erősen vallásos nénike. Szintén elég nehéz elképzelni, hogy az áldozat titokzatos szerelme lett volna.

A többiekről pedig vagy egyáltalán semmit nem tudok, vagy semmi olyat, ami szóba hozná őket a Keats-üggyel összefüggésben.

Mindegy, kiindulási alapnak elmegy a lista.

Amikor már kezdtem elálmosodni egy achátcsigák tartásáról szóló blog olvasása közben, úgy döntöttem, én is hazamegyek. Magamra dobtam narancssárga blézeremet, felkaptam a táskámat, és elindultam az ajtó felé. Ám pont ekkor zúgott fel a lift, és egy látogató érkezett az emeletre.

Ahogy a fekete öltönyös illető kilépett a folyosóra, egyből megismertem, bár személyesen nem volt még hozzá szerencsém. Viszont éppen elégszer láttam már a helyi tévében és az újságokban. Vaughn Hoolock, a Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda vezetője.

Első ránézésre nem tűnt különösebben nagy kaliberű embernek. Fekete haj gondosan hátrafésülve, sápatag, simára borotvált tányérkép keretezéseként. Közepesen jóképű, átlagos alkatú, negyven körüli férfi. Száján viszont egy szinte ártatlanul gödröcskés, valahogy mégis undok mosoly terpeszkedett, ami nyomasztóan önelégült hatást keltett. A mosoly és ravasz ívben feszülő, sötét szemöldöke egyből árulkodott róla, hogy az illetővel szemben nem árt az óvatosság.

Egyáltalán nem hasonlított az öccsére, legfeljebb egy-két árnyalatnyi vonás az állkapcsánál vagy a szeme alakjában sejtette, hogy mégis rokonok.

- Üdvözlöm, Mr Hoolock – köszöntem rá, rosszat sejtve. Elég gyanús ez a késői, bejelentetlen látogatás. – Hozzám jött?

- Pontosan.

- Miben segíthetek?

- Lenne egy téma, amiről beszélni szeretnék veled, Frida. – A férfi keresni kezdett valamit fekete zakója zsebében.

- Szólítson csak Miss Lorne-nak! – dünnyögtem, miközben intettem az irodám ajtaja felé, hogy lépjen be. Mondjuk, nem lepett meg, hogy kapásból minden alapvető tiszteletet mellőzött velem szemben. Hallottam róla, hogy csak a pozícióban felette álló, a befolyásos vagy a kőgazdag embereknél próbál bevágódni, mások nem érdeklik.

Vaughn Hoolock megtalálta a doboz kubai szivart, ami után a zakójában kutatott, és rágyújtott egyre. Meg sem kérdezte, hogy ez megengedett-e itt, vagy, hogy zavar-e. Lendületes léptekkel követett az irodába.

- Nos, mit akar mondani? – kérdeztem rá, ahogy behajtottam magunk mögött az ajtót. Nem akartam, hogy esetleg megszólaljon a folyosón a füstjelző.

- Az öcsémről van szó. Mióta együtt kezdett dolgozni veled, egyre furcsábban viselkedik.

- Hogy’ érti?

- Quentin mostanában túl sokat kérdez. Már beleüti az orrát olyasmibe is, amibe nem kellene. – A férfi nekitámaszkodott az ajtókeretnek egy kényelmes mozdulattal. – Hallottam hírét, hogy tegnap este az egyik környékbeli középiskola kamaszait látogatta sorra. Azt próbálta kiszedni belőlük, hogy adtam-e nekik pénzt, hogy véleményeket írjanak egy volt osztálytársuk üzenőfalára egy régi ügyem során. Ugyan honnan vette ezt?

- Én mondtam el neki. De ezt nyilván tudja, ha egyszer idejött.

- Való igaz. – A férfi továbbra is mosolyogva, nagyot szívott a drága szivaron. – No, de hadd folytassam! Ma reggel rajtakaptam, ahogy az iroda bizalmas aktái között kotorászott. Megnyitotta az elektronikus könyvelési felületünket is. Számlákat, kifizetéseket keresett. Meggyőződésévé vált, hogy miattam vágta fel az ereit az a tinilány a régi erőszakolási ügyben.

- És, mit vár tőlem?

- Hozd helyre! Állítsd le!

- Az öccsének joga van tudni az igazat.

Hoolock nyugodtan szegezte rám sötét szemét.

- Milyen igazságra gondolsz? – kérdezte, kieresztve a szürke füstöt a foga között.

- Arra, hogy Ön pontosan akkora rohadék, mint amilyennek tartják.

- Hm. Meglep ez a modortalanság, Frida. Pedig, azt hittem, jóban leszünk.

Nem reagáltam erre, mert így késő este már nem volt hangulatom belemenni egy kicsinyes ki-a-szarkasztikusabb versenybe.

- Mondja meg, hogy mit akar tőlem, aztán távozzon! – vetettem oda.

- Beszélj az öcsémmel! Nem hiányzik, hogy kellemetlenségeket okozzon. Mondd azt neki, hogy hazudtál, és csupa jó véleménnyel vagy az irodámról. Sőt, mindenféle kutatástól tántorítsd el!

- Nem teszek ilyet.

- Nem? – A férfi kedélyes nyugalommal kérdezett vissza. – Biztos vagy ebben?

- Teljesen. Az öccse megérdemli az őszinteséget a saját testvérével kapcsolatban.

- Pedig nem ártana megfontolni a kérésemet. Máskülönben, nem feltétlenül fog szép véget érni ez a történet...

- Most fenyeget?

- Természetesen, igen. Jó lesz, ha megtanulsz némi tiszteletet tanúsítani velem szemben, különben megütheted a bokádat.

- Nincs mit tisztelni Önben.

- Úgy véled? – Vaughn Hoolock hangja továbbra is derűs maradt, mintha mulattatná a szituáció. – Hát, ha tisztelni nem is fogsz, félni kénytelen leszel tőlem.

Ez azért nem semmi, hogy idejön így késő este, és még pofátlan stílusban fenyegetőzik is. Mégis, hová akar kilyukadni?

- Önnél százszor különb emberek is próbáltak már kikészíteni – vágtam vissza. – És, mit gondol, mi lett belőle? Még mindig itt vagyok, élek és virulok. Szóval, akár be is fejezheti a keménykedést.

- Alábecsülsz, Frida. – A férfi nyugodtan szívott egyet a szivarjából. - Nálad százszor különb embereket is eltapostam már, mint egy csótányt.

Már tolult volna az ajkamra egy éles felelet, de aztán beláttam, hogy akaratom ellenére, mégis kezdek belebonyolódni egy meddő, gunyoros szóváltásba. Értelmetlen időpazarlás. Így hát, végül csak annyit mondtam:

- Oké, ha fenyeget, akkor mondjon konkrétumot! Mi lesz, ha nem térítem el az öccsét a kutatástól?

Hoolock odapöckölt egy kis hamut az íróasztalom sarkára.

- Ilyen nyersnek kell lennem? – sóhajtott fel csúfondárosan. – Pedig a világért sem akarnék ellenséges lenni egy szép hölggyel.

Jaj, ne, most komolyan?! Ez már undorító...

- Csak tessék! – mordultam fel.

- Hát, akkor lássuk! Mit szólsz kezdetnek ehhez például: felbontom a szerződést, amelyet veled kötött az irodám. Az öcsémet pedig azonnali hatállyal elbocsátom. És gondoskodom arról, hogy egyetlen épeszű jogi szakember se álljon többé szóba veletek. Az egész államban nem kaptok többé érdemi megbízást ügyvédektől. Megvannak hozzá a kapcsolataim, elhiheted.

Döbbenten bennem fagyott a lélegzetvétel. Elhűlve leheltem:

- Ezt nem teheti a saját testvérével...

- Dehogynem. Remek hivatkozási alapom van hozzá: elszúrtátok a Dimitrov-megbízást, ugyanis bizonyítható módon szerepet játszottatok abban, hogy a rendőrség idő előtt elrendelte a nyomozás lezárását. Maga a rendőrkapitány értesített erről a körülményről. Benne van a veled kötött megbízási szerződésben és az öcsém munkaszerződésében is a kikötés, hogy ilyen drasztikus hiba esetén intézkedhetek a megfelelő jogi lépésekről. Ergo, holnaptól mindketten el vagytok bocsátva, és ha nem akarsz egy elnyúló pereskedésbe bonyolódni a város legjobb ügyvédi irodájával, akkor melegen ajánlom, hogy záros határidőn belül fizess vissza minden eddig átvett díjazást! Kapsz rá, mondjuk, egy hetet. – Hoolock tartott egy kis hatásszünetet, aztán egészen nyájasan hozzátette: - Vagy a másik lehetőség, hogy most azonnal felhívod az öcsémet, és lebeszéled arról, hogy az irodám rá nem tartozó ügyeit tovább bolygassa. Melyiket választod?

Csönd lett. Olyan csönd, hogy felhallatszott még ide a kilencedik emeletre is az alattunk elsuhanó autók zúgása.

- Az öccse szívből szereti és tiszteli Önt – szólaltam meg végül rekedten. - Hogy’ fenyegetőzhet akár még csak szavak szintjén is ilyesmivel?

- Ó, ne legyél naiv, Frida! Ezek nem csak szavak. Ha nem hívod fel most rögtön, mindketten repültök. És a szánalmas, nem létező karriereteknek örökre vége.

Tettem egy mozdulatot kusza, vörös tincseim hátrasöprésére, és igyekeztem rendezni a gondolataimat, bármennyire is feldúlt a férfi válasza. Vettem egy nagy levegőt, és sikerült összeszedetten reagálnom:

- Figyeljen! Találjunk ki valamilyen kompromisszumot, mert ez így nem jó. Nem akarok hazudni az öccsének, de azt sem szeretném, ha baja esne. Szereti a munkáját, és szemlátomást örömmel dolgozik Önöknél. Keressünk egy olyan megoldást, ami tisztességes vele szemben!

Hoolock mosolya kiszélesedett.

- Nem érdekelnek a félmegoldások. – Meg sem fontolta a szavaimat. – Beszéld tele Quentin fejét csupa dicsérettel az irodámmal kapcsolatban, és felejtsd el az őszinteséget! Ezt akarom. Most azonnal.

- Mr Dimitrov ártatlan. – A hangom kérlelő lett, és összekulcsolt kézzel léptem közelebb. – Kérem, adjon időt, hogy bebizonyítsuk! Ha kirúg minket, nem marad többé senki, aki hinne ebben, és Mr Dimitrov a börtön mélyén fog sínylődni évtizedeken át. Mi képesek lehetünk sikerre vinni egy ilyen vesztesnek tűnő ügyet is. Az eredmények bőven kárpótolni fogják Önt minden kényelmetlenségért, amit az öccse kutatása okozhat. Higgyen nekem! A végén mindenki jól fog járni.

- Nem érdekelnek félmegoldások – ismételte el Vaughn Hoolock. – Hívd fel az öcsémet, és mondd azt neki, hogy hazudtál rólam! Gyerünk! Még öt perc gondolkodási időt kapsz.

Fáradtan megráztam a fejem, és feladtam a könyörgést. Beláttam, hogy nincs értelme.

- Nem kell gondolkodási idő. Semmiképpen sem teszem meg, amit kér tőlem.

Hoolock alig észrevehetően összehúzta a szemét, és úgy mért végig. Aztán halkan megkérdezte:

- Talán még sosem hazudtál azért, hogy megvédj valakit?

A kérdés a vártnál is jobban szíven ütött, és hideg fájdalom nyilallt belém. Megtántorodtam, és neki kellett támaszkodnom a székem támlájának, hogy gyorsan rendezhessem a tartásomat.

- Ha tettem is valaha ilyesmit, az nem azért volt, hogy egy Önhöz hasonló alakot fedezzek! – vetettem ellen a szándékoltnál indulatosabban. – Az Ön ténykedése nem ér annyit, hogy egy jóhiszemű, tisztességes embert hazug illúzióban tartsak miatta!

- Még akkor sem, ha ezzel őt magát védhetnéd meg?

Nem bírtam válaszolni. Hoolock, látva, hogy elevenembe talál a téma, tovább forszírozta kérdéseit:

- Mindig fontos tudni az igazságot? Biztos, hogy mindig ez a helyes döntés?

Közelebb lépett, és sötét árnyékot vetett rám, ahogy előttem állt. Egy pillanatra behunytam a szemem, eltelve belső fájdalommal, de aztán erősen ránéztem, és megacélozott hangon vágtam vissza:

- Nem tudom megvédeni őt attól, hogy ilyen szívtelen és gátlástalan a bátyja. Ettől semmi sem védhet meg senkit. Előbb-utóbb rá fog jönni. És én nem fogok gyáván hallgatni, ebben biztos lehet.

- Ez a végső döntésed?

- Igen. Mérget vehet rá.

- Jól van. – Vaughn Hoolock továbbra is jókedvű kiegyensúlyozottsággal beszélt. – Ez esetben nem maradt más választásom, meg kell szakítanom a munkakapcsolatot veletek, és kénytelen leszek gondoskodni arról, hogy hiteltelen kotnyelesekként tekintsen rátok minden szakmabeli. Ugyebár, jól értem, hogy ezt akarod? Vagy esetleg mégis tévednék?

Émelyítő mosolyával várt, én pedig szoborrá dermedve hallgattam. Sok minden átfutott az agyamon ez alatt a némasággal töltött perc alatt, de egy dologban még mindig biztos voltam: a válaszomban.

Így hát, végül karba fontam a kezem, és szembehelyezkedtem vele:

- Azt hiszi, engedek ennek a szánalmas zsarolásnak? Hát, nem. Nem ilyen ember vagyok. És, szerintem, az öccse sem választaná a meghunyászkodást. – Ekkorra sikeresen legyőztem minden bennem dúló érzést, és már én is mosolyt öltöttem fel, miközben befejeztem mondandómat: - Önnek fogalma sincs, mire vagyok képes. De gyerünk, csak tegyen próbára!

- Legyen! Akkor lássuk, melyikünk mit tud. Mindenesetre, holnaptól ki vagytok rúgva, és várom vissza a pénzösszegeket az iroda számlájára.

Ennyi volt. A férfi elfordult, laza mozdulattal kidobta a félig elszívott szivart egy kukába, és elsétált a lift felé.

15. fejezet: Szerződések

Egy darabig tűnődtem, hogy mit kezdjek, miután Vaughn Hoolock távozott az irodámból. Végül arra jutottam, hogy legalább tájékoztatom Quentint a kirúgásáról, ne a bátyja tálalásában értesüljön róla először. Ezért még aznap este felhívtam Hoolockot, és elmeséltem a bátyja látogatását. Kénytelen voltam elárulni neki, mennyire elmérgesedett a helyzet. A szerencsétlen férfit annyira sokkolta a hír, hogy nem is tudott mit mondani rá. Egy fél perces galuskás, érthetetlen motyogás után letette a telót.

Engem is eléggé megrázott az egész, és miközben otthon útnak indítottam csincsilláimat esti szaladgálásukra, egyre azon törtem a fejem, hogy mit tehetnék. Valahogyan meg kellene oldani a helyzetet.

*

Amikor másnap beértem az irodába, Quentin Hoolock már ott kornyadozott egy széken az asztalom mellett. A fiatal férfi szeme vörös és duzzadt volt. Remegő kézzel törölgette szögletes szemüvegét egy szarvasbőr ronggyal.

- Borzalmas... Egész éjszaka nem aludtam – szólalt meg orrhangon. – Ekkora csalódás... Nem is találok szavakat. Még sosem csalódtam ekkorát. Soha életemben. Vaughn... Vaughn gyerekkorom óta a példaképem volt. Olyan az egész, mintha rémálom lenne! Mintha bármelyik percben felébredhetnék arra, hogy nem történt meg...

- Tudom – mondtam rá szomorkásan. – Sajnálom, hogy ezen kell keresztülmennie.

- Még annál is rosszabb a helyzet, mint gondolná! Még annál is nagyobb a baj. Végem van, és még Önt is magammal rántottam...

- Ugyan már! – próbáltam közbeszólni, de nem engedte:

- Nem mondtam igazat. Illetve, hát... Eltitkoltam, hogy mit jelent az pontosan, hogy segédasszisztensként dolgozom a Hoolock & Wyatt irodánál. – Nagyot szívott az orrán beszéd közben. – Én kaptam az iroda legalacsonyabb beosztású pozícióját. Egy senki vagyok. Egy nagy senki! Évek óta csak apró, jelentéktelen aktatologatási feladatokkal láttak el. Egyedül dolgoztam a pincében egy másfél négyzetméteres kis lyukban irattornyok fölött görnyedve. Rendes szakmai kérdést hírből sem láttam. És... és most végre megbízott volna Vaughn valami érdemivel. Ez lehetett volna az áttörés. Talán... talán felkerülhettem volna az emeletre a többi segédügyvéd közé. Annyira akartam, hogy sikerüljön...

Elhallgatott, és egy darabig a szemét nyomkodta a ronggyal.

- Nincsen értékelhető munkatapasztalatom – folytatta aztán. – Nem ismerek ügyfeleket. Nem értek semmihez. És most, hogy Vaughn aláás ügyvédi körökben, sosem kapok többé még egy ilyen állást sem. Pedig ezzel is csak annyit kerestem, mint az iroda takarítónője... Végem van.

Adtam neki csöndben egy zsebkendőt.

- Az én hibám az egész – szortyogta tovább. – Nem szabadott volna beleártanom magam Vaughn régi ügyeibe... De amikor utánaolvastam annak az erőszakolási esetnek a neten, megláttam, hogy Vaughn tényleg adott egy interjút a helyi tévének. Fenn volt róla egy videó. Megnéztem. Még sokkal rosszabb volt, mint ahogy Ön elmondta. És... és... aztán olvastam, hogy az a szegény lány felvágta az ereit két nappal a tárgyalás előtt. Egyszerűen nem tudtam elengedni a dolgot. Csak tizenhat éves volt... Istenem! Hogy’ tehette ezt Vaughn?! És még csak lelkiismeret-furdalása sincs. Már a lány nevére sem emlékezett...

Odaültem mellé, és némán meglapogattam a vállát.

- Mindig felnéztem rá – folytatta a fiatalember fátyolos hangon. – Annyira felnéztem rá... Okos volt, határozott, céltudatos! Gyerekkoromban azt mondogattam, hogy olyan akarok lenni, mint ő. Jogot is miatta kezdtem tanulni. És... és most mindennek vége...

Hangosan kifújta az orrát, aztán maga elé motyogta:

- Ettől függetlenül azt gondolom, hogy Ön és én... mi ketten helyesen cselekedtünk. Még mindig jobb így. De akkor is... végünk van. Végünk.

- Ne mondjon ilyet! – ráztam meg a fejem. – Nem hiszek a reménytelen helyzetekben.

Hoolock összetörten bámult maga elé.

- Ugyan mi lesz most? – suttogta. – Mit tehetnénk?

- Felvesszük a kesztyűt.

- Mégis hogyan?

Csak annyit kérdeztem:

- Itt van Önnél a néhai munkaszerződése?

- Igen. Vaughn hozzám vágott egy példányt, kettétépve...

- Elkérhetném?

Hoolock szipogva előkereste a táskájából a papírdarabokat, én pedig ellenőriztem valamit a szövegben. Utána összefoglaltam:

- Oké, úgy látom, a bátyja nem számított arra, hogy Önnek valaha is komolyabb ügyei lehetnének az irodával fennálló munkaviszonya során, így nem foglaltatott bele egy fontos kikötést a szerződésébe.

- Mire gondol?

Ekkor felkeltem a férfi mellől, és közben magamhoz vettem a táskámat, váratlan elszánással útra készülődve. Annyit válaszoltam egy kacsintással:

- Csak figyeljen!

*

Szerencsére, mivel Vaughn Hoolock a mai nappal mondta fel a megbízásomat, és elfelejtette erről külön tájékoztatni a fogház személyzetét, beengedtek a régi meghatalmazásommal Alekszej Dimitrovhoz.

Amikor az őrök bekísérték a férfit a börtön látogatásra kijelölt helyiségébe, egyből láttam rajta, hogy tud a kedvezőtlen fordulatokról. Nem tűnt azonban dühösnek, inkább üresen reménytelen volt az arckifejezése. Halk, letargikus lánccsördülések kísérték mozdulatait, ahogy leült velem szemben az asztal túloldalán.

Nem szólalt meg, csak várakozásteljesen rám nézett, én pedig nyitásból kimondtam:

- Elszúrtam. Sajnálom.

- Tudom. – Dimitrov hangjában szikrányi életkedv sem volt. – Vaughn Hoolock felhívott ma reggel, és közölte, hogy kirúgta Önöket. Azt is elmondta, hogy a rendőrség lezárja Önök miatt a nyomozást.

Kényelembe helyeztem magam a széken, és csak akkor szólaltam meg újra, amikor a mozdulatsor végére értem:

- Ostoba és naiv voltam, mert azt hittem, a rendőrkapitány képes lesz szakmaian állni az ügyhöz, és segíteni fog a bizonyítékok felkutatásában. Önnek akartam jót, mert sokkal több esély lett volna a kés megtalálására rendőri erőkkel. Csakhogy másképp történtek a dolgok. – Elhallgattam, és rábámultam a közöttünk húzódó asztal fémlapjára, aztán még hozzátettem: - Nem sűrűn követek el ilyen orbitális hibát; a bocsánatát kérem.

Dimitrov még mindig üres arckifejezéssel nézett vissza rám. Borostás arcán fáradt árnyékok pihentek.

- Nem hibáztatom Önt – felelte kis hallgatás után. – Azt gondolom, hogy mindenképpen így állnánk. Nem lesz bizonyíték az ártatlanságomra, és a börtönben fogok maradni a hátralevő életemre. Igazából, nem is volt jogom többet várni, hiszen már akkor látszott, amikor megbíztam a Hoolock & Wyatt irodát, hogy ez vesztett ügy. Ha bármit is ki lehetett volna deríteni, megtette volna a rendőrség. Szóval, mostantól a legtöbb, amiben reménykedhetek, az az, hogy Vaughn Hoolock pár év enyhítést ki tud harcolni a bíróságon, és mondjuk, negyven év helyett csak harmincra ítélnek. Végeredményben így is, úgy is a megyei szigorított fegyházban fogok meghalni egy zárka mélyén.

- Nos, igaza van – hagytam rá. – És ha mindent úgy csinál, ahogyan várható ebben a helyzetben, akkor tényleg ez lesz a vége. Én viszont azt gondolom, hogy Ön, mint üzletember, hajlandó egészséges mértékű kockázatot vállalni a nagyobb nyereség érdekében.

Dimitrovot szemlátomást meglepte az utolsó mondatom. Nem mutatta feltűnő jeleit a csodálkozásnak, de feszült várakozás ült ki a vonásaira, miközben feleletet adott:

- Mire gondol? Mit tehetnék?

- Egyszerű. Rúgja ki Vaughn Hoolockot, és kérjen fel valaki mást védőnek!

Néma csend állt be. Dimitrov nem válaszolt rögtön, hanem megdöbbentő kijelentésemen tűnődve, a bilincsét rendezgette.

- Tessék? – kérdezett vissza végül, mintha azt hinné, talán rosszul hallott. – Mr Hoolock a város legjobb ügyvédje.

- Igen, és éppen ezért a karrierje fontosabb lesz számára, mint az, hogy Önt valóban megmentse.

A férfi összehúzta egyébként is keskeny szemét:

- Hogy’ érti?

- Figyeljen! – Előrébb dőltem a széken, és minden egyes szót nyomatékkal kiejtve, magyarázni kezdtem: - Vaughn Hoolock nem fogja bevállalni azt a kockázatot, hogy az ártatlanságára játsszon rá a bíróság előtt, mivel az vesztes ügynek tűnik, ahogyan Ön is megállapította. Szóval, amikor Mr Hoolock ráébred, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján nem tudja felmentetni Önt, vagyis az esküdteket nem tudja meggyőzni arról, hogy ártatlannak találják, taktikát fog váltani. És tudja, mit fog tenni?

Tartottam némi hatásszünetet, de a kérdés természetesen nem igazi érdeklődés volt, és Dimitrov nem is válaszolt rá, hanem megvárta, hogy én folytassam:

- Mr Hoolock azzal fog megpróbálni egy-két év enyhítést kifacsarni a bíróból, hogy a feleségét egy utolsó, értéktelen, erkölcstelen nőnek állítja be, és megalázza majd az egész bíróság előtt. Azzal próbálja majd a késeléskor érzett felindulást elfogadhatóvá tenni a tárgyalóteremben lévők szemében, hogy ráhárít mindent a feleségére, és olyan minősíthetetlen stílusban fogja lejáratni és sárba tiporni ország-világ előtt, amihez hasonlót Ön most még el sem tud képzelni.

Dimitrov arca fokról fokra sápadt el szavaim hatására.

- Ezt sosem engedném – vetette ellen halkan, de teljes határozottsággal.

- Higgye el, Vaughn Hoolock nem fog az engedélyére várni. Neki ez az egyetlen eszköze maradt, és garantálom, hogy a végletekig ki fogja használni a statisztikája polírozása érdekében. Ráadásul lehet, hogy mire Ön rájön, hogy Mr Hoolock ezzel a taktikával próbálkozik, már ahhoz is túl késő lesz, hogy kirúgja, mert addigra már tönkreteszi a feleségét. A médiában, a közvélemény előtt, a bíróság előtt, az ismerőseik előtt, a hatóságok előtt... Nincs még egy olyan mindenre elszánt cápa ebben a városban, mint Vaughn Hoolock. Na, jó, talán még Marta Sorbet a botrányos talkshowjával. És, ráadásul, közöttük van némi... hm... együttműködés. Ha rám hallgat, nem várja ki, amíg ez a két ember ízekre szedi a feleségét. Vagy különben nézheti majd, ahogy Vaughn Hoolock a bíróságon visszataszító stílusban követeli a feleségétől, hogy a tanúk padján jó részletesen sorolja el minden mozzanatát annak, hogy pontosan miket csinált a „fitneszedzőjével”. És ez még korántsem lesz a legalja Mr Hoolock eszköztárának...

- Nem kötelezhetik a feleségemet vallomástételre ebben az ügyben.

- Lehet, hogy nem kötelezhetik, de önként meg fogja tenni, ha azt reméli, hogy ezzel Önnek segít. Kerüljön neki bármibe.

- Gondolja? – A férfi akcentusa egyszerre erős lett, hanglejtése szinte nehézkes.

- Biztos vagyok benne. Még azt a kockázatot is vállalta, hogy a rendőrségnek hazudjon, csak azért, hogy javítson az Ön esélyein. Egyébként viszont, akár elhiszi most, akár nem, hogy a felesége kiállna a bíróság elé az Ön védelmében, abban biztos lehet, hogy Vaughn Hoolocknak még a vallomástételre sem lesz szüksége ahhoz, hogy elérje a célját.

Dimitrov hideg, acélkék szemében minden fény kihunyt.

- Rendben, meggyőzött – válaszolta tompa hangon. – Inkább még az utolsó kis reménysugarat is feladom a pár év enyhítésről. Minden vádpontban maradéktalanul bűnösnek vallom majd magam már a tárgyalás legelején, és ellenvetés nélkül elfogadom a legszigorúbb büntetés kiszabását. Csak ne műveljék ezt a feleségemmel! Már most is számtalan megaláztatást kellett elviselnie, és ő emelt fővel tűri a gyalázkodást meg a mocskolódást, de nem tudom, meddig bírja még. Bármit megtennék, hogy megkíméljem ettől.

Nem válaszoltam rögtön, hanem hagytam, hogy a keserű reménytelenség leülepedjen a férfiban.

- Helyes – vágtam ki aztán. – Becsületre méltó ez a hozzáállás, de mi lenne, ha nem beszélnénk tovább teljes feladásról?! Hallgassa meg inkább a kockázatos, de sokkal gyümölcsözőbb javaslatomat! Rúgja ki Vaughn Hoolockot, és fogadjon fel helyette egy nagyreményű fiatalembert, aki pár éve fejezte be a jogi tanulmányait és az ügyvédbojtárkodást. Lehet, hogy nincs sok tapasztalata, de ellenben Vaughn Hoolock irodájával, ő tisztességes, gerinces, és hisz az Ön ártatlanságában. Jobb helyre nem is kerülhetne a pénze.

- Mégis, ki lenne ez a fiatal ügyvéd?

- Quentin Hoolock, Vaughn öccse.

Dimitrov arcán elég egyértelmű bizonytalanság jelent meg:

- Az a fiatalember, aki makogva olvasta fel a kérdéseket egy darab papírról az első találkozásunkkor?

- Hát... ööö... igen, róla van szó. Tudom, tudom, Quentin Hoolock nem olyan lehengerlő, mint a bátyja, de ne dőljön be a látszatnak! Nagyműveltségű, szorgalmas fiatal férfi, aki előtt még szép karrier áll. És egy fontos adalék: együtt dolgozna városunk legkiválóbb magánnyomozójával az ártatlansága bizonyításán. Azaz: velem. Ráadásul, rajtunk kívül nem sok ember maradt a világon, aki tényleg hisz Önnek. Azért ezt sem árt figyelembe venni.

Dimitrov szemlátomást habozott, így folytattam a meggyőzését:

- Szerencsére, Vaughn Hoolock nem számított ilyen fordulatra, amikor szerződést kötött az öccsével meg velem, így nincs olyan feltétel a szövegekben, hogy nem köthetünk külön megállapodást egy ügyfelével. Nyilván, nem várhatott ilyesmit tőlünk. Szóval, tök legális lenne – bár a részemről most kétségtelenül etikátlan ez az ügyködés, de ez legyen az én gondom; majd csak együtt élek vele valahogy! Nos, mit mond?

Dimitrov egy darabig hallgatott, és csak a háttérben mászkáló őr lépteinek ütemes zaja törte meg a csendet. Aztán a láncra vert férfi megszólalt:

- Kérem, mondja meg az igazat! Lát rá bármi esélyt, hogy ez működhet? Hogy tényleg ki tudnak innen szabadítani?

- Őszinte leszek. Túl sok remény nincs, de mindent megtennénk. És egy dolgot viszont száz százalékra megígérhetek: mi nem bántanánk puszta önérdekből azokat, akiket szeret.

A férfi hátradőlt a székén, és hosszan farkasszemet néztünk egymással.

*

Ledobtam a szomszédasszonyom vállán szipogó Quentin Hoolock elé egy marék papírt.

- Tessék, az első megbízása!

A fiatal férfi felnézett, és elmorzsolt egy kövér könnycseppet a szeme sarkában.

- Mi... micsoda? – nyögte értetlenül.

- Alekszej Dimitrov úgy döntött, hogy Vaughn irodája helyett inkább Önt bízza meg védőjeként. Már kész is az új szerződés, csak Önre vár. Mr Dimitrov velem is leszerződött, úgyhogy együtt folytathatjuk az ügy felderítését. – Közelebb pöcköltem a papírokat a döbbenten pislogó Hoolockhoz, majd vigyorogva hozzátettem: - És miután beígértem Mr Dimitrovnak, hogy az esetleges szabadulása esetén még a feleségét is segítünk neki pár tanáccsal visszahódítani, megduplázta a díjazásunkat. Szóval, mi lenne, ha sírás-rívás helyett beülnénk a Restaurant Goldenbe ünnepelni? Az első kör orosz pezsgőt én állom...

16. fejezet: Új információk

Mire Quentin Hoolock átlátta, miről is beszélek első megbízásaként, szinte eufórikus állapotba került. Boldogan ölelgette a jelentős szerződés papírkötegét, és még a levegőbe is feldobta. Ahogy azonban az első örömhullám alábbhagyott, kezdte felfogni a feladat súlyát.

- Te jó ég! – nyögte, elhűlve. - Mi lesz most? Mit csináljak? Fogalmam sincs, hogyan kell egy ilyen horderejű ügyet kezelni!

- Szerintem, vegye elő a vonatkozó tankönyveit, és készüljön fel az eljárás első szakaszára! – javasoltam. – Annyi a lényeg, hogy minden lehetséges eszközzel húzza az időt. Igazából, végig csak ennyi lesz a dolga. Menni fog, nem?

- Nem... nem is tudom...

- Nehogy már ne legyen rá képes! Felőlem elérheti bénázással is, csak nyerjen nekünk időt a nyomozáshoz!

- Jól van, próbálkozom... Előkeresem az egyetemi jegyzeteimet. – A fiatal férfi megmasszírozta a mellkasát a szíve tájékán.

- Csak addig kell kitartania, amíg előásunk egy új bizonyítékot. Utána már kérvényezhetjük a hivatalos kivizsgálás újrakezdését.

- És... és mi lesz, ha nem kerülnek elő új bizonyítékok?

- Hát, akkor Mr Dimitrovnak lőttek, mi pedig egy életre búcsút mondhatunk a szakmánknak, mert soha többé nem kapunk egyetlen épeszű megbízást sem. Ez esetben felmondom az irodabérlést, összekaparjuk minden anyagi tartalékunkat, és veszünk közösen egy büfét. Nyitunk egy kis palacsintázót. Mrs Blackhawk fog felelni a receptekért és a hozzávalók kiválasztásáért, Ön a tészta kikeveréséért és a sütésért, én pedig készletezek, és rátukmálom a palacsintáinkat a vevőkre. Egyéb kérdés?

Hoolock inkább folytatta a szíve masszírozását.

*

Amíg Hoolock hazaugrott a jogi tankönyveiért, szomszédasszonyom lement a közeli kisállat-kereskedésbe, achátcsigák felől érdeklődni. Én pedig azzal töltöttem az időt, hogy felhívtam nyugdíjazott rendőr ismerősömet a Dimitrov-villa udvarán látott fekete autó rendszáma ügyében. Már sikeresen ki is derítette, hogy a kocsi egy Oscar Pennington nevű, ötvenkét éves férfi tulajdonát képezi.

Így hát, amint elköszöntem titkos segédemtől, Oscar Pennington után kezdtem nyomozni online. A közösségi oldalakon nem találtam meg a fickót, így a keresőbe írtam be a nevét. Annyi derült ki róla, hogy a szomszéd nagyvárosban beszédet mondott egy fürdősót gyártó cég nyitóünnepségén, és hogy tartott egy hétalkalmas vendégelőadást vállalkozásmenedzsment témakörben az egyetemen. Kép vagy privát infó nem volt fenn róla. Úgy tűnik, hogy Dimitrovék az üzleti életből ismerhetik. Mindegy, nem árt utánanézni, mit keresett az otthonukban egy hónappal Mr Dimitrov letartóztatása után.

Megnéztem azt a listát is, amelyet Imogene Dimitrov még az első látogatásunkkor írt arról, hogy kik fordultak meg a gyilkosság előtt pár nappal a házban. Rajta volt ez a bizonyos Oscar Pennington is. Alig két nappal a gyilkosság előtt. Nocsak. Miért sündörög ez az ember ilyen gyakran a Dimitrov-villa környékén?

Éppen arra készültem, hogy átnyálazzam a Vaughn Hoolock irodájától régebben szerzett összes dokumentumot, és ellenőrizzem, előfordul-e Pennington neve bárhol, ám ekkor finoman kopogtak az iroda ajtaján. Ahogy felnéztem, megláttam, hogy az érkező nem más, mint Litvin professzor.

A szerb professzor szokás szerint öltönyben-nyakkendőben, szálanként elfésült hajjal lépett be – óvatosan, csak két ujjal megcsippentve a kilincset. Ahogy azonban az ablakon beáradó napfény az arcára vetült, észrevettem, hogy rémes bőrben van. A szokottnál is sápadtabb, az ajka elfehéredett, a szeme táskás.

- Te jó ég, mi a baj? – kérdeztem rá.

A férfi csak előrenyújtott egy papírt.

- Ezt Bill küldi. Felírta Önnek egy ügyfél nevét, aki fizetett az áldozat, Mr Keats „szolgáltatásaiért”. A reggeli súlyzózás közben sikerült kihallgatnia a nevet az edzőteremben. – Letette az asztalom sarkára a papirost, és egyből hátrált is egy lépést. – Két bemelegítő fiatal társalgott róla. Egyszer terepkerékpározás közben látták az áldozatot a hölgy házánál, ahogy éppen átveszi tőle a fizetségét. Viszontlátásra, Miss Lorne!

- Jó, köszönöm – nyögtem ki meglepetten –, de... mi a gond?

- Nincs értelme beszélni róla. – A professzor elfordult.

- Hé, álljon már meg! – Felkeltem, utána léptem, és könyökön ragadtam, hogy visszatartsam. Akármi is nyomasztja, nyilván beszélni akar róla, ha egyszer személyesen idejött. Egy nevet e-mailben is átküldhetett volna, nem lett volna muszáj behoznia. – Látom, hogy valamitől szörnyen néz ki. Mi történt?

- Nem tudtam aludni.

- Jó, de...

- Tegnap este titokban elolvastam az üzenetet, amit Bill eltakart előlem a múltkor.

- Ó, az ég szerelmére...

- Tudom, hogy Ön azt mondta, ne firtassam a kérdést. De nem bírtam tovább, és elolvastam a telefonján, amíg Bill fürdött.

- És?

- És egyértelműen kiderült belőle, hogy Bill megcsal.

Megütközve pislogtam egyet:

- Micsoda?!

Litvin nagyot nyelt, hogy egyáltalán választ tudjon adni:

- Nem is csak egy alkalmi esetről van szó, hanem egy komolyabb kapcsolatról.

- Ezt nem hiszem el. Valamit biztosan félreértett.

- Kétlem. Bill beleírta az egyik üzenetbe, hogy „Szeretlek”.

- Éppen írhatta komolytalanul is... – próbálkoztam, bár elfogott az aggodalom a professzor szemében ülő mérhetetlen bánat láttán.

- Nem írhatta. Átmásoltam az üzeneteket a saját telefonomba, nézze meg, ha nem hisz nekem! – A férfi előkerített egy méregdrága, ezüstszürke telót, kikeresett rajta valamit, és az orrom elé nyomta a képernyőt. – Három üzenetet másoltam ki, az elsőt Bill írta, a másik a lány válasza, a harmadik pedig megint Bill.

Féloldalra billentett fejjel elolvastam.

Bill első üzenete így hangzott: „Jó volt látni téged ma délután. Alig várom a jövő szerdát. Öltözz fel csinosan! Vegyél fel egy szexi, rövid szoknyát. ”

Az ismeretlen lány így felelt: „Nagyon csinos leszek! Szeretlek.”

Végül pedig Bill rövid „Én is szeretlek” válasza zárta az üzeneteket.

- Nos, ööö... – Megdörzsöltem tanácstalanul az állam hegyét. – Nem... nem tudom, miért írt ilyesmiket...

- Elég egyértelmű, nem?

- Hát... nem tudom...

Litvin felsóhajtott. A levegő remegősen hagyta el az ajkát, és láttam a férfin, hogy nem bír újra megszólalni.

- Jobb lett volna, ha rám hallgat, és nem bolygatja Bill üzeneteit – csóváltam meg a fejem. – Most látja, mi lett belőle? Csak kínozza saját magát!

A professzor meggyötört arccal elfordult, és egy darabig a folyosón álló egyik dísznövény cserepét nézte, hogy uralkodni tudjon az érzésein. Aztán egy idő után megtörte a beállt csendet:

- Nem tudom, mit tegyek. Talán... talán ha visszaköltöznénk a villámba, és vennék neki egy drága autót...

- Ó, ne, ne! – tiltakoztam hevesen. – Eszébe se jusson!

- Akkor mégis mit tehetnék, hogy velem akarjon maradni? Az a lány fiatal volt, és csinos. Ezzel nem versenyezhetek.

- Nem értem, mi folyik itt, de egy dologban biztos vagyok: Bill szereti Önt, és nem akar mással lenni. Sem nőkkel, sem férfiakkal. Sem szebb, sem csúnyább emberekkel. Senki mással.

- Már nem hiszek Önnek. Korábban mindig igaza lett velünk kapcsolatban, de most tévedett, amikor meggyőződéssel kijelentette, hogy Bill nem csalna meg. Talán már Ön sem lát mindent olyan tisztán, mint régen. Akkor még más volt a helyzet. Kényelemben, gazdagságban éltünk; minden könnyű volt. Akkor Billnek még volt miért szeretnie. De most biztosan elege lett. Az utóbbi hónapokban sokszor idegesítettem a rigolyáimmal, tudom. Egyik reggel tízszer újravasaltattam vele egy ingemet, és elkésett miatta egy fontos előadásról. És... és... egyszer elkapcsoltattam vele a kedvenc baseball meccsét, mert egy komolyzenei koncert-közvetítést akartam nézni a tévében. Olyan is volt, hogy miattam nem tudott elmenni szórakozni a barátaival, mert félre kellett tennie a pénzt egy új nyakkendőmre...

- Ne eméssze magát ezeken! – szakítottam félbe. – Természetes, hogy egy kis lakásban az együttélés ilyen kevés pénzből nehézségekkel jár. Az Ön részéről viszont még több lemondást követelt az új életforma, és ezt Bill is jól tudja. Amennyire ilyen kevés találkozás alatt meg tudtam ítélni, tök boldog, és nagyra értékeli, hogy Ön ott van vele. Egyáltalán nincs elege.

- Akkor miért csal meg?

Megingattam a fejem. Nem tudtam értelmeset mondani. Önmagukban az üzeneteket még talán meg lehetne magyarázni, bár nem lenne könnyű. Az viszont, hogy Bill ösztönösen eltakarta Litvin elől, tényleg gyanús. Ha egy ártatlan beszélgetés lenne, miért titkolta volna ilyen nagy igyekezettel még azt is, hogy egyáltalán ír bárkinek?

- Figyeljen! – szólaltam meg végül. – Adjon neki egy pár hetet! Hátha valahogyan megoldódik.

- Mégis, hogyan oldódhatna meg?

- Nem tudom, de várjon még, mielőtt előrerohan a következtetésekkel. Ne hagyja, hogy a régi problémáik szintjére süllyedjen vissza a kapcsolat! Bízzon Billben!

- Ennyi a tanácsa?

- Igen. És törölje ki a telefonjából az üzenetek szövegét! Csak feleslegesen kínozza magát az olvasgatásukkal. Ja, és ne kémkedjen Bill után! Semmi értelme.

A professzor lehajtotta a fejét. Megint hallgatott egy darabig, mielőtt feleletet tudott volna adni. Végül annyit mormolt:

- Most az egyszer még hallgatok Önre, bár már nem hiszem, hogy igaza lehet. Mégis, várok pár napot... mielőtt végleg feladok minden reményt. Ha viszont azután sem látok más kiutat, akkor veszek Billnek egy sportkocsit – akármit mondjon is Ön. Egy divatos, vadonatúj autó talán még segíthet...

Reménytelen arckifejezéssel elfordult, és elballagott a lift felé.

*

Miután a professzor távozott, elkezdtem tanulmányozni a Bill által felírt nevet. Növekvő érdeklődéssel láttam, hogy a nő keresztneve T betűvel kezdődik. Tori. Bill sajnos nem hallotta a vezetéknevét, így oda csak egy kérdőjelet tett a papíron. Lehetséges, hogy ez a Tori a Tamara álnéven feljegyzett hölgy – aki talán az áldozat titkos szerelme volt? Egész jó. Máris van két érdekesnek tűnő nevünk: Tori és a Dimitrovéknál figyelemreméltóan sűrűn vendégeskedő Oscar Pennington. Új szálakon folytatódhat a nyomozás.

Hamarosan beállított Hoolock egy ormótlan könyvkupaccal a karjában.

- Szerintem, csináljuk úgy, hogy mostantól a közelgő bírósági meghallgatásokra koncentrál, és nem sózok Önre nyomozási munkákat – mondtam neki, elnézve, ahogy a hatalmas köteteket lepakolja a nyomtatószobában. Elkezdett kialakítani magának egy munkaterületet a falhoz tolt, félreeső asztalkán.

- Rendben – biccentett a fiatalember. – Úgysem sok hasznomat venné.

- Nem erre céloztam! – tiltakoztam sietve. – Ha szeretné, jöjjön velem nyugodtan! Éppen indulok, felkeresem Patty barátnőmet a boncolási adatokkal kapcsolatban.

Tompa puffanás. Hoolock kezéből kicsúszott egy öreg kötet, és két darabba esve landolt a padlón.

- Hoppá! Elnézést – nyögte. – Ööö... azt hiszem, jobb lesz, ha itt maradok, és nekilátok átnézni a jogi anyagokat.

- Rendben. De ha esetleg mégis lenne kedve...

- Nem, nem. Menjen csak nyugodtan! – Kapkodva hátat fordított, és eltűnt a könyvei között.

*

Pattyvel, a kórboncnok asszisztensnőjével és egyben középiskolai barátnőmmel a kedvenc teaházunk kerthelyiségében találkoztunk. Helyet foglaltunk egymással szemben egy kék-sárga csíkos napernyő árnyékában.

Patty kapkodós mozdulattal a füle mögé simította rövidre vágott, fekete haját. Testhez álló, szürke kosztümben és hozzáillő magas sarkú szandálban érkezett. Most is ott csillogott az orra oldalába ütve egy kristályos piercing.

- Hogy vagy? – érdeklődtem, miközben félszemmel a kávékat néztem az itallapon.

Egyből kitört belőle:

- Borzalmasan! Egy idióta ez az új doki! Visszasírom a régi jó öreget. Igaz, hogy gyakran volt zsémbes, de legalább egy rendes ember volt...

- Mi a baj ezzel az újjal? Májusban még randiztál vele.

- Kiderült, hogy menyasszonya van! Már két éve jegyben járnak, és rég az esküvőt tervezik.

- Ó, basszus...

- És ezt sem magától mondta ám el, hanem véletlenül meghallottam, ahogy a csajjal telefonál. Én meg már majdnem elhittem, hogy elvisz a Bahamákra nyaralni... Persze, rögtön szakítottam vele. És még neki állt feljebb! Elmondott mindennek. Azóta is háborog, hogy micsoda hisztis liba vagyok...

- Sajnálom. Pedig bíztam benne, hogy végre találtál egy normális pasit.

Patty valahogy mindig kifogja az ilyen alakokat. Lehet, hogy azért van, mert túl sok romantikus regényt olvas, és irreális kép alakult ki benne a férfiakról? Nem tudom. Mindenesetre, jó pár díszpéldánnyal összeakadt már.

- És te? – érdeklődött. – Még mindig csak a munka? Nincs senkid?

- Maradok a pénznél. – Csak ennyit válaszoltam fanyarul, aztán bele is vágtam a közepébe: - Jelen voltál Philip Keats boncolásánál?

- Jaj, Frida, tudod, hogy ezt nem szabadna...

- Légyszi, válaszolj! A Keats-ügyön múlhat az egész pályafutásom.

- Jól van, jól van. Igen, ott voltam, segítettem ennek a nyavalyás dokinak a boncoláskor. Mit szeretnél tudni?

- Látsz rá bármi magyarázatot, hogy miért nincsenek látványos védekezési sérülések? Olvastam az ügyvédi anyagokban, hogy nincsen sok védekezési sérülés, pedig az áldozat egy erős, sportos fitneszedző volt. Hogyan bírt el vele a gyilkos?

Patty összeráncolta az orra hegyét válaszadás közben:

- Van egy teóriám, de ez az ocsmány doki lehurrogott, és nem engedte, hogy beleírjuk a jelentésbe. Mert ő nem ért egyet velem! De igazából csak arról volt szó, hogy be akart nyalni a zsaruknak, és látta, hogy a rendőrkapitány mennyire be akarja varrni Dimitrovot emiatt az ügy miatt. Szóval, ez a nyomorult doki azt írta a jelentésbe, hogy egyetlen erős, kifejezetten jó felépítésű ember volt a gyilkos, aki ellen az áldozatnak esélye sem volt. Lefogta, meg egyébként is, olyan erővel szúrta meg tizenháromszor, hogy túl sok védekezésre nem volt lehetőség. Szerintem viszont ez az egész elmélet sántít, ugyanis az áldozatnak mindkét karján zúzódásnyomok találhatók. Mindkét karján, érted?! A doki szerint Dimitrov fogta le a támadás közben. De most, komolyan, te láttál már olyan késelő támadót, aki időnként leteszi a kést azért, hogy két kézzel tudja helyben tartani az áldozatát? Ráadásul a késszúrások nem is utalnak annyira hú-de-nagy erőre. Talán az első kettő-három igen, de a többinél már látszik, hogy kezdett kifáradni a támadó.

Ejha! Ez érdekes lehet.

- És a te teóriád mi? – kérdeztem rá kíváncsian.

- Az, hogy a gyilkosságot ketten követték el. Az egyik hátulról megragadta az áldozat két karját, és visszatartotta őt az első szúrások közben. A másik pedig szemből beledöfött párszor. Utána már lehet, hogy az áldozat a súlyos sebek miatt tényleg nem volt olyan állapotban, hogy védekezni tudjon. Ráadásul, én azt gondolom, hogy az az ember, aki szúrt, nem volt annyira erős. Nyilván elég jó kondiban volt, de szerintem, ha alaposan összeszednénk magunkat, mi is tudnánk ekkorákat szúrni... Ehhez nem kell egy izmos, keménykötésű fickónak lenni. Hegyes és éles pengével szúrt. Az volt az erősebb, aki visszatartotta az áldozatot a háta mögött állva. Az valószínűleg tényleg egy pasas volt. A késelő viszont lehetett nő vagy férfi is, ennyiből nem derül ki. – Patty megrázta a fejét; kristályos orrpiercingje erősen beleremegett. – Sajnos azonban nem állapítható meg egyértelműen, hogy igazam van-e. Az áldozat karján látható zúzódások nem túl jól kivehetőek, és nem biztos, hogy hátulról ragadták meg. Csak elmosódott foltokról van szó. Elképzelhető, hogy szemből szorították meg, tehát a doki teóriája is lehet igaz. Én azonban azt gondolom, hogy ez az átkozott doki szándékosan nem vette figyelembe az általam tálalt lehetőséget, mert a rendőröknek akarta megkönnyíteni Dimitrov letartóztatását.

- Elmondtad már ezt valakinek?

- Igen. Gomez kapitánynak négyszemközt szóltam még a boncjelentés leadásakor, hogy szerintem a doki elhamarkodott következtetéseket írt le.

- És?

- És annyit mondott, hogy ki fogja vizsgálni az állításom valóságtartalmát. De azóta sem történt előrelépés ez ügyben. Meg sem kérdezett újra. Sőt, azt hiszem, a nyomozást is most zárták le furcsa hirtelenséggel.

- Komolyan? Szóltál a rendőrkapitánynak, hogy valami nem stimmel a boncjelentéssel, és nem is nézett utána?!

- Engem is meglepett. Máskor mindig olyan alapos és precíz szokott lenni. – Patty értetlenül ingatta a fejét tovább. – Gondolkoztam rajta, hogy szólok Dimitrov védőügyvédjének is, de egyelőre nem mertem. Félek, hogy ha tényleg Dimitrov a gyilkos, akkor felesleges akadályt gördítek az elítélése útjába. Ráadásul, én csak egy asszisztens vagyok. Könnyen lehet, hogy tévedek, és a dokinak van igaza. Már pedig, akkor azonnal repülök innen, ha kavarni kezdek.

Nem lehet túl kényelmes a helyzete. Megérthető. Mondjuk, az én szempontomból jó lett volna, ha már hamarabb erőteljesen kiáll a véleménye mellett, de még az sem biztos, hogy igaza van. Nem tudjuk, mi történt. Ráadásul, a két-elkövetős elmélet melletti kardoskodás önmagában nemhogy nem mentené fel Dimitrovot, hanem még a feleségét is csak gyanúba keverné. Ez pedig végképp nem hiányzik most.

- Jól van, ezt akkor bízd rám! – vágtam rá.

- Csak, légyszi, el ne áruld, hogy beszéltem veled, mert különben ez a görény doki azonnal kirúg.

- Persze, igyekszem óvatos lenni.

*

Tettre készen szedtem a lábam, hogy mielőbb visszaérjek az irodába. Igazából, alapvetően semmit nem segített rajtunk a tudás, hogy valószínűleg legalább két gyilkost kell keresni, viszont ez is egy újabb nyom. Hiszen, ha többen követték el a véres bűncselekményt, ráadásul összehangoltan, akkor jelentősen romlanak a hirtelen felindulásból elkövetés esélyei. Egyre valószínűbb, hogy egy hidegvérű, kiforralt gyilkosságról van szó. Ez esetben viszont tényleg egy sötét játszma folyhat a háttérben, nem csak egy sima féltékenységi ügy. Minimum két ember összefogott Philip Keats meggyilkolására. Oké, izgalmasan hangzik. De hová tűnt ez a két ember a Dimitrov-kertből? Egyáltalán, hogyan jutottak be? Miért pont ott ölték meg szerencsétlen áldozatukat? És mit keresett a haldokló Keatsen egy óriási csiga?

A kérdések egyre csak gyűltek a fejemben, válasz viszont nem akadt egyikre sem. Azzal vigasztaltam magam, hogy még csak a nyomozás elején vagyunk, és előbb-utóbb úgyis találunk egy szálat, ami közelebb visz majd minket az igazság megértéséhez. Sajnos, azonban pillanatnyilag erre semmilyen jel nem utalt.

Ahogy megérkeztem az emeletre, elmondtam a fejleményeket a jegyzeteket író Hoolocknak. A fiatalember először megörült a két elkövetőre utaló nyomoknak, ám aztán egyszer csak ráncolni kezdte a homlokát, és rákérdezett:

- Mi van, ha tényleg ők követték el? Mármint, úgy értem, Dimitrov meg a felesége.

- Minden lehetséges. – Csak ennyit mondtam rá.

- Jó, de ugye, nem sok esélyt lát arra, hogy ők a gyilkosok?

- Nem olyan sokat.

- Pontosan mennyit?

- Hát, ha nem csal az emberismeretem, és ha a csigáknak is tényleg van szerepük, akkor nullát. Ha viszont valamelyik nyomozói következtetésem téves, akkor kilencvenkilenc százalékot.

- Egek! – Hoolock ráborult az íróasztalán heverő könyvekre.

A fiatalembert lassan betotyogó asszisztensem riasztotta fel kesergéséből. Mrs Blackhawk megérkezett érdeklődő körútjáról. Látszott csalódott arckifejezésén, hogy nem fog jó hírrel szolgálni. Lerogyott az íróasztalához.

- Fizetésemelést kérek! – fújtatott. – Az én koromban végigjárni hat kisállat-kereskedést... És egyikben sem árulnak achátcsigát...

Még folytatta volna, ám ekkor megcsördült az irodai telefonom. Laza mozdulattal felvettem, és a fülemhez tartottam. Egy rendőrnő mutatta be magát a vonalban pattogósan.

- Frida Lorne? – kérdezett rá aztán.

- Én vagyok, üdvözlöm.

- Megtenné, hogy befárad hozzánk a rendőrőrsre? Lenne pár kérdésem egy ügyben, és mindenkinek úgy lenne a legcélszerűbb, ha itt vennénk fel a vallomását.

- A vallomásomat? – Gyanakodva összevontam a szemöldökömet. – Milyen ügyben? És miért kell nekem ehhez bemenni a rendőrségre?

- A Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda feljelentette Önt.

Úgy tűnik, a kettes számú tippem jött be. Mindjárt gondoltam, hogy vagy a rendőrkapitány ügyködik, vagy Vaughn Hoolock.

- Mégis, miért? – kérdeztem rá kelletlenül.

- Csalásért. Mr Vaughn Hoolock azt állítja, hogy Ön megtévesztő magatartást tanúsított vele szemben egy szerződés megkötésekor. Magándetektívnek adta ki magát, holott nincs is érvényes engedélye. Jogtalan haszonszerzés céljából meghagyta őt a tévedésben, és hatalmas összegeket vett át tőle, nyomozói munkának feltüntetve szakmaiatlan és hivatalosan jóvá nem hagyott tevékenységét.

- Na, ne...

- Mr Hoolock azt vallotta, hogy a mai nappal egyből elállt a szerződéstől, amint rájött a csalásra. Annak megakadályozására pedig, hogy Ön más jóhiszemű embereket is megtéveszthessen, rendőrségi eljárást kezdeményezett. Ez ügyben szeretnénk rögzíteni a vallomását, Miss Lorne.

Inkább nem mondtam semmit, hanem összepréselt ajakkal lecsaptam a telefont, és keresni kezdtem a táskámat, hogy elindulhassak a rendőrségre.

17. fejezet: Üzleti tervek

Mire jó részletesen elmagyaráztam a zsaruknak, hogy Vaughn Hoolock pontosan tudta, hogy asztrológiával foglalkozom, és azt is, hogy nincsen nyomozói engedélyem, és ennek alátámasztására az öccse is tett egy hosszú vallomást a védelmemben, már sikerült fél napot elpazarolnunk. Csak a délután közepére szabadultunk meg a rendőrőrsről. Öröm az ürömben, hogy legalább a rendőrkapitányt sikerült elkerülnöm. Pontosabban, lehet, hogy ő került el engem. Mindegy, az a lényeg, hogy nem találkoztam vele a hatósági épületben.

Utána rohanva kellett a kocsimhoz visszatérnem, és elszáguldottam haza, hogy átöltözzek. Ugyanis Marta Sorbet talkshowjának a forgatása hamarosan kezdődött. Legalábbis a velem kapcsolatos részek felvételéhez ötre kellett megjelennem, én pedig már késésben voltam. Magamra rángattam legprofesszionálisabb, leguncsibb szürke kosztümömet, és egyszerű, fehér blúzomat. Rendezetlen, hullámos vörös tincseimet is elegánsan összetűztem a tarkómon. Mindenképpen hiteles és komoly benyomást akartam kelteni. A csigás következtetésemnek meggyőzőnek kell lennie.

*

Elvakítottak a rikító, színes fényforrások, mire végre megszabadultam a felvétel helyszínéül szolgáló teremből. Az egyébként kivilágított oldalfolyosó is szinte homályosnak tűnt. Lassú léptekkel egyensúlyoztam oda a rám váró Quentin Hoolockhoz és Mrs Blackhawkhoz.

Megláttam egy tükröződő felületet szomszédasszonyom mellett, ezért odaléptem, hogy egy zsebkendővel eltávolítsam a rám kent rengeteg sminket.

Megvárták velem a forgatás végét, és megnézték, miket nyilatkoztam a hétvégi talkshowhoz. Láttam rajtuk, hogy mindkettőjüknek akad mondanivalója a szereplésemmel kapcsolatban.

Hoolock szólalt meg először. Bizonytalanul megjegyezte:

- Nem fél tőle, hogy túl erős volt a célzás, amikor a Vaughn irodájával való szakítás kapcsán úgy fogalmazott, hogy „Hát, annyi biztos, hogy nem fogom felvágni az ereimet miatta, bár feltételezem, hogy ez Mr Hoolocknak szokás szerint jól jönne”? Vaughn ki fog akadni, ha meglátja az adást...

Csak elvigyorodtam, és a fiatal férfi is bátortalanul viszonozta a mosolyt. Szomszédasszonyom viszont helytelenítően csóválta a fejét:

- Rendben, bogaram, a Hoolock & Wyatt irodával kapcsolatos lejárató célzás megérdemelt volt – dünnyögte –, de azt talán nem kellett volna, amikor a rendőrség szerepéről beszélve arra utaltál, hogy a rendőrkapitány csak azért zárta le ilyen hamar a Dimitrov-ügyet, mert nem bírja felnőtt módjára kezelni a négy hónappal ezelőtti szakításotokat... Biztos vagy benne, hogy ízléses, ha az egész város ilyen formában értesül arról, hogy egyáltalán együtt jártál vele?

- Nem érdekel, hogyan értesül róla bárki is. – Megpróbáltam egy vállvonással elintézni a dolgot.

Mrs Blackhawk azonban tovább pampogott:

- Nem hinném, hogy ez az ellenségeskedés bármi jóra vezetne...

- Mégis, mit vár tőlem? – szisszentem fel. – Üljek a babérjaimon, és hagyjam, hogy a rendőrkapitány tönkretegyen szakmailag és emberileg is? Hát, nem, kösz! Ő már nem az a jó és tisztességes férfi, akinek egyszer szerettem, hanem egy elfogult, kicsinyes, rosszindulatú alak, aki visszaél a hatalmával!

- Biztos vagy ebben?

- Igen!

- És nem gondolod, kedvesem, hogy neked is elég nagy szereped van abban, ha ez így alakult?

Megállt a kezem mozdulat közben, ahogy éppen a stúdióban rám kent vastag alapozóréteget igyekeztem letörölni az arcomról. Eltelt kis idő, amíg dermedten álltam a tükröződő burkolólap előtt, aztán színtelen hangon megszólaltam:

- Javaslom, hogy zárjuk le a témát. Marta Sorbetnek tetszettek a szövegeim. Azt mondta a forgatás után, hogy én vagyok az egyik kedvenc vendége, és máskor is szeretettel vár a műsorába. – Gyors mozdulatokkal folytatni kezdtem a smink letörölgetését. - De, nem is ez a lényeg, hanem az, hogy elhintettem a csigás infót. Világosan leszögeztem, hogy Mr Keats az achátcsigák miatt halt meg. Lássuk, ha majd hétvégén adásba megy, ráharap-e valaki a csalira!

*

Helyet foglaltam a Dimitrov-villa hófehér, bőrhuzatos kanapéján. A forgatás utáni reggel úgy döntöttem, hogy még munkakezdés előtt elugrom Imogene Dimitrovhoz, infót gyűjteni Oscar Penningtonról, akinek a kocsiját véletlenül megláttam az első terepfelméréskor a villa udvarán parkolni. Szerencsére, Mrs Dimitrov már felkelt, és itthon is találtam. Egy kávét kérve a szolgálatkészen sürgölődő takarítónőtől, leültem házigazdámmal szemben.

Mrs Dimitrov már korán reggel is úgy festett, mintha egy divatmagazinból lépett volna elő. Tökéletesen alakra szabott, sötét rövidruha selyemstólával, araszos tűsarkú, gondosan elkészített, halvány smink. Hosszú, egyenes, mézszőke haját most egyik oldalra eltűzve viselte.

- Ki az az Oscar Pennington? – szegeztem neki a kérdést a megérkező kávém felett.

A nő arca nem mutatott semmilyen érzelmet, de a rövid, meghökkent csönd elárulta, hogy meglepi Pennington említése.

- A férjem egyik üzletfele – mondta végül. – Miért?

- Ön felírta nekünk a listára, hogy itt járt a villában, két nappal a gyilkosság előtt.

- Igen, a férjemmel tárgyaltak egy beruházásról. Kétlem, hogy ez a nyomozás szempontjából érdekes lehetne.

- Mivel foglalkozik pontosan Mr Pennington?

- Három gyára van, azoknak az igazgatója.

- Miket gyártanak? – szívóskodtam tovább.

- Ismeri a PNT márkát? Elég sok termékük van, a környéken minden bolt forgalmazza. Nekem például egy kézkrémem van tőlük.

- Ja, tényleg, nekem meg van egy PNT hajbalzsamom – jutott eszembe. – Megbízható helyi márka.

- Mr Penningtonék gyártják.

- Tud még valamit mondani nekem az úriemberről?

- Mr Pennington nem csak a férjem üzletfele, hanem a család barátja is már hosszú évek óta. Nem mondom, hogy közeli barát, de félévente egyszer átjön hozzánk vacsorára a családjával, máskor meg mi látogatjuk meg. A férjem letartóztatása óta is járt nálunk egyszer, hogy megkérdezze, segíthet-e bármiben. Megköszöntem a felajánlást, de igazából nem lehet mit tenni értünk, szóval elküldtem.

- Lefeküdt vele?

A nő finoman kihúzott szeme őszinte döbbenettel kerekedett el, majd dühösen felvillant.

- Természetesen nem! Soha. Mit képzel, hogy ilyet kérdez?!

- Jó, nyugalom, muszáj volt ellenőriznem. – Tettem egy X-et az egyik jegyzetem mellé a telefonomban, utána inkább mást kérdeztem: - Vannak más közelebbi ismerőseik is Penningtonékon kívül? Akikkel a családjuk barátságot ápol?

- Nem igazán. Velük is csak alig. A férjem üzlettársai jöttek el néha hozzánk, illetve akiket társasági rendezvényeken, jótékonysági esteken megismertünk. De ezek csak felszínes ismeretségek, a férjem munkakapcsolatainak a fejlesztésére szolgálnak.

- Egyáltalán, van valaki, akivel Ön bizalmas dolgokról tud beszélgetni?

Az asszonyt meglepte a kérdés, legalábbis most sem válaszolt rögtön.

- Nincs – ismerte el végül. - Bostonban él egy nénikém, aki Alex kiskorában még gyakran látogatott minket, de mióta ideköltöztünk, azóta vele is csak évente két-három telefonhívásból áll a rokoni kapcsolatunk.

- Szóval, senkinek nem beszélt a gyilkosság előtt Mr Keatsről?

- A férjemen kívül senkinek.

- Megláthatta Önt bárki is kompromittáló helyzetben Mr Keatsszel? A szakács, a takarítónő vagy akárki más?

- Nem. Igyekeztem diszkrét maradni.

- Mit gondol, a sajtó honnan értesült a Mr Keatsszel való kapcsolatáról a gyilkosság után? Feltételezem, nem Ön mondta el nekik.

- Nem. Fogalmam sincs, honnan tudták meg. Talán a rendőrök szivárogtattak ki részleteket. Vagy egyszerűen tippeltek. Végül is, Philipről szinte mindenki tudta, hogy az edzéseken kívül mivel foglalkozik.

- Ön kitől hallott Mr Keatsről és a szolgáltatásairól? A múltkor említette, hogy azért választotta, mert megfelelően szakmai a hozzáállása, és érzelmileg nem folyik bele a kapcsolataiba. Ki mesélte ezt?

- Egy adományesten hallottam két hölgyet beszélgetni róla. Éppen akkoriban kezdtem azon tűnődni, hogy új szexpartner kellene, mert az előző rég elköltözött Londonba. Így hát, másnap megkerestem Philipet.

- Ki volt ez a két beszélgető hölgy?

- Nem tudom. Nem ismertem őket, csak véletlenül kaptam el a beszélgetésfoszlányt.

- Tehát ők sem tudhatták, hogy Ön majd fel fogja venni a kapcsolatot Mr Keatsszel?

- Persze, hogy nem.

Tűnődve megpöccintettem a telóm képernyőjét, mielőtt feltettem az újabb kérdésemet:

- Mr Oscar Pennington mennyire ismeri a családi életüket?

- Hogy’ érti ezt?

- Tudhatott arról, hogy Mr Keats a szeretője?

- Dehogyis. Komolyan azt hiszi, hogy ilyesmit kiteregetnénk a férjem egyik üzletfelének?! – A nő beleborzongott a gondolatba. Szabályosan feltöltött ajka alig észrevehető rándulásával hozzátette: - Most már, persze, ő is tudja. A média gondoskodott arról, hogy mindenki értesüljön róla.

Kifejezéstelen arcáról elkezdett leolvadni a szokásos rátarti hűvösség maszkja, és egyszerre megjelent rajta a gyötrelem, amit eddig gondos erőfeszítések árán nem engedett felszínre törni. Amikor újra megszólalt, a hangja olyan fájdalommal telt meg, amilyenre egyáltalán nem számítottam tőle az eddig látott büszke, rideg érzelemmentesség után:

- El tudja képzelni, hogy milyen megalázó ez? Ahogyan összesúgnak a hátam mögött, és azok a tekintetek... Még Mr Pennington sem bírt a szemembe nézni. – Egyszerre a homlokára szorította fehér, kecses kézfejét, és eltakarta előlem az arcát. – Néha úgy érzem, megbolondulok.

Átnyúltam a lekerekített szélű, ébenfekete dohányzóasztal fölött, és együttérzően megsimítottam a karját:

- Majd csak jóra fordulnak a dolgok.

- Legszívesebben bezárkóznék a hálószobámba, és soha többé ki sem tenném a lábam. Már irtózom tőle, ha megszólal a csengő, mert még a postás is úgy néz rám... És a lesifotósok állandóan ott kúsznak-másznak az erdőben a bokrok közt...

Elfulladt a hangja.

- Pár hónap, és lecseng a botrány – próbáltam biztatni. – Utána már lesz jobb dolguk is az embereknek, mint ezen aszalni.

- Tudom, de... mi lesz, ha Alekszej nem jön haza? Ha elítélik... Bele sem bírok gondolni. Miattam!

- Nézze! Még sok minden tisztázatlan a nyomozásom mostani pontján, de abban majdnem biztos vagyok, hogy ez az egész nem az Ön hibájából történt.

- De, igen. Én hoztam ide Philipet. Sosem szabadott volna...

- Nem tudhatta, hogy ez lesz a vége, szóval, nincs értelme az önmarcangolásnak. Ráadásul, szerintem Mr Keats halálának semmi köze az Önnek nyújtott szolgáltatásokhoz.

- Gondolja? – lehelte a kérdést összekulcsolt keze mögül.

- Elég valószínűnek tartom, hogy másról van szó.

- Pontosan mi másról?

- Úgy vélem, nem a férje ölte meg. Márpedig, ha ő ártatlan, akkor könnyen lehet az is, hogy Mr Keats munkakapcsolata Önnel teljességgel irreleváns.

- Szeretnék hinni ebben, de hogyan szerezhette volna meg bárki más a vadászkést a nappaliból?

- Hát... ööö... – Szórakozottan lepillantottam a telefonom képernyőjére. – Azt hiszem, erről a férjét kellene megkérdeznie.

- Miért? Ő adta oda valakinek a kést?

- Csak kérdezze meg tőle!

Mrs Dimitrov hallgatott egy darabig, aztán maga elé suttogta:

- Remélem, most, hogy lezárták a nyomozást, végre meg tudom majd látogatni. Eddig csak az ügyvédi irodán keresztül tudtunk egymásnak üzenni, úgyhogy pár biztató szón kívül nem sokra futotta.

- Majd most a férje új ügyvédje kijárja a látogatási engedélyt. Addig is, tartson ki, és bízzon bennem! Mindent megteszek, hogy felderítsem ezt a véres gyilkosságot.

A nő felnézett, és láttam rajta, hogy erővel próbál úrrá lenni elgyengülésén. Végül felszegte a fejét, és vonásai ismét távolságtartó fölényességet tükröztek.

- Rendben. Köszönjük a fáradozásait, Miss Lorne. – A hangja már rezzenetlen volt. – Szeretném, ha tudná, hogy ha bármire szüksége van, a családunk mindenben támogatja.

- Köszönöm, de egyelőre bőven elég az a jelentős összeg, amellyel a férje hozzájárul a nyomozásomhoz. – Aztán eszembe jutott valami, és hozzátettem: - Bár... talán lenne valami. Ha tudná ajánlani a pénzesebb ismerőseinek az egyik munkatársamat, Quentin Hoolockot, mint nagyreményű ifjú ügyvédet, aki most készül saját irodát nyitni és megalapozni a karrierjét városunkban...

*

- Ezt figyeljék! – mutattam fel a kávésbögréinket mosogató asszisztensem és a jegyzeteket körmölő Hoolock felé egy papirost. – Vaughn Hoolock megkérdezte Mr Dimitrovot a gyilkosságot közvetlenül megelőző üzleti ügyeiről. Idézek Mr Dimitrov válaszából.

Abbahagytam a székemen hintázást, és olvasni kezdtem a dokumentumból:

- „... Nem volt semmi nagyobb horderejű. Az utolsó héten egy jelentéktelen, mindössze negyvenezer dolláros közös beruházás piaci kockázatait elemeztük Oscarral. Új telket keres egy minőségvizsgálati projekthez...” – Itt átugrottam egy részt, ahol Dimitrov a vonatkozó minőségügyi szabványokat, gazdasági rizikófaktorokat és hivatali eljárásokat sorolta fel, és egy későbbi mondattal folyattam: - „... Nem számított rendkívülinek, hogy együtt dolgoztunk. Oscar Pennington egy régi üzletfelem. A harmadik gyára megalapításakor például én segítettem neki az ügyfélköre megalapozásában és a konkurencia hatékony felvásárlásában. Évek óta együttműködünk.”

Abbahagytam a felolvasást, és hátradőltem a székemen.

- Hogy’ jön ez a mi ügyünkhöz? – érdeklődött Hoolock.

- Nem tudom. Lehet, hogy sehogy. – Tűnődve forgatni kezdtem magam előtt a papírt az asztallapon. – Nem tetszik nekem viszont, hogy milyen sokszor képbe kerül ez a Mr Pennington a gyilkosság időpontja környékén. Mr Dimitrov a gyilkosság előtti utolsó üzletkötését is vele tervezte! Nem gyanús ez?

Hoolock arcán látszott, hogy nem győztem meg. Kétkedő hangsúllyal felelt:

- Venni akartak egy kiskaliberű telket. Ez nem ok Dimitrov besározására és börtönbe juttatására...

- Valóban nem, de talán ez a Mr Pennington valami nagyobb hasznon ügyködik. Érdemes lesz utánajárnom.

- Akkor ezzel folytatja a nyomozást?

- Nem rögtön. Most először beleásom magam egy szerelmi ügybe. Megpróbálom véghezvinni a lehetetlen küldetést és kideríteni, hogy ki az a Tamara, akit az egyik titkos segédemnek sikerült kiszűrnie Mr Keats határidőnaplójából. Ha tényleg ez a Tamara nevű nő volt az áldozat titkos szerelme, akkor ő talán tudhat valamit, amit senki más. Meg kell találnom, amilyen gyorsan csak lehet.

18. fejezet: Egy ügyfél

Tamara utáni kutatásom első állomásaként az áldozat lakótársát látogattam meg. A rasztahajú lány most is egy művészeti projekten dolgozott, de ezúttal csak egy házi dolgozatát írta, nem festett.

Láttam az arckifejezésén, hogy megfontolja, egyáltalán beengedjen-e a lakásba. Végül úgy döntött, igen, ugyanis félreállt, hogy be tudjak lépni mellette.

- Nem akarom sokáig feltartani, csak néhány gyors infóra lenne szükségem – szabadkoztam, ahogy bekísért a szobába.

A lány továbbra sem tűnt túl lelkesnek. Nyilvánvalóan nem találta szimpatikusnak, hogy Alekszej Dimitrov védelmén dolgozom.

- Miről lenne szó? – kérdezte kelletlenül.

- Sokat segítene, ha mesélne Philip Keatsről.

- Mit?

- Bármit. Milyen ember volt? Szeretnék képet alkotni az áldozat személyiségéről.

A lány arcán végre oldódott az ellenséges gyanakvás, és valamivel kedvesebb hangsúllyal fogott bele a válaszadásba:

- Hát, úgy általában elég magának való és zárkózott volt. De a végére meg különösen az lett. Az utolsó hónapokban már mindig titokzatosan hallgatott, semmiről sem lehetett vele rendesen beszélni. Félt is valamitől. Mondjuk, kétségtelen, hogy előtte sem sokat árult el magáról. Például tavaly elmentünk együtt egy zenei fesztiválra, de ott is végig csak egy új edzésprogramról beszélt, amit a termében be szeretne vezetni. Egész hétvégén ezen agyalt. Nem volt túl színes vagy összetett egyéniség. – Elhallgatott, és mintha megbánta volna, hogy negatívat mondott az elhunytról, gyorsan így folytatta: - Rossz ember sem volt viszont. Mindig jót akart, és elvolt a munkáival, nem tört sokra. Sajnálom, hogy az a pszichopata orosz bűnöző ezt művelte vele. Szegény Philip...

Egy újabb kérdéssel elvágtam a készülő lamentálás útját:

- Ön szerint milyen nők tetszettek neki? Mármint nem a munkájában, hanem a saját ízlése alapján.

- Nem mondta sosem. Bár... – A lány elgondolkodott, mert eszébe jutott valami. - Egyszer játszottunk barátokkal egy társadalmi kérdéseket feszegető társasjátékot, és Philip elhintett egy olyan megjegyzést, hogy úgy véli, a modern világban az a legjobb, hogy az erős nők többször tudnak érvényesülni, mint régen. Azt mesélte, hogy a néhai anyja egyedül nevelte fel, három állásban dolgozott, rengeteget küzdött, hogy mindent előteremtsen. Egy talpraesett, határozott asszony volt. Philip szívből szerette. És azon elmélkedett, hogy nyilván ezért tetszenek meg neki mindig az önálló, bátor, céltudatos nők – mert az anyjára hasonlítanak. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy a családjáról vagy az ízléséről beszélt.

Lám, lám. Érdekes részlet.

- Külső adottságok? – kérdeztem tovább. – Volt olyan külső jellemző, amilyet Mr Keats megdicsért egy nőben? Vagy látszott rajta, hogy jobban tetszik neki az átlagosnál?

- Nem tudok ilyesmiről.

- Ismer valakit, akivel Mr Keats valaha együtt járt?

- Nem. A munkája miatt nem erőltette az egyéb kapcsolatokat. Csak arról az egykor színésznőnek készülő nőről hallottam tőle, akibe belehabarodott. Az egyik ügyfele, de ezt már meséltem a múltkor.

- Esetleg fel tud idézni olyan alkalmat, amikor Mr Keats bármilyen egyéb tulajdonságot kiemelt, hogy kifejezetten tetszik neki?

A lány eltűnődött, de aztán csak megrázta a fejét:

- Nem volt más.

- Jó, köszönöm, így is sokat segített.

Lelkes lendülettel elindultam a kijárat felé. Siettem, hogy nekiláthassunk egy kis irodai kutatómunkának az asszisztensemmel és Hoolockkal.

*

Mrs Blackhawk egy csillagmintás huzatot hímzett az egyik lámpaburára a sarokban üldögélve, míg Hoolock szaporán járó tollal irkált az oldalszobában a jogi tankönyvei fölött görnyedve. Én egy darabig csöndben olvasgattam a jegyzeteimet a gépen, aztán egyszer csak odafordultam a fiatalemberhez:

- Megkérdezem Önt, mint férfit, hogy mi a véleménye egy kérdésről. Mit gondol, az alábbi jelzőkészletből illik bármelyik Mrs Dimitrovra? „Önálló, céltudatos, bátor, talpraesett, határozott.”

Hoolock megigazította a szemüvegét elgondolkodva, mielőtt választ adott:

- Hát, alapvetően nem ezek jutnának róla eszembe elsőnek.

- Nekem sem – hagytam rá.

- Mi következik ebből?

- Az, hogy egyre biztosabb vagyok abban, hogy nem ő volt Mr Keats ideálja, és az áldozat nem belé volt szerelmes.

- Miért?

- Mert a lakótárs szerint Mr Keatsnek a magabiztos, erős személyiségű nők tetszettek. Gyanítom, hogy nem valaki olyanra gondolt, aki az udvarlója egy csettintésére eldobja a színházi karrierjét meg az összes álmát. És az elkövetkező két és fél évtizedre beéri díszítő funkcióval a nagymenő üzletember oldalán, miközben a férj fűvel-fával csalja, mihelyt ráun. Egy olyan nőre, aki nyugtatókkal tömi magát, ahelyett, hogy bármit kezdene az életével, és a házassága végén még félrelépni is a férj utasításai szerint lép félre...

- Nem tudjuk, hogy Keats ezt mind láthatta-e – vetette ellen Hoolock.

- Látni nem látta, de érezni biztosan érezte, hogy Imogene Dimitrov nem az a típus, akiért ő lángolni tudna. Kivéve, persze, ha Mrs Dimitrov ügyesen eljátszott egy szerepet előtte. Erre viszont nem sok okot látok. Tuti, hogy egy másik nőt keresünk. – Körbepördültem a székemmel. – Gyerünk, elő a helyi telefonkönyvvel! Kigyűjtjük az összes Tori keresztnevű nőt. Az egyik titkos segédem súlyzózás közben kifülelte a konditeremben, hogy az áldozatnak volt egy Tori nevű ügyfele. Ideje kiderítenünk, ki ez a Tori. Hátha őrá jobban illik majd a leírás.

*

Szerencsére, csak egyetlen Tori lakott városunkban – legalábbis a telefonkönyv szerint. Tori Cadle. Mrs Blackhawk annyit tudott róla, hogy az asszony pár éve özvegyült meg, és egyedül él egy kellemes, kertvárosias részen. Nem teketóriáztam sokat, összekaptam a cuccaimat, és indultam is hozzá.

Amilyen izgatott várakozással néztem elébe Mrs Cadle kihallgatásának, legalább akkorát csalódtam. Ugyanis amikor a rendezett kis családi ház ajtaját kinyitotta a középkorú nő, egyből láttam, hogy aligha találtam meg Philip Keats álmai asszonyát.

Enyhén púpos, megereszkedett vállú, félénken pislogó nő szürke zsákruhában... És körülbelül hat macska sompolyog benn az előszobában a bokája mögött. Az egész testtartása alázatos, visszahúzódó hatást kelt.

- Tori Cadle? – kérdeztem rá, és magamban fohászkodtam, hogy a válasz nemleges legyen, de hiába reménykedtem.

- Én vagyok – bólintott a hölgy egy félszeg mosollyal. – Miben segíthetek?

- Frida Lorne vagyok, magánnyomozó. Tudnánk négyszemközt beszélni valahol egy ügyemmel kapcsolatban?

- Egyedül élek, úgyhogy nyugodtan leülhetünk egy teára a konyhában, nem fog minket zavarni senki. Mégis, miről lenne szó?

Követtem a ház belseje felé, átlépve egy álmosan nyújtózó macska fölött.

- Elég bizalmas természetű kérdéseim lennének – bocsátottam előre –, ugyanis a Keats-ügyben nyomozok.

Az asszony megtorpant, és elfelhősödött a tekintete.

- Jaj, hát, igen. Szerencsétlen Philip! Szörnyű, ami történt vele. – Bánatosan meglapogatta az egyik macskája feje búbját. – Pontosan mit kell még nyomozni ezzel kapcsolatban? Ha jól tudom, a gyilkos már a tárgyalására vár.

- Akad egy-két tisztázatlan szál – adtam némileg ködös feleletet.

Megvártam, amíg leültet a konyhaasztalnál, és csak utána kérdeztem rá:

- Jól tudom, hogy Ön a néhai Mr Keats egyik ügyfele volt?

- Igen. Lehet, hogy titkolnom vagy szégyellenem kellene, de nem látok rá okot. Szegény férjemet elvitte három éve egy váratlan szívroham. Azóta egyedül vagyok, viszont nem érzem magam késznek egy mély kapcsolatra. Így inkább fizetni kezdtem Philipnek egy-egy szombat délutánért.

- Szombat délutánért? – Nem tudtam elrejteni a hangomból a még több csalódottságot. Keats nem szombatonként találkozott a Tamara néven beírt hölggyel, hanem különböző random időpontokban. Szombatra, ha jól emlékszem, csak egyetlen egyszer írt be vele találkát.

- Igen, mindig négytől hatig – adott az asszony kimerítő feleletet.

Oké, akkor most már ezer százalék, hogy Tori nem azonos a titokzatos Tamarával. Egyébként sem tartottam valószínűnek, amióta megláttam. Semmi gond. Újratervezés.

- Igazából nem is annyira az Ön szerepét akarom firtatni – jegyeztem meg, miközben a nő lerakott elém egy macskaszőrökkel teleragadt bögrét, és töltött bele egy kis teát. – Inkább arra lennék kíváncsi, hogy az áldozat többi ügyfeléről tud-e valamit.

- Sajnos, nem. Szívesen segítenék, de Philip diszkrét volt. Sosem beszélt a munkaügyeiről. Annyit olvastam az egyik helyi lapban, hogy egy orosz maffiózó feleségéhez is eljárt, a féltékeny férj pedig megkéselte. De hát, az az agresszív orosz bűnöző mégis mit várt? Elvesz egy tizenöt évvel fiatalabb pornószínésznőt feleségül, aztán csodálkozik, hogy ez lesz a vége? A szomszéd egyik ismerőse még azt is hallotta a pékségben, hogy a maffiózó felesége egészen extrém filmekben szerepelt a házasság előtt. Annak idején ki kellett vonni a forgalomból a videókat, mert annyira betegesek voltak...

- Jó, köszönöm szépen, inkább más ügyfelek érdekelnének – tettem pontot a gondolatmenete végére, elfojtva egy fáradt sóhajt. – Volt esetleg olyan alkalom, amikor bármi kiderült Mr Keats többi partneréről?

- Nem rémlik ilyesmi.

Megnéztem a telefonomon a jegyzeteim között, hogy melyik szombaton találkozott Philip Keats a Tamara fedőnevű nővel. Márciusban. Pont kettő órára írta be Tamarát, azaz Tori Cadle meglátogatása elé. Felnéztem a telóból:

- Mr Keats március utolsó szombatján egy különösen fontos ügyfelétől jött Önhöz. Nem rémlik bármi ezzel kapcsolatban?

- Március végén? – Az asszony elgondolkodott. – Hm. De, igen, így beugrott valami. Emlékszem arra a kora tavaszi szombatra. Philip szórakozott volt. Ahogy megérkezett, éppen egy rúzsfoltot igyekezett letörölni a pólója nyakáról.

- Egy rúzsfoltot? – kaptam fel a fejem.

- Igen. Furcsállottam, mert nem tűnt logikusnak, hogy az ügyfelei csókolgatnák. De hát, úgy voltam vele, hogy semmi közöm hozzá. – A nő megerősítésképpen odabiccentett az egyik macskájának. Aztán folytatta: - És valahogy az is különös volt, ahogy a foltot próbálta letörölni. A mozdulata nem ideges vagy kapkodó volt, hanem inkább gyöngéd. Azt hiszem, kedvelte azt a nőt, aki a rúzsnyomot hagyta.

- Észrevett ezzel kapcsolatban más egyebet is?

- Annyira erős bordó szín volt, hogy felmerült bennem, hogy a nő esetleg egy... khm... tudja, olyan nő, aki Philiphez hasonló munkát végez.

- Egy prostituált?

- Igen, ez jutott eszembe a rikító rúzsárnyalatról.

Átvillant az agyamon, hogy rajtam éppen a kedvenc erős magenta rózsaszín rúzsom van, de aztán hagytam lepörögni a gondolatot.

- Szóval, látta a rúzsfoltot, és ahogyan Mr Keats próbálta eltávolítani. Mondott ezzel kapcsolatban valamit?

- Nem, de aznap egész délután olyan elvarázsoltnak tűnt. Mintha gondolatban máshol járna.

- Remek. Köszönöm. – Új sort kezdtem a „Jegyzettömb” alkalmazásban. – Beszélt Önnek Mr Keats gondokról? Bármilyen bajáról vagy félelméről?

- Nem rémlik.

- Nem látta zaklatottnak?

- Csak az utolsó találkozásunkkor. Komor volt az arca, és úgy tűnt, mintha aggasztaná valami. Tavasz végén volt. Annyit mondott, hogy elfoglalt, és egy ideig nem tud majd jönni. Aztán nem is találkoztunk többször, mert az orosz maffiózó megölte rá néhány hétre.

- Kiderült, mi nyomasztotta?

- Nem. Sejtelmem sincs, mi lehetett az.

Elgondolkodva megforgattam a tenyeremen a telót.

- Mr Keats kért valaha pénzt kölcsön Öntől?

- Nem.

- Utalt arra, hogy anyagi gondjai lennének?

- Egyszer mondta, hogy a konditerme veszteséges, és minden pénzét felemészti. Ennyit mesélt.

Feljegyeztem az infót, aztán mást kérdeztem:

- Hallott Ön bármit afrikai achátcsigákról?

- Nem.

- Mr Keats sem említett csigákat?

- Nem emlékszem ilyesmire.

Ó. Látszólag senki sem tud semmit a csigákról. Hogy’ lehet ez? Ha az achátcsigáknak közük van bármi fontoshoz, akkor hogyan lehetséges, hogy senki nem hallott róluk? Úgy tűnik, tényleg csak a tévéműsorban bízhatok. Hátha annak hatására előáll valaki, aki képben van csiga-ügyben.

Elképzelhető, hogy olyan szinten pitiáner ez az egész csiga-szál, hogy tényleg nem fogok találni senkit, aki érdemben beszélni tudna róla? Vagy esetleg nincs is semmiféle csiga-szál? Az egész afrikai achátcsiga-kérdés egy totális vakvágány, és semmi köze a gyilkossághoz? Ezekre a lehetőségekre igyekeztem inkább nem gondolni egyelőre.

- Igazán köszönöm – vetettem egy szakmai bájmosolyt az asszonyra, és felkeltem a konyhaszékről. – Sokat segített. Én most akkor megyek is, nem tartom fel tovább...

- Nem issza meg a teáját?

Úgy tettem, mintha nem hallanám meg a kérdést, és eliszkoltam a kijárat felé.

*

Leültem az irodában, és csalódottan széttártam a karom Hoolock és Mrs Blackhawk kérdő tekintete láttán.

- Sajnos, Tori Cadle nem lehetett Mr Keats titkos szerelme – közöltem lemondóan. – Azt hiszem, kizárható. Még ha remek rejtett színészi képességekkel is rendelkezik, azt a rakat macskát nem lehet megjátszani...

Felsóhajtottam, és megcsóváltam a fejem.

- Egyelőre zsákutcába jutottam a Tamara fedőnevű nő utáni nyomozással. Mrs Cadle nem tudott több ügyfélhez elvezetni. Annyit tudunk, hogy Tamara rúzsozza a száját, legalábbis Mrs Cadle látott az áldozat pólóján egy rikító rúzsfoltot még márciusban, pont egy tamarás találka után. Ezzel így önmagában nem sokra megyünk. Ráadásul az is lehet, hogy csak egyszeri alkalom volt a rúzs használata, és akkor meg végképp nem jutottunk közelebb Tamara beazonosításához. Egyelőre reménytelen.

- Feladja? – aggodalmaskodott egyből Hoolock.

- Mi?! Dehogyis! Csak egy időre jegelem a Tamara utáni kutatást, amíg új nyomra nem bukkanunk Mr Keats ügyfeleivel kapcsolatban. Addig is, nem tétlenkedek. Ideje, hogy rászálljak Oscar Penningtonra. Lássuk, sunnyog-e a puccos gyárigazgató!

19. fejezet: Oscar Pennington

Oscar Pennington munkairodája az egyik gyára emeletén helyezkedett el. Majdnem másfél óráig kellett bolyonganom a szomszédos nagyváros ipartelepein, mire végre beazonosítottam a szögesdróttal lekerített, kutyákkal és biztonsági őrbódékkal védett területet. Egyszerre érkeztem egy alapanyagokat szállító teherautóval, így még azt is meg kellett várnom, amíg az őrök egyeztetnek a fuvarozóval, és csak utána kerültem sorra. Mivel szomszédasszonyom telefonon szerzett nekem időpontot, rövid ellenőrzés után beengedtek. Ezután már legalább fel tudtam pörgetni a tempót. Sietve leállítottam a kocsimat a látogatói parkolóban, és jelentkeztem a főépület portáján.

Ebben a PNT üzemben testápolókat és samponokat gyártottak, és egy titkárnőféleség már az előcsarnokban a kezembe nyomott egy marék termékmintát. Aztán tűzött a ruhámra egy műanyag kártyát, hogy mindenki jó messziről láthassa, hogy látogatói minőségben tartózkodom az épületben. Miután mindezen túlestünk, felkísért az irodákhoz az emeletre.

Mint útközben megtudtam tőle, Oscar Pennington saját maga után nevezte el a PNT márkát, a vezetéknevéből képezve a mozaikszót. Ezt még önmagában nem találtam volna különösebben durvának, de azt már jóval inkább, hogy szinte személyi kultuszt idéző módon, tele volt pakolva az irodafolyosó fala egyetlen férfi arcképeivel, aki – természetesen – Oscar Pennington volt, a titkárnő válaszai alapján. Már ennyiből is látszott, hogy Mr Pennington nem kevéssé önimádó, de ha még mindez nem győzött volna meg, akkor az irodájába belépve, megpillantva a perzsaszőnyeget és az arany berakásokkal díszített, drága trópusi fából faragott íróasztalt, nem sok kétségem maradt.

Oscar Pennington személyes megjelenésében jóval kevésbé keltett hivalkodó benyomást. Alacsony, vékony férfi volt, szinte jelentéktelenül apró termetű. Még szürke szeme, kis, hegyes orra, és vékony, fakó szája is pici, koboldszerű. Hetyke kecskeszakálla egybe volt növesztve ajka körül egy gondosan vékonyra metszett bajuszkával.

Felöltözése lezseren elegáns volt felgyűrt, méregdrága ingével és lazán lógó, szürke öltönynadrágjával. A férfi egyik ujján régimódi és hatásvadász módon egy hatalmas arany pecsétgyűrű csillogott, azúrkék ékkővel. Ha jól láttam ekkora távolságról, a saját monogramja volt arannyal belefuttatva a kőbe.

- Jó napot kívánok! – léptem beljebb egy szakmai bájmosolyt villantva a férfira. – Frida Lorne vagyok, magándetektív. Mr Dimitrov ügyvédje kért fel, hogy alaposan vizsgáljam ki a gyilkosság körülményeit, amellyel Mr Dimitrovot gyanúsítják. Ez ügyben jöttem.

- Igen, tudom, az asszisztense már tájékoztatta telefonon a titkárnőmet – bólintott rá Pennington nyájasan. A hangja meglepően mély és érces volt alkatához képest. – Fáradjon beljebb, Miss Lorne!

A kecskeszakállas férfi az íróasztalával szembe igazított bársonyhuzatos szék felé intett, én pedig odakopogtam neonzöld magassarkúmban, és helyet foglaltam.

- Miben segíthetek? – érdeklődött.

Elővettem a telefonomat a jegyzeteléshez, és egyből belevágtam:

- A nyomozás során a tudomásomra jutott, hogy valamiféle üzletkötésre készült Mr Dimitrovval a bűneset előtti napokban. Igaz ez?

- Igen. Egy telek megvásárlását elemeztük Alekszejjel.

- Tudna mondani pár szót erről?

- Szívesen, de mégis milyen módon segíthetne a nyomozásban?

- Szeretném felmérni, milyen események előzték meg a gyilkosságot. Ez is az előzmények közé tartozik.

Pennington tűnődve végigsimított kecskeszakállán.

- Nos, egy minőségvizsgáló labort szeretnék felvásárolni – fogott bele végül a magyarázatba. – Nem egy kiváló helyről van szó, és a telek is elég gondozatlan. Meg kellett fontolnunk a befektetés kockázatait. Már többször nekifutottam az ügyletnek, de a labor még az alapvető megállapodásainkat sem képes betartani, így folyton halasztódik a szerződéskötés.

- Mr Dimitrov azt mondta, hogy ez egy kis értékű tranzakció. Hogyan kerülhet egy vizsgálólaboratórium mindössze negyvenezer dollárba?

- Nos, mint mondtam, nem egy felső kategóriás helyről van szó, hanem egy ápolatlan telekről és egy félig használaton kívüli, lerobbant laborról, amelynek jelenleg mindössze egy vagy két terme üzemel. Én szeretném majd felfuttatni, és bevonni a termelési láncba a teljes területet, most viszont még nem sokat ér. Nos, igen magas lesz a fejlesztési költsége.

- Értem, köszönöm. – Felírtam magamnak pár dolgot, aztán mást kérdeztem: - Látta Ön bármiféle előjelét a véres szörnyűségnek, ami végül bekövetkezett? Mr Keats meggyilkolására gondolok.

- Nos, az attól függ, mit tekintünk előjelnek. Azt már évek óta érzékeltem, hogy Dimitrovék nem boldogok együtt.

Nem kezdi kicsit gyakran a mondatait a „nos” szócskával? Irritálóan fontoskodóvá teszi a szövege kicsengését.

- Szóval, nem lepte meg, hogy ilyen nagy gondok voltak Dimitrovék házasságával? – kérdeztem vissza a gondolatban tett megállapításom közben.

- Nos, egyáltalán nem. Alekszej elég sok nővel mutatkozott az oldalán, és egyik sem a felesége volt, maradjunk ennyiben. Persze, a fontosabb társasági rendezvényekre a feleségét vitte, de egyébként... – A férfi megcsóválta a fejét. – Nyilvánvaló volt, hogy nem dúlt a szerelem. Elég volt csak rájuk nézni egymás mellett. Mint két jégszobor. Fél szót sem szóltak egymáshoz. Nos, mondjuk, ez sem meglepő.

A fanyarul, már-már rosszindulattal odaszúrt utolsó mondat hallatán felvontam a szemöldökömet:

- Hogy’ érti, hogy nem meglepő?

- Nézze! Nem tisztem ítélkezni mások párválasztási stratégiája fölött, de Alekszejnek annak idején talán nem egy fellángolás és puszta külső adottságok alapján kellett volna feleségül vennie valakit. Mert afelől kétségem sincs, hogy az esetükben csak ilyesmiről lehetett szó. Tudja, ha hazamegyek az én Julie-mhoz, neki elmesélhetem az éppen engem foglalkoztató kérdéseket, a munkahelyi gondjaimat, az üzleti problémáimat, és értelmesen hozzá tud szólni. Ő sem szakértő, de azért diplomás vegyészmérnökként több gondolata van, mint egy színésznőnek, aki épphogy elvégezte a középiskolát. – Pennington arcán egy lekezelő fintor jelent meg. - Nos, nem meglepő, hogy semmi sem maradt Dimitrovék kapcsolatából, és nem tudnak intellektuális társaságot nyújtani egymásnak. A kezdeti szenvedély elmúlik pár év után, ha nincs mögötte tartalom. Nem hiszem, hogy bármiről is értelmesen tudnának beszélgetni.

Nem válaszoltam rögtön, csak a jegyzeteimet pontosítottam. Pennington személyiségéről szúrtam be egy-két adalékot. Aztán megjegyeztem:

- Az még eszébe sem jutott, hogy Mr Dimitrov többek között pont ezért szeretett bele a feleségébe?

- Mire gondol?

- Arra, hogy Mr Dimitrov egy olyan ember, akit felettébb foglalkoztat, hogy milyen benyomást kelt másokban. És lehet, hogy pontosan olyan feleségre volt szüksége, akit folyton elkápráztathat, és lenyűgözhet azzal, hogy ő mennyivel okosabb, műveltebb, gazdagabb és sikeresebb nála.

- Ez túl cinikus megközelítés, kisasszony. Nos, nem mondom, hogy az enyém nem az, de az Öné felülmúlja.

Hm. Ki akartam próbálni, hogy ha felkínálom neki a lehetőséget, hogy szabadon tegyen egy-két negatív megjegyzést Alekszej Dimitrov egyéniségére, él-e vele. Nem kapta be a horgot.

- Meglehet, hogy cinikus, de ez az igazság – válaszoltam egyszerűen. – Egyébként, elhiszi, hogy Mr Dimitrov gyilkolta meg az áldozatot?

- Elhiszem-e? Miféle furcsa kérdés ez? Hiszen a rendőrség bizonyítékokat talált Alekszej bűnösségére! Ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzem a nyomozók munkáját?

- Talán találtak, talán nem.

- Szóval, kétségek merülnek fel?

- Nekem személy szerint vannak kétségeim, fogalmazzunk így.

- Nos, ennek kiváltképp örülök. Sajnálnám, ha egy olyan remek üzletember, mint Alekszej Dimitrov a börtönben porosodna évtizedekig. – Pennington tekintete elég nyíltnak tűnt válaszadás közben. – Megkérdezhetem, hogy mi szolgáltat alapot ezeknek a kétségeknek?

- Néhány, a rendőrség által bizonyítéknak titulált nyom elég homályos. Ön mit tart valószínűnek?

- Nem tudok mit mondani. Én csak a hírekből ismerem a részleteket. Imogene-t meglátogattam egyszer a férje börtönbe kerülése után, de nem akartam faggatni, magától pedig nem beszélt az esetről.

- Kinézi Mr Dimitrovból, hogy megölne egy embert?

- Alapvetően nem. Mindig tudott uralkodni az indulatain, legalábbis amikor én láttam. Még egészen stresszes, kiélezett üzleti helyzetekben is megőrizte a hidegvérét annyira, hogy intelligensen kezelni tudja a problémákat. De azért az elég rendkívüli szituáció, hogy rajtakapja a feleségét egy fiatal, izmos fitneszedzővel a saját villájában... Nos, nem hibáztatom érte, ha elveszítette a fejét.

- Ismerte Ön a Mr Keats nevű fiatalembert?

- Nos, személyesen nem. Csak a helyi híradóban hallottam a haláláról.

- Akkor honnan veszi, hogy izmos volt?

A keresztkérdés hallatán a férfi meghökkent. Némi késleltetéssel adott feleletet:

- Egy fitneszedző volt. Mégis, mi más lett volna?

Nem válaszoltam, csak az egyik jegyzetemet irkáltam.

- Olyan érzésem van, mintha gyanúsítana valamivel – állapította meg ekkor Pennington. – Elég provokatívan szegezi nekem a kérdéseit...

- Ez csak a szokásos nyomozói stílusom, ne aggódjon! – Pontot tettem a feljegyzésem végére, és felpillantottam. – Tud valamit achátcsigákról?

- Mikről?

- Afrikai óriáscsigákról.

- Nem. Mit kellene tudnom róluk?

- Bármit. Semmi nem jut az eszébe?

- Az égvilágon semmi.

Sajnos, elég üres és nyugodt maradt az arckifejezése. Ez hihetetlen! Tényleg sehol semmi nyoma a csigáknak?

- Jól van, köszönöm – sóhajtottam fel beletörődőn. – Esetleg tudna még magától mesélni valamit, ami hasznos lehet a nyomozásomhoz? Bármi jól jöhet.

- Nos, egy részlet van, de ez aligha segít – idézte fel elmerengve. – Pár éve egyszer megpendítettem Alekszej előtt is a véleményemet, hogy talán jobban is választhatott volna annak idején, amikor feleséget keresett magának.

- És? Mit reagált?

- Annyit mondott rá, hogy ha csak egyetlen dolgot tarthatna meg az egész életéből, akkor az biztos, hogy a családja lenne. A felesége és a fia. – Pennington vékony ajkán lagymatag mosoly jelent meg. – Szóval, a gondjaik ellenére ragaszkodott Imogene-hez, legalábbis akkor még igen. Talán ezért ölte meg a fitneszedzőt?

Nocsak. Elhint egy gyanúkeltő részletet, ami Dimitrov bűnösségére utalhat, holott az előbb még hangsúlyozta, hogy örülne Dimitrov kiszabadulásának. Ennyire következetlen lenne? Kétlem. Persze, lehet, hogy nem sejti, bűnös-e Dimitrov, és csak próbál őszintén beszélni. Lapulhat itt azonban valami hátsószándék is.

- Mit gondol, ki nyer a legtöbbet azon, ha Mr Dimitrov börtönben tölti élete hátralevő részét? – kérdeztem egy hirtelen gondolattól vezérelve.

- Nos, gondolom, a felesége. Így a férje minden vagyona az övé, és azt csinál szabadon, amit akar.

- És Ön? Ön nyer bármit?

Pennington apró szeme felvillant.

- Miféle kérdés ez? – kapta fel a vizet. – Semmilyen hasznom nem származna belőle! És most már tényleg kezdem sértőnek érezni a viselkedését, kisasszony, akármennyire is azt mondja, hogy ez a szokásos nyomozói stílusához tartozik! Hogyan feltételezheti rólam, hogy bármilyen érdekem azt kívánná, hogy egy barátom börtönben senyvedjen?!

- Mi az oka annak, hogy ilyen agresszívan reagál egy egyszerű tisztázó kérdésre?

Ezek után, azt hiszem, nem ért különösebb meglepetésként, amikor Pennington válaszadás helyett felkapott egy rádiótelefont az asztalról, és behívott egy biztonsági őrt, hogy kísérjen ki a gyár területéről.

*

Útközben még a biztonsági őrt is kifaggattam Penningtonról. Nem tudott – vagy nem akart – róla semmi különöset elmesélni. Annyit tudtam meg, hogy Pennington és a felesége kábé harminc éve házas, és négy gyermekük van. Pennington ritkán avatkozik bele az alacsony beosztású alkalmazottak ügyeibe, így az őrnek nem sok személyes tapasztalata volt vele.

Amikor dél körül visszaértem az irodámba, csatlakoztam az asszisztensemhez és Hoolockhoz, akik éppen kínait ettek. Szerencsére rendeltek nekem is egy tofus-zöldséges tésztát, így egyből nekiláthattam az ebédelésnek.

- Mi történt Penningtonnál? – kíváncsiskodott Hoolock két falat mogyorós csirke elfogyasztása közben.

- Nem volt semmi kifejezetten gyanús, de valami nem tetszik nekem ezzel az emberrel kapcsolatban.

Szomszédasszonyom egy köhintéssel rákérdezett:

- Ezt úgy érted, hogy nem szimpatikus, vagy úgy, hogy benne lehet a gyilkosságban?

- Inkább az előbbi. Nem különösebben nyerte el a rokonszenvemet, de persze, ilyesmivel nem engedem befolyásolni a szakmai ténymegállapításaimat.

- Miért volt ellenszenves? – érdeklődött ezúttal Hoolock.

- Nem volt kirívóan ellenszenves sem, de az tuti, hogy nem lesz a kedvenc emberem. Így első ránézésre egy nárcisztikus ravaszdinak tűnt, aki ráadásul tök lenézően beszél a barátja feleségéről. Még a saját feleségéről is elég furcsán nyilatkozott, pedig azt dicséretnek szánta. Szerintem, ráadásul tudat alatt tetszik neki Imogene Dimitrov, és savanyú a szőlő, azt próbálta kompenzálni ezzel a leszóló stílussal. Nem tartom túl szimpinek, hogy ilyen sunyin epekedik a barátja felesége után. Arról nem tehet, ha vonzónak találja, de arról igen, hogy ilyen rosszindulatúan kezeli ezt. Ezen felül a folyosó ki volt tapétázva az öntömjénező portréival, és megölt bárányokból készített perzsaszőnyeg terpeszkedett az irodájában. Az ujján akkora pecsétgyűrű csillogott, amivel egy méteres vastag fatörzset át lehetne ütni. Olyan gyakran használta a „nos” szót a beszédében, hogy a vége felé már legszívesebben a falat kapartam volna... Soroljam még?

- Nem kell, köszönöm, azt hiszem, meggyőzött. – Hoolock egy halvány mosolyt villantott rám.

- És miért volt egy kicsit gyanús a gyilkosság szempontjából is? – kérdezett közbe asszisztensem.

- Nekem úgy tűnt, hogy általában is valamiféle burkolt ellenszenvvel viseltetik Dimitrovék irányában. Nem derült ki, hogy mennyire erős ez, de érzékelhető volt. Tudják, ha beállítana egy vadidegen magánnyomozó, és kérdezni kezdene egy távoli barátomról, akivel vagyok annyira jóban, hogy már többször meghívott az otthonába, és éppen együtt is dolgoztam vele egy közös projekten, nekem nem az lenne az egyetlen, amit fontosnak éreznék elmesélni róla, hogy milyen siralmas a házassága. Mondhatott volna valamit arról, hogy milyen szeretettel nevelik Dimitrovék a fiukat, vagy milyen ízlésesen berendezték a villájukat satöbbi... Ehelyett kiragadta az egyetlen olyan aspektust, ami alkalmat adott arra, hogy kritizálja őket. – Szórakozottan megforgattam egy tésztaszálat az evőpálcikáim között. – Persze, nem csoda, ha egy féltékenységi gyilkosság kapcsán ez jut először az eszébe. De ha kedvelné őket, nem hangsúlyozta volna ennyire. Ez alapján elképzelhető, hogy komolyabb okot rejteget Dimitrovék bántására. Nem túl valószínű, de nem is kizárható. Elég gyorsan felháborodott a gyanúsítgató keresztkérdéseimen is. Ettől függetlenül nem éreztem, hogy bármi érdemit titkolna.

- Akkor ez a Pennington-szál egyelőre inkább lényegtelennek tűnik?

- Sajnos, igen.

Hoolock nem hagyta, hogy kedvét szegje a megállapítás, inkább elterelte a témát más irányba:

- Mindeközben mi azzal töltöttük az időt, hogy befejeztük a Marta Sorbet múltkori talkshowjához beérkezett nézői vélemények átnézését. Hamarosan adásba kerül a következő rész, amelyikben Ön is benne lesz, és új reakciókra számíthatunk, így lépést akartunk tartani.

- Szuper. Találtak bármi érdekeset?

- Nem igazán. Lehangoló, hogy az emberek milyen véleményekkel kapcsolatban érzik azt, hogy meg kell osztaniuk a világgal. Fikarcnyi lényegi tartalmuk sincs. És olyan okoskodva írják, mintha ezen múlna az emberiség sorsa.

- Ez már csak így megy – bólintottam rá. – Sajnálom, hogy ilyen lélekölő feladatot osztottam Önökre, de így volt a legpraktikusabb. Akadt azért olyasmi, ami egyáltalán szóra érdemes?

- Valaki beírta a fórumra, hogy ízléstelenség show-műsort csinálni egy életerős, jólelkű fiatalember szörnyű halálából. A nyomozásnak a hatóságokra kellene tartoznia, nem a bulvárra. A hangvételéből úgy tűnt, mintha személyesen is ismerte volna az áldozatot. Ez volt az egyetlen érdekes hozzászólás. – A fiatal férfi felkapott egy papírlapot a jogi könyvei mellől, és a kezembe nyomta. – Itt van, ki is nyomtattam.

- Köszönöm.

Megnéztem a kommentet. Egy „X1234567” felhasználói nevű kommentelő írta. Hát, ez nem sokat segít. Tényleg azokat írta le, amiket Hoolock is mondott.

- Megnéztem X1234567 profilját, de semmi sem derült ki róla – magyarázta a fiatalember szorgalmasan. – A showműsor adásba kerülése utáni napon hozta létre a profilt, és ezt az egyetlen kommentet hagyta. Semmilyen más fórumtevékenysége nem volt.

- Akkor ez így egyelőre zsákutca, de nem árt elraktároznunk, hogy volt egy ilyen kommentelő – foglaltam össze. – Hátha újból felszólal majd az achátcsigás adás kapcsán is. Még hasznos lehet, ha figyeljük.

Ezután nekiálltam szétosztani segédeim között a PNT gyárban rám tukmált termékmintákat.

20. fejezet: Kétségek

Újabb nap telt el eredménytelen keresgéléssel. Bejártuk az erdőt a kés után kutatva, de az egyetlen érdemleges felfedezés annyi volt, hogy találtunk még két achátcsigát. Egyet Gömböc ugatott meg és fedezett fel nekünk, egyet pedig Hoolock szúrt ki az egyik fa kidudorodó gyökerén.

Így hát, már három darab csigát helyeztem el a csincsilláim fölös terráriumában, de – természetesen – ezzel sem jutottunk előrébb. Semmi különös nem volt rajtuk. Tök normális afrikai achátcsigák voltak.

Másnap este adásba ment Marta Sorbet talkshowja, és abban bíztam, hogy mivel ott bemondtam az irodai telefonszámomat, talán majd felhív valaki a csigák ügyében. Azonban csak két szitkozódó zaklató hívása fogadott hétfőn, amikor munkára készen lehallgattam az üzeneteimet. Az egyik a Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda egykori kliense volt, akit Vaughn Hoolock kihúzott egy ocsmány slamasztikából. Az ügyfél erkölcsi kötelességének érezte, hogy elmondjon mindennek, amiért kedvenc ügyvédi irodája ellen fordultam. A másik telefonáló pedig azért ekézett, mert egy orosz maffiózó védelmén dolgozom. Unott gombnyomással töröltem az üzeneteket, és inkább nekiláttam kávét főzni hamarosan érkező idős asszisztensemnek.

*

Lassan körvonalazódott bennem a félelem, hogy kezd megfenekleni a nyomozás. Mrs Blackhawknak és Hoolocknak még nem szóltam erről az aggodalmamról, de egyre kevésbé láttam, merre kellene indulnunk. Átolvastam az összes anyagot, amelyet Vaughn Hoolock irodájától szereztünk még régebben, és nem találtam bennük érdemi új infót. Nyugdíjazott rendőr segédem is titokban vájkált a rendőrségi nyilvántartásokban, és a hétvégén is küldött nekem adatokat, például fényképeket a tetthelyről, de nem jutottam előrébb. Csak olyasmit láttam, amit már Dimitrovék és Hoolock elmondása alapján is tudtam.

Meglátogattam újra Dimitrovot a dutyiban, és röviden megkérdeztem tőle, hogy mennyire bízik meg Oscar Penningtonban. Teljes meggyőződéssel kijelentette, hogy semmi olyasmiről nem tud, amit Pennington nyerhetne a bebörtönzésével. A többi üzletfelével kapcsolatban sem tudott ilyesmit megemlíteni. A közvetlen üzlettársaiban pedig pláne megbízik. Ott van az a tény is, hogy Mr Dimitrov eddigi találkozásaink során tökéletesen közömbösnek tűnt a hátrahagyott munkaügyeivel kapcsolatban, és az egyetlen, ami szívből érdekelte, az a családja volt. Ha bármilyen áskálódás folyt volna ellene az üzlettársai között, akkor tuti, hogy legalább tudat alatt aggódna, mi történhet a vállalkozásaival, amíg ő börtönben ül. Annyira naivnak nem tűnik, hogy semmit ne vegyen belőle észre, ha ilyesmi zajlik a háta mögött. Szóval, igen valószínű, hogy nincs oka attól tartania, hogy az üzlettársai a távollétében ellene ténykednek.

Billt telefonon megbíztam, hogy óvatosan dobja be edzés közben az achátcsiga-témát a néhai Keats konditermében, hátha valaki mond érdemlegeset. Most már, hogy a hétvégi talkshowban elhangzott, Bill nem kelt gyanút vele, ha magától megemlíti a csigákat. Sajnos azonban első, hétfő reggeli próbálkozása nem vezetett eredményre. Egyáltalán, semmi gyanús nem adódott eddig a konditerem környékén. Bill azt mesélte, hogy a konditerem tényleg veszteséges, és most egyszerre hárman vezetik, de szívesen szabadulnának tőle. Nem úgy tűnik, hogy megérte volna érte ölni.

A hétvége, majd a hétfő is eredménytelen adatolvasgatással és meddő töprengéssel telt, és egyre inkább kezdtem megijedni. Mi van, ha tényleg beragad a nyomozás? Persze, nekiállhatok továbbra is vagdalkozni, és mondjuk, találomra vájkálni Oscar Pennington múltjában, de nem látok rá okot. Nincs rossz híre a környéken. Szomszédasszonyom utánakérdezett néhány pletykás öreg barátnőjénél, és ők sem tudtak semmi rendkívülit Penningtonról. Mi alapján kezdenék boszorkányüldözésbe? Csak azért, mert nem volt über-szimpatikus a fickó? Nem. Ennek semmi értelme. Ennyi erővel bárki más körül is szaglászhatnék. Kellene valami, ami alapján elindulhatok.

- Kellene valami, ami támpontot ad – panaszoltam végül este Hoolocknak, aki közben éppen a jogi tankönyveit jegyzetelte. – Mr Dimitrov elhagyott szeretőitől kezdve az összes üzlettársán át Mr Keats bármelyik ügyfeléig akárki érintett lehet, de az égvilágon semmilyen fogódzónk nincs. Évekig is eltarthat, mire ennyi szálat alaposan felderítünk, és még akkor is rejtve maradhatnak a lényegi infók...

- Atyaég, ezt ne is folytassa! – szörnyülködött Hoolock.

- Hát, igen, és még azt a terhet is viselnünk kell majd, hogy Mr Dimitrov a mi tehetetlenségünk miatt sínylődik a börtönben.

- Ön korábban alig pár hét alatt felderített több olyan gyilkossági ügyet, amelyet hosszú időn keresztül senki másnak nem sikerült – próbált a fiatalember lelket önteni belém. – A Csen-ügyet például egy éven át vizsgálták eredménytelenül a hozzáértők, Ön meg hipp-hopp pontot tett a végére. Vagy annak a szegény Dalton-lánynak az évekkel korábbi meggyilkolása...

- Jó, de ezekben az ügyekben sikerült hamar rátalálnom egy-két érdemi szálra – szakítottam félbe bánatos vállvonással.

- És most semmi ilyen nincs?

- Most csak egyet látok: a csigákat. Arról meg senki nem tud semmit. – Közben viszont sikerült magam elé idézni régebbi gyilkossági ügyeimet, és be kellett ismernem magamnak, hogy a nyomozás során azokban az esetekben sem éreztem magam semmivel jobb helyzetben, mint most, csak utólag tűnnek egyszerűnek és tisztának. Újult erővel szegtem fel a fejem: - Rendben, igaza van, nem szabad csüggedni. Még jobban ráállok majd a csiga-szálra. A beépített emberem elkezdte keringetni a témát a konditeremben, én meg, ha kell, rárepülök Mr Dimitrov összes üzletfelére és minden valaha volt ismerősére, és végigkérdezem őket a csigákról. Egy-két napot azért várok még, mielőtt végleg nevetségessé tenném magam ezzel. Hátha a tévéadás meghozza a kívánt hatást, és felhív valaki a csigák ügyében. Ha nem, akkor viszont kénytelen leszek véletlenszerű kérdezősködésbe kezdeni.

*

Kedden reggel jobb híján elővettem egy mellékszálat az idő elütésére, és úgy döntöttem, felkeresem Josh Daltont.

A fiatalember éppen rózsákkal díszített, giccses kertje egyik függőágyán fetrengett, amikor megérkeztem. Egy cigarettát szívott álmatagon, közönyösen széthamuzva a kertész által ápolt gyepre. Lazára zselézett haja meglehetősen furcsa, elnyomott alakzatba rendeződött a hosszú fekvéstől.

- Helló! – vigyorgott rám lustán, ahogy meglátott. – Pont jókor jössz, éppen arra készültem, hogy becsobbanok az emeleten az aromaterápiás masszázskádamba. Igazán elkísérhetnél...

- Erre nem lesz lehetőség. Munkaügyben jöttem.

- Mindig csak a munka. Néha elképesztően egysíkú és unalmas vagy, vöröske!

Úgy döntöttem, inkább nem reagálok a provokáló megjegyzéseire.

- Nem ártana pontosítani a múltkori vallomásán – feleltem szakmai tárgyilagossággal.

- Pontosítani? Mit?

- Azt mondta, hogy Alex Dimitrov korán távozott a buliból, és látta is ezt. De ez, ugyebár, nem igaz.

- Micsoda furcsa ötlet! Már miért ne lenne igaz?

- Mert hazudott.

Josh mímelt unottsággal nagyot ásított, és lepöckölt egy kis hamut a fűre.

- Nem hazudtam.

- Dehogynem. És nem bánnám, ha most tiszta vizet öntenénk a pohárba. Felfogja, hogy az idétlen hazudozása miatt zavarossá válhat egy gyilkossági nyomozás? Minden szálat tisztán kell látnom ahhoz, hogy egyértelműen tájékozódni tudjak az éjszaka eseményei között! Itt emberek életéről van szó!

- És?

- És ezért most mondja el az igazat! Mit tud Alex Dimitrov távozásáról?

- Már a múltkor elmeséltem mindent.

- Nem. Szerintem, nem látta, hogy Alex mikor ment haza, csak kitalálta az egészet. Alex valójában leült egyedül a kert egy kihalt részén, és fél négy felé indult el. Akkor viszont Ön már kiütötte magát, és nem emlékezhet rá. Igaz?

Dalton szívott egyet a cigarettáján, aztán vonakodva beismerte:

- Jól van, egy picit csúsztattam a tényeken. Valóban nem láttam, mikor ment haza. De igazán nem sokat ferdítettem. Csak azt akartam, hogy feltegyél neki néhány kényelmetlen keresztkérdést, és zaklasd a gyanús távozási időpont miatt. Abban bíztam, hogy okozok neki némi bosszúságot. Nyugi, a zsernyákoknak nem hazudtam volna, ha ők kérdeznek meg. – Fújt egy szabályos karikát a füstből, és azt követte tekintetével. – Csak nem bírom azt a srácot. Ennyi.

Egy helytelenítő ciccenéssel feleltem:

- És pont jó ötletnek érezte, hogy megpróbáljon felhasználni a kicsinyes gonoszkodásához? Hát, ez nem jött össze.

- Pedig kinéztem belőled, hogy kellően idegesítő lennél, ha a kérdéseiddel üldöznéd.

- Tudja, mit ért el? Azt, hogy értékes időt pazaroltam a buli elemzésére, ahelyett, hogy az ügy érdemi részére szántam volna az energiát. Közben egy ember börtönben ül, valószínűleg ártatlanul.

Amikor erre Josh vihogni kezdett, odavetettem:

- Nem tartaná ezt ilyen viccesnek, ha Önt is agyonkéselnék az igazi elkövetők, mert nem juttattam őket időben rács mögé!

- Oké, oké, nyugi! – Nagyot legyintett cigarettát tartó kezével. – Ne add itt elő nekem a mártírt! Tök gyorsan kiderítetted, hogy kamuztam. Nehogy már ezt nevezd megerőltetésnek!

- Minden perc számít.

- Akkor miért itt dekkolsz, ahelyett, hogy a késes gyilkosodat üldöznéd?

Egy pillanatra behunytam a szemem, próbálva megőrizve a nyugalmamat. Sikerült higgadtan válaszolnom:

- Mert ellenőriznem kellett, hogy helyesek-e a következtetéseim, és tényleg csak egy eszetlen lódításról van-e szó, amit a féltékenység mondatott Önnel.

Josh szemöldöke felszaladt a homloka közepéig:

- A féltékenység? Te meg miről beszélsz?

- Elég gyakran beszélget Alex Natalie-val, nem igaz? Mennyi közös témájuk van a szakmai érdeklődésük kapcsán, és milyen jól megértik egymást! Nyilván Ön ezért orrolt meg Alexre, és ezért hantázott a távozása időpontjáról.

Láttam Dalton képén, hogy először kedélyes nyugalommal egy hazugsággal akarja elütni kijelentésemet, de aztán meggondolta magát. Utálkozó fintorral kivágta:

- Igen! Natalie miatt volt elegem abból a kis vakarcsból! Meghívom a bulijaimba, próbálok jófej lenni vele, erre lecsapja a kezemről a csajomat?!

A tenyerembe temettem az arcom.

- Na ne, még Ön sem lehet ennyire fafejű! – Vettem egy nagy levegőt, és leengedtem a kezem az oldalam mellé. – Nem veszi észre, hogy mi folyik itt?

- Nem tudom, mire gondolsz.

Na, jó, erre mégis mit mondjak? Közelebb léptem hozzá, és erősen, áthatóan ránéztem.

- Van egy egészen egyszerű megoldásom erre az egész helyzetre – jelentettem be magyarázatok helyett.

- Igen? És mégis micsoda?

- Cseréljenek párt!

Josh megütközve kapta fel a fejét:

- Mi?! Te elég értelmetlen dolgokat hordasz ma össze, vöröske. Miféle párcsere?

- Hát, annyi, hogy Önnek nem a tip-top modell Mariettával kellene tequiláznia meg füveznie a teraszon, hanem összekapnia magát, és Natalie-val leülni értelmes felnőtt ember módjára beszélgetni. Mariettát meg hagyja csak meg Alex Dimitrovnak. Meglátja, mindenki jobban jár.

- Ööö... – Josh apró, sertésszerű szemével lassan pislogott párat. – Micsoda?!

- Hallgasson rám, én értek az ilyesmihez, szakmai ártalom. Ne erőlködjön ezzel a megjátszott közönnyel, és hagyja a plasztikázott cicababákat, akik egy-két éjszakánál tovább egyébként sem érdekelnék! Szedje össze magát, és hasznosítsa a terápián tanultakat! Helyes, hogy ahhoz már volt elég mersze, hogy Marietta esetében lépéseket tegyen, de mindketten tudjuk, hogy ez nem elég, és hogy mi lenne az igazi lényeg. Ne legyen már ilyen gyáva, vágjon bele!

Daltont annyira meglepte a mondandóm, hogy még megsértődni is elfelejtett nyers szavaimon.

- Hát... nem is tudom – nyögte ki végül, amikor szóhoz jutott. – Gondolod, hogy lenne értelme?

- Igen.

- De micsoda? Natalie-t már elvesztettem. Túl késő, hiszen sosem tehetem jóvá a múltat...

- Való igaz. Ez nem jelenti azt viszont, hogy még a jövőt is el kell szúrnia.

Josh elgondolkodott, és egy darabig tűnődve rágcsálta a cigarettája végét.

- Na, jó, talán egy esélyt még adok ennek az egésznek – motyogta aztán. – Ha... ha úgy látom, hogy van értelme. De mi az ördögért emlegeted együtt Mariettát meg Alexet?

- Mégis, mit gondolt, miért jár el a partijaira egy olyan lány, mint Marietta, aki szívből utálja, és valahányszor találkozik Önnel, újraéli egy erőszakos verés traumáját? Nyilván nem azért, hogy minél sűrűbben láthassa Önt. És Alex Dimitrov sem éppen egy olyan ember, akinek minden vágya, hogy azt nézegesse, ahogyan Ön hullarészegen egy széttaposott rózsabokorban fetreng süteményromok között.

- Hát... ööö... – Joshnak csak ennyire futotta.

Én pedig határozottan folytattam:

- Gondolom, csak véletlen, hogy pont az egyik Dalton-partin látták meg egymást. Marietta rávette magát, hogy a pszichológus unszolására elmerészkedjen egy közös buliba, Alexet meg Ön hívta el, abban reménykedve, hogy így horogra akad pár ittas tinilány. Feltételezem, hogy soha az életben egyikük sem ment volna el egy újabb bulijába, ha nem találkoznak össze véletlenül a legelsőben. Azóta viszont igyekeznek eljárni, hogy láthassák egymást. – Karba fontam a kezem, és úgy beszéltem tovább: – Csak hát, nem ismerték még be egymásnak, mi a szitu. Talán megijeszti őket az a két-három év, amivel Marietta idősebb. Alex Dimitrov egyébként is túl félénk ahhoz, hogy kezdeményezzen. Marietta meg nem igazán tudja, mit kezdjen a helyzettel, és hogyan kezelje, így inkább titkolni próbálja. Szóval, azt javaslom Önnek, hogy ahelyett, hogy a Dimitrov-fiút fúrja, próbáljon meg nekik segíteni! Hozza össze őket olyan társaságban, ahol kettesben tudnak maradni, satöbbi! Meglátja, pikkpakk helyre kerülnek a dolgok. És fejezze be a gyerekes duzzogást Alex és Natalie ártatlan barátságán, mert ezzel totál célt tévesztett!

Josh még mindig elképedve bámult rám.

- Alex és Marietta? – hebegte továbbra is értetlenül. – De hát annyira nem illenek össze... Mariettát csak olyasmik érdeklik, hogy melyik rúzsmárka lesz a jövő heti trend, Alex meg folyton tanul...

Egy mosollyal annyit válaszoltam:

- Ha az emberek racionális szempontok alapján esnének szerelembe, akkor Önnek például a leghalványabb esélye sem lenne Natalie-nál.

Josh először elhúzta a száját, de aztán kis habozás után ő is viszonozta a mosolyt.

- Hát... még az is lehet, hogy tényleg van remény... – dünnyögte maga elé bizonytalanul.

- Persze, hogy van, de ahhoz össze kell szednie magát!

Elszórt egy kis hamut a fűbe, egy időre elhallgatva, majd végül közölte egy sóhajjal:

- Szörnyű vagy, vöröske. Ez az állandó késztetés, amit arra érzel, hogy anyáskodj fölöttem...

- De igazam van, és az a lényeg, nem? – Rákacsintottam.

*

Este már egyre inkább elszontyolodva üldögéltem irodai székemen, álmosan hintázva a görgőkön előre-hátra. Annak örültem, hogy Daltonnal sikerült tisztáznom pár részletet, de összességében ez sem vitt előbbre az ügyemben.

Tényleg kénytelen leszek sorra kérdezni random embereket a csigákról úgy, mint valami ketyós rögeszmés? Ezzel valószínűleg végleg kinyírom a pályafutásomat, már ha még bármi maradt belőle Gomez rendőrkapitány és Vaughn Hoolock ügyködései után... Ráadásul, ha a gyilkosok megneszelik, hogy csak összevissza vagdalkozok a csiga-témával, és nem is tudok róla semmit, akkor még a tévéadásban megjátszott magabiztosságom is hitelét veszti. Így végképp nem fogok nyomra bukkanni...

A fejem hátrabukott, és majdnem elnyomott az álom, amikor pergős kopogtatásra riadtam fel, és belépett az ajtón Bill Inskeep. A fiatalember éppen kondizás után jöhetett hozzám, ugyanis némileg kifulladva fújtatott, és rövid, barna, kusza fürtjei is vizesek voltak a tusolástól. Egy edzőtáskát fogott a kezében.

- De jó, hogy még itt találom! – örült meg, ahogy meglátott. – Hoztam valamit. Nem nagy cucc, de hátha tudja hasznosítani.

Elővett a zsebéből egy apró csigaházat.

- Ezt Philip Keats régi öltözőszekrénye alá beesve találtam – mesélte. – Egy kis achátcsigáé lehetett. Megnéztem a telómon neten, és pont így néznek ki az achátcsigák.

Sajnos, az nem meglepetés, hogy a néhai Keats pakolászott a szekrényénél egy csigaházat. Már eddig is kiderült, hogy foglalkoztatták az achátcsigák.

- Gondolom, nem egy nagy durranás – állapította meg Bill is, miközben a tenyerembe helyezte a csigaházat. – Csak nem akartam otthagyni.

Ettől függetlenül azért vetettem rá egy hálás mosolyt:

- Hú, köszönöm! Örülök, hogy elhozta. Minden apró részlet számíthat. – Röviden megnéztem, majd letettem a csigaházat az asztalomra; nem látszott rajta semmi különös. – Egyébként, hogy van? Minden rendben Önök felé?

- Nagyjából. Ma is jó sokat dolgoztam, eléggé elfáradtam.

- Csak „nagyjából”? Akad talán valami gond?

- Hát, annyi, hogy Gavrilo már megint emészti magát valamin. – A fiatal férfi megcsóválta a fejét a gondolat hatására, hogy Litvin professzor ismét magában tépelődik.

- Min?

- Nem tudom pontosan, de látom rajta, hogy egyre bánatosabb, és magába zuhant. Tegnap este vettem neki egy nagy csokor rózsát, hátha akkor jobb kedvre derül, de arra is olyan furán reagált. Pedig másfél órát túlóráztam, hogy ki tudjam fizetni. Ő meg csak annyit dünnyögött, hogy biztosan azért viszek virágot, mert lelkiismeret-furdalásom van. Érti ezt?

Nem válaszoltam, hanem visszakérdeztem:

- Mire tippel, mi a baj?

- Gondolom, Gav már megint azt hiszi, hogy megcsalom, de lövésem sincs, miért.

- Nem történt semmi olyasmi, ami miatt a professzornak oka lehet erre gondolni?

- Ne kezdje már Ön is! Mégis, mi történt volna?!

- Nem tudom. Nem jut eszébe semmi?

- Nem. – A fiatal férfi tekintete nyílt és kristálytiszta volt. – Esküszöm az életemre, hogy rá sem néztem másra! Még munka közben is róla ábrándozom, és alig várom, hogy mellette lehessek. Nem érdekel senki más.

- Az nem lehet, hogy a professzor túlkombinált valamit? Nem történt félreérthető esemény?

- Nem, semmi.

- Biztos benne?

- Teljesen biztos vagyok. Őszintén szólva, ötletem sincs. – Bill reménytelen arckifejezéssel széttárta a karját.

Tűnődve hallgattam egy darabig, és bágyadtan hintáztam görgős székemen. Úgy döntöttem, nem fedem fel a Litvin professzor által bizalmasan mesélt dolgokat a fiatal lányról és a pikáns kicsengésű üzenetekről. Nem segítenék vele.

- Adjon neki egy kis időt! – mondtam inkább. – Szerintem, a professzor most minden erejével próbálkozik, hogy ne süllyedjen vissza a régi alaptalan gyanúsítgatások szintjére, és igyekszik magába fojtani egy aggályt. Legyen vele türelmes!

- Hát, én próbálom nem felvenni az egészet, de szörnyű, hogy Gavrilo egész nap csak kornyadozik magában, és bármit mondok neki, úgy belesápad, mintha leszúrnám egy konyhakéssel. Nem tudna valamit tenni esetleg, Miss Lorne?

- Én? Attól tartok, ezt nem tudom megoldani Önök helyett. Legyen minél őszintébb a professzorral, és próbálja megérteni a helyzetét! Ennyit tudok tanácsolni.

- Persze, igyekszem. Csak olyan rossz nézni szegényt...

- Adjon neki egy kis időt, hátha tisztázódnak a dolgok!

- Remélem. – Bill elindult a kijárat felé bús fejingatással.

Egyszer csak felélénkülve megfordult, mert eszébe jutott valami, és még búcsúzóul megjegyezte:

- Ja, igen, majdnem el is felejtettem mondani. Láttuk Önt a tévében, a talkshowban. Csak véletlenül kapcsoltunk oda, mert Gav nem szereti az ilyen bulvártermékeket. Amikor viszont felismertük Önt, ott ragadtunk. Tök jól sikerült az interjú. A sminket kicsit eltúlozták, de gondolom, ez kell a kameráknak. A kosztüm viszont pöpec volt, és szuperül megfogalmazta...

Óriási puffanással csattantak le a székem görgői, ahogy váratlanul befejeztem a hintázást, és egyszerre felugrottam az asztaltól. Elkerekedett szemmel bámultam a fiatalemberre. Képek kezdtek villogni a fejemben a stúdióban rám kent forgatási sminkről, ahogy próbáltam letörölni az eltúlzott arcfestést egy tükröződő felület előtt, a megvilágítás a reflektorfényekkel, a gondos előkészületek a felvételekhez...

Bill riadtan behúzta a nyakát:

- Valami rosszat mondtam? Bocsánat...

Egy darabig még rámeredtem megbabonázva, aztán megráztam a fejem:

- Nem, dehogyis! Sőt, azt hiszem, Önnek köszönhetően hatalmas áttörést értem el az ügyben.

- De... ööö...

- Beugrott pár dolog, és végre talán helyrekerült egy fontos részlet.

21. fejezet: A felfedezés

Bár most nem kaptam időpontot Marta Sorbettől, másnap reggel mégis sikerült átverekednem magam az engem feltartóztatni próbáló biztonsági őrök és asszisztensek hadán, és berontottam a stúdióépület egyik sminkes szobájába; ahonnan a nő éles parancsolgatása kiszűrődött. Éppen az egyik kellékesnek osztotta az észt.

Sorbet egy tükör előtt ült. Testhez álló, ezüstszürke, fényes szoknyaruhája leginkább egy múlt századi diszkógömbre emlékeztetett. Óriási, hófehér szőrmegallér pihent a vállán.

Amikor meglátta elszánt arckifejezésemet, lekezelő mozdulattal intett a nyomomban betóduló alkalmazottaknak és a kellékesének, hogy hagyjanak minket magunkra.

- Frida drágám, szereztél egy érdekes infót? – ragyogott rám, ahogy kettesben maradtunk.

- Megtaláltam Philip Keats titkos szerelmét – jelentettem be teketóriázás nélkül. – A Tamara fedőnevű partnerét.

Sorbet meggypirosra rúzsozott ajka elégedetlenül elbiggyedt:

- És azt hiszed, hogy egyetlen névvel bejuthatsz ismét a műsoromba?

- Ó, a legkevésbé sem. Van rá ugyanis egy fogadásom, hogy ezzel a tudásommal az utolsó hely, ahová beengednének, az az Ön műsora lenne.

- Ugyanis?

- Ugyanis szerintem a Tamara álnevű nő Ön volt.

Egy kis időre síri csönd állt be, csak a sminkes asszisztens futkosása hallatszott be a folyosóról. Aztán Sorbet gúnyosan elmosolyodva szólalt meg:

- Jaj, ugyan már, Frida szívem! Elakadtál a nyomozással, és unalmadban képtelen teóriákat kezdtél gyártani?

- A legkevésbé sem. Idefelé jövet megnéztem neten a telómon az életrajzát a stúdiója honlapján. És képzelje, mit találtam! Ön – nem túl meglepő módon – színésznőnek készült fiatalon. Aztán riporterként kezdett dolgozni, végül a kettőt ötvözve saját talkshowt hozott létre. Megyeszerte hatalmas sikert ért el, és most már az egész államban ismerik a nevét.

- Igen, így történt. És?

- És Philip Keats titkos szerelme színésznőnek készült fiatalon.

- Véletlen egybeesés.

- Hát, nem. A véletlen egybeesés az az, hogy Imogene Dimitrov is színésznőnek készült. Ez viszont nem!

Az asszony közbe akart szólni, de nem engedtem, hanem mondtam tovább:

- Akkor állt össze a kép, amikor egy ismerősöm véletlenül megemlítette, hogy milyen erős sminket kentek rám a talkshow forgatásához. Egyszerre beugrott, és tök egyértelműnek tűnt, hogy ha Philip Keats titkos szerelme színésznőnek készült fiatalon, és később is látványosan erős sminket viselt – egy rikító rúzst, amelyet egy szemtanú kifigyelt Mr Keats pólója nyakán –, akkor még mindig valamilyen előadó-művészettel vagy egyéb szerepléssel foglalkozhat. Mr Keats azt is mondta erről a nőről, hogy gyönyörű, amikor fényképekhez pózol. Holott nem is őrzött róla fényképet! Legalábbis Mr Dimitrov korábbi ügyvédje – aki pedig elég alaposan lenyúlta az összes nyomozati anyagot – semmi ilyesmit nem talált a rendőrség által begyűjtött nyomok között. Akkor viszont miféle képekhez pózolt Mr Keats szerelme? Talán nem privát fotóhoz, hanem a nyilvánosság számára is hozzáférhető képekhez? Újságképek, neten keringő fotók, esetleg kamerafelvételek... Szóval, nem csak egy ismeretlen kis bárénekesről van szó, hanem könnyen lehet, hogy egy befutott sztárról! – Egyenesen rámutattam Sorbetre, aki megpróbált fenntartani egy hamis mosolyt. Meg kell hagyni, elég jól ment neki. – Ezt támasztja alá az is, hogy Mr Keats elmondása szerint a szerelme egy gazdag nő, aki villában lakik. Növeli a valószínűségét annak, hogy egy sikeres, szép pályafutású hölgyről beszélt. Továbbá, Mr Keats ideálja egy erős személyiségű, bátor, önálló nő volt! Ez nem feltétlenül egyenlő egy olyan gátlástalan, lelketlen karrieristával, mint Ön, de kétségtelenül ráillhet! Ráadásul az illető Tamara néven volt beírva Mr Keats naptárába. A Tamara meg a Marta név között óriási a hasonlóság, a Tamara szó kábé a Marta név betűinek felcserélt változata! Igaz, először tévútra mentem, mert azt hittem, Mr Keats kezdőbetűk alapján nevezte át az ügyfeleit, de már látom, hogy kicsengés és egyéb hasonlóságok alapján is választott álneveket. Nos, még mindig tagadja, hogy Ön volt Mr Keats szerelme?

Sorbet tett egy szükségtelen mozdulatot egyenesre vasalt, fekete-fehér frufruja lesimítására.

- Gyere, menjünk át valahová, ahol bizalmasan tudunk beszélni – felelte végül lehalkított hangon. – Ide bármikor benyithatnak.

- Rendben.

Követtem egy öltözőszobába. Amikor kulcsra zárta mögöttünk az ajtót, odafordult hozzám, és végigmért. Annyit mondott:

- Mutasd a telefonodat!

Jobb híján odaadtam, mert sejtettem, mit akar vele.

A nő az összes többi elektronikus kütyümet is kivetette a táskámból, és átellenőrizte. Aztán engem is alaposan átkutatott, hogy nem vagyok-e bepoloskázva. Még a blúzomat is le kellett gombolnom, hogy megnézhesse, nem ragasztottam-e valamit a mellkasomra. Csak miután meggyőződött arról, hogy semmiképpen nem rögzíthetem a beszélgetést, akkor törte meg a hallgatását:

- Jól van, beismerem. Tényleg töltöttem pár éjszakát Philippel. Elfoglalt vagyok, nincs időm tartós kapcsolatok kiépítésére. Ennyi.

- Nem, nem ennyi! – Végeztem a blúzom visszagombolásával, és előrébb lépve, ismét Sorbetre szegeztem a mutatóujjamat. – Ön rávette egy sötét dologra az áldozatot! Mi volt az?

A nő csak lágyan mosolyogva legyintett:

- Ugyan már! Mit gondolsz rólam, Frida?! Nem vagyok én valami ördögi, manipulatív nőszemély... Csak kikapcsolódásképpen lefeküdtem vele párszor. Kellemes időtöltés volt. Meglehet, ez is gyarlóság, de semmi gonosz dolgot nem tettem.

- Ezt a gyenge hazudozást tartsa meg a következő szerencsétlen áldozatának, akit a hálójába próbál édesgetni! És ha nem akarja, hogy a sajtóhoz menjek a viszonyáról megtudott infókkal, akkor gyerünk, beszéljen! Lehet, hogy bizonyítani nem tudok semmit, de elég sok kínos pillanatot tudok szerezni, garantálom.

Sorbet először hallgatott, és csak gépiesen igazított egyet a vállán pihenő hófehér szőrmén.

- Legyen, elmondom – törődött bele aztán –, de semmiféle sötét dologról nincs szó. Legalábbis, amit én kértem Philiptől – a szokásos szolgáltatásain túl –, az normális, egyszerű kis feladat volt. Egy botrány-sztori után kellett nyomoznia. Ha én kezdek szaglászni, az túl feltűnő lett volna, ezért őt küldtem. Ennyi az egész.

- Nem, nem ennyi – ismételtem el élesen a korábbi reakciómat. – Mitől rettegett szerencsétlen férfi heteken át?! Miért tünedezett el? Mégis, miféle „egyszerű kis botrány-sztori” miatt lesz egy életerős, felnőtt férfinak ilyen halálfélelme?!

A nő leült az egyik fésülködőasztal szélére, és miután egy darabig szótlanul méregetett, feltehetően azon tűnődve, hogy le tud-e rázni féligazságokkal, végül kénytelen-kelletlen megszólalt:

- Február végén történt. Éppen a stúdióba jöttem kora reggel. Még fel kellett adnom egy levelet a postán. Nyitás közeledett, így megálltam a bejárat előtt. Más, munkába igyekvő emberek is felsorakoztak mögöttem. Például, két üzemi dolgozó. Mögöttem álltak a sorban, a posta nyitására várva. A PNT gyár jellegzetes munkaruháját viselték. Rajtam nagykabát volt, és erősen beleburkolóztam a szőrmesálamba a hideg miatt, így nem ismertek fel. Egymás között beszélgettek. És egyszer csak az egyik odabökte a másiknak, hogy előző este valami durva dolgot látott. Véletlenül elszundított pár órára a takarítószobában, és a szokottnál később indult haza. Miközben igyekezett elhagyni az üzemi épületet, kiszúrt valamit.

- Mit?

- Nem derült ki, mert elhallgatott, és nem akart róla tovább beszélni. Azt is megbánhatta, hogy szóba hozta, ugyanis kérte a társát, hogy ne firtassa. – Sorbet elégedetlenül elhúzta erős vörösre festett száját. – Sajnáltam, hogy nem sikerült kifülelnem egy jó kis botrányt, de annyira azért nem kötött le a kérdés. Meg is feledkeztem róla pár óra alatt... Csakhogy másnap megláttam a hírekben, hogy előző délben meghalt a PNT gyár egyik dolgozója. Utánanéztem, ki volt az, és pont az a fickó volt, aki még reggel mögöttem állt a sorban, és arról beszélt, hogy egy durva dolgot látott.

- Meghalt? Mi történt vele?

- Belezuhant egy fürdőolaj-tartályba, és megfulladt. Munkahelyi balesetnek minősítették. A jelentés szerint nem viselte takarítás közben a megfelelő védőcipőt, és ez a gondatlanság vezetett a halálához. Egyszerűen megcsúszott egy kifröccsent tócsán, és átbukott a védőkorlát fölött. Az ebédszünet után találtak rá. Engem azonban nem hagyott nyugodni. Reggel arról beszél, hogy előző este valami elképesztőt látott, és délben „véletlenül” halálos balesetet szenved? – Az asszony megrázta a fejét, hátravetve fekete-fehérre festett frufrutincsét. – Még a télen összehoztam egy adást, amelyben a PNT gyárban bekövetkezett munkahelyi baleset kérdésességét boncolgattam, de nem kapott nagy visszhangot. Sajnos, elég nyilvánvaló volt az emberek számára, hogy csak alaptalan sárdobálás az egész. Penningtonék szóra sem méltattak. A szóvivőjük röviden elismételte a nyilvánosság felé a baleset körülményeit, és ennyi. Senkit nem érdekelt a pórul járt munkás halála. Nem voltak felháborodott rokonok, gyanakvó ismerősök, túlbuzgó szakszervezetisek, semmi. Nem tudtam, mit tegyek. Valami nagy ügyet szimatoltam, de további infók kellettek volna.

Tartott egy kis szünetet, aztán viszont, amikor nem kérdeztem közbe, folytatta:

- Ekkor jött képbe Philip. Már előtte is feltűnt, hogy többet jelentek számára egyszerű ügyfélnél. Ahogyan rám nézett, és ahogyan próbált személyes dolgokról beszélni velem... Eleinte csak fárasztott, de amikor felbukkant a PNT-rejtély, úgy döntöttem, megragadom a lehetőséget. Rábeszéltem, hogy ha igazán szeret, nyomozza ki, mi folyik a PNT gyárban.

- Megtette?

- Belekezdett. Nem tudom, meddig jutott, mert nem beszélt a kutatásáról.

- Tényleg nem tudja, vagy csak nem akarja nekem elárulni?

- Esküszöm, nem tudom. Azt ígérte, hogy majd akkor számol be, ha kiderít egy konkrétumot. Egész tavasszal próbálkozott. Aztán viszont megölték, mielőtt bármi hasznosat elmesélhetett volna.

Lassan féloldalra döntöttem a fejem, és miután hosszan néztem a nőt, halkan megkérdeztem:

- Miért nem szólt a rendőrségnek arról, hogy ilyen fontos információi vannak a Keats-ügyről? Simán lehet, hogy Mr Keats nem egy féltékenységi felindulás miatt halt meg, hanem a PNT gyárban homályos körülmények között elhunyt munkás ügyéről tudott meg valamit, és ezért kellett elhallgattatni. Még ha nem is lehet ebből semmit bizonyítani, akkor is rögtön tudatni kellett volna a gyanút a zsarukkal! Felfogja, hogy ezzel egy gyilkossági nyomozást akadályoz?! Közben lehet, hogy egy ember ártatlanul ül a börtönben, a tárgyalására várva! Szétcincálja őt meg a családját a média, és vadállat bűnözőként bélyegzik meg...

Sorbet ekkor lehajtotta a fejét, és eltakarta az arcát két tenyerével. Nem szólalt meg rögtön, csak pár nehézkes lélegzetvétel után.

- Szegény Philip... – szipogta az ujjain keresztül. – Nem akartam, hogy baja essen... És most annyira félek. Úgy félek, hogy engem is megölnek... Tizenhárom késszúrás! Annyira borzalmas halál. Félek... Nem mertem a rendőrökkel beszélni.

Mikor nem feleltem erre semmit, remegő hangon folytatta:

- Tudom, hogy el kellett volna mondanom, amit tudok, de miután szegény Philippel ezt művelték... Egyre az járt a fejemben, hogy velem is megteszik, ha rájönnek, hogy képben vagyok! Bizonyítékom meg egy szál sincs. Nem akartam, hogy bántsanak. És... és szegény Philip... Annyira sajnálom!

Elfúlt a hangja, és a válla rázkódni kezdett. Egy darabig még elnéztem, aztán közöltem elbiggyesztett ajakkal:

- Jaj, ugyan már! Ugye, nem gondolja komolyan, hogy ezt beveszem? Befejezheti nyugodtan a gyermeteg színjátékot. Tudom, hogy azért nem szólt a zsaruknak, mert abban bízott, hogy nélkülük is le tudja majd leplezni az ügyet, és nagyot szakíthat a show-műsorával. Ja, és egyáltalán nem fél, és cseppet sem sajnálja a megölt fiatalembert.

A nő még egy pár másodpercig fenntartotta az összeomlott testtartást, de aztán nagy lassan leengedte az arca elől a kezét, és kiegyenesedett. Teljes nyugalom és közöny ült a vonásain, még a sminkje is érintetlen maradt.

- Jól van, akkor ezt a részt ugorjuk át! – válaszolta szinte kedélyesen. – Mit ajánlasz?

- Hogy’ érti, hogy mit ajánlok?

- Nyilván egyezkedni akarsz. A zsaruknak egy szót sem fogsz tudni bizonyítani abból, amit most beszéltünk, de azért mégis elég kényelmetlen nekem a tudásod. Kössünk alkut! Mit kérsz a hallgatásodért cserébe?

- Információt.

- Információt?

- Igen. Mindent, amit csak a Keats-ügyről tud. Most és a jövőben is. Például, kerítek egy ügyes rajzolót, akinek majd részletesen elmondja, hogyan nézett ki a másik munkás, akivel a halálos balesetet szenvedett fickó beszélgetett a sorban. Vagy sikerült megtudnia, ki volt ez a másik férfi?

- Nem. Lehet, hogy Philip kiderítette, de nem tájékoztatott róla. Ennyi hónap távolából viszont már nem emlékszem az illető külsejére.

- Erőltesse meg magát!

- Igyekszem, de tényleg nem emlékszem rá. Nem lesz szükség rajzolóra, mert nem tudok részleteket felidézni. Egyedül az rémlik, hogy volt egy feltűnő horpadás a homlokán egyik oldalt. Mintha régen koponyasérülést szenvedett volna vagy ilyesmi. És elég sötét volt a bőre.

- Milyen származásúnak tűnt?

- Talán dél-amerikai volt. Bár... lehetett pakisztáni is vagy indiai. Esetleg egyiptomi...

- Oké, szóval fogalma sincs. Bajusz, szakáll, hajhosszúság?

- Nem rémlik.

- Testmagasság?

- Nem emlékszem.

- Testalkat?

- Sajnálom, nem tudom. Csak az a feltűnő horpadás rémlik meg a PNT munkaruha. Hidd el, Frida aranyom, én is örülnék, ha többet tudnék segíteni! – Sorbet összekulcsolta a kezét, és úgy pillogott rám, a lehető legártatlanabb arckifejezéssel. – Nem vagyok én rossz ember, csak nyomozni próbáltam Philip segítségével. Ezt igazán megérthetnéd, hiszen neked is ez az életed! Meglehet, kihasználtam szegény Philip érzéseit, de nem voltam vele szemben kegyetlen. Sosem keltettem azt a tévhitet, hogy viszonzom a szerelmét. Korrektül megmondtam, hogy ez nem lesz több egy munkakapcsolatnál, és nincs miben reménykednie.

- Igen? Az is a korrektül megmondás része volt, amikor összevissza csókolgatta, és rúzsfoltot hagyott a pólóján?

Sorbet arcára ráfagyott a bájolgás.

- Jól van, jól van – emelte fel aztán a kezét megadóan. – Valóban előfordulhat, hogy véletlenül azt a látszatot keltettem, hogy...

- Véletlenül? Ne nevettessen! Beszéljünk nyíltan! Szánt szándékkal elhitette azzal a szegény fiatalemberrel, aki teljes szívéből szerette Önt, hogy viszontszereti. Minden szavával csak egyre mélyebbre húzta az alattomos hazugságok hálójába. Hamis ígéretekkel mérgezte... És mindezt azért, hogy előkaparjon egy szaftos sztorit a műsorába!

- Hát, rendben, beismerem, lehet, hogy nem én vagyok a legtisztességesebb szerető a világon! De esküszöm, nem akartam, hogy baja essen!

- Ezért küldte egy ilyen sötét ügyben vájkálni egyedül, segítség nélkül?! Lehet, hogy nem akarta, hogy rossz vége legyen, de semmit sem tett azért, hogy megvédje. Pedig biztos vagyok benne, hogy kérte Önt, hagyják abba az ördögi nyomozást!

A nő türelmetlenül lecsapta a kezét a térdére.

- Igen – vetette oda nekem különös éllel. – Kért, könyörgött, hogy ne tegyük ezt. Ne vájkáljunk olyasmiben, ami nem tudjuk, milyen messzire vezet. Azt is mondta, hogy előbb-utóbb bántani fogunk olyat is, aki nem érdemli meg. Én azonban végig sem hallgattam. Kellett a sztorim, csak ez érdekelt. A végén már megmondtam, hogy látni sem akarom többet, amíg valami igazán jót elő nem ás. Tessék! Ezt akartad hallani?

- Ezt, mert tudom, hogy így történt. Az viszont érdekelne, hogy mire utalt Mr Keats, amikor úgy fogalmazott, hogy a nyomozással esetleg bántani fognak ártatlanokat.

- Nem azt mondta, hogy ártatlanokat, csak azt, hogy olyat, aki nem érdemli meg.

- Kiről van szó?

- Fogalmam sincs. Ha tudnám, már rég utána indultam volna a szálnak, gondolhatod.

- Konkrét személyre célzott, vagy csak általánosságban szánta figyelmeztetésnek?

- Nekem inkább úgy tűnt, hogy tényleg konkrét valakire céloz. Elég aggódó és komor volt az arca. Együttérző. Tudta, kiről beszél.

Gondolatban elraktároztam az infót, mivel a nő nem engedte meg, hogy bármilyen formában jegyzeteljek.

- Jól van – biccentettem. – Most pedig mondja el nekem, hogy mit tett Mr Keats halála óta! Próbált tovább nyomozni?

- Egyelőre nem igazán. Meg akartam várni, amíg elül a botrány, és Dimitrovot elítélik. Akkor a gyilkos talán hamis biztonságérzetbe ringatja magát, és lecsaphatok rá...

- Ezért is hintette el a sajtóban, hogy miféle kapcsolat volt Philip Keats és Imogene Dimitrov között? – kérdeztem közbe hűvösen.

- Igen. Így a közvélemény is a férjet tartja majd bűnösnek. – A nőnek a szeme sem rebbent válaszadás közben. – Ez a szerencsétlen Philip az egyik utolsó találkánkon elszólta magát arról, hogy Dimitrovéknál járt. Nem volt nehéz rájönnöm, hogy miért ment oda. Akkor viszont még nem tűnt elég érdekes témának a műsoromba, meg hát bizonyítékom sem volt, így pár hétig ültem az infón. Senki nem ismeri Dimitrovékat, maguknak való, távolságtartó sznobok. Ki kíváncsi rájuk? Most viszont, hogy náluk történt a gyilkosság, ideje volt elcsepegtetnem, amit tudok. Sajnos, nem használhattam fel elsőként a saját műsoromhoz, mert tartottam tőle, hogy szemet szúrnék a gyilkosnak, mint valaki, aki túlságosan képben van Philip titkaival kapcsolatban. Így csak simán megírtam pár bulvárlapnak. Ezzel sikerült jól felkorbácsolnom a botrányt, és később profitálhattam belőle én magam is a műsoromban.

Valahogyan sikerült megállnom komment nélkül a nő szavait, csak annyit kérdeztem:

- Három hét után pedig úgy döntött, hogy még inkább fel kellene kavarni az állóvizet, nemde?

- Valóban így történt. Nem véletlenül kerestem fel a lakótársat, és szólaltattam meg Philip félelméről. Egyrészt, felhajtja a statisztikákat, ha a közvélekedésnek ellentmondó irányból közelítek meg egy ügyet. Másrészt meg, abban bíztam, hogy megpiszkálhatom a gyilkost. Sajnos, nem sikerült; rajtad kívül senki sem jelentkezett a műsor hatására. Pedig nem volt mitől tartanom. Ha túlságosan gyanút keltett volna a tudásom, még mindig ott volt Vaughn Hoolock, aki azt hitte, hogy győzködnie kell, hogy hozzak össze egy rendhagyó adást Dimitrov védelmében. Ha bárki kérdezte volna, nyugodtan mondhattam, hogy tőle szedtem a lakótársas értesülést. Tényleg ő árulta el. A saját szerepemre így utalnom sem kellett, semmilyen szempontból.

- Gratulálok – mondtam rá fanyarul. – Úgy tűnik, Ön mindig eléri a célját.

- Való igaz. Most például itt ül velem szemben egy profi magánnyomozó, aki pontosan arra készül, hogy előássa a PNT gyár titkait, az elhunyt Philip helyett, nem igaz?

És Marta Sorbet negédesen rám mosolygott.

22. fejezet: Gyanú

- Ajjaj, bogaram! – sápítozott egyből az asszisztensem, ahogy elmeséltem neki és Quentin Hoolocknak az irodába visszaérve a fejleményeket. A fiatalember megörült az áttörésnek, az öregasszony azonban a fejét fogta, és elhűlve közölte: – Azonnal abba kell hagynod a nyomozást!

- Ugyan miért?

- Mert könnyen lehet, hogy két embert brutális kegyetlenséggel meggyilkoltak emiatt a rejtély miatt – adta meg a feleletet borzongva. Összébb húzta magán horgolt kardigánját. – Egy szegény gyári dolgozót és Keatset is. Nem bolygathatsz tovább egy ilyen súlyos ügyet. Lehet, hogy már pusztán azzal életveszélybe kerültél, hogy ellátogattál a Pennington gyárba!

- Igen, lehet – ismertem el –, de mégis mi mást tehetnék?

- Rá kell bíznod a nyomozást a rendőrségre.

- Hát, azt leshetjük, mikor fog a rendőrség foglalkozni ezzel!

- A mexikói rendőrkapitányod biztosan szívesen segítene...

Idegesen dobolni kezdtem lekerekített, halványrózsaszínre lakkozott körmeimmel az íróasztalom lapján.

- Na, jó, három észrevételem lenne – szólaltam meg végül. – Egy: a rendőrök soha az életben nem folytatnának le nyomós ok nélkül egy eljárást a PNT gyár ellen. Kettő: a kutyát nem érdekelné a rendőrőrsön egy lecsúszott, asztrológiával foglalkozó ex-detektívnő károgása. Három: mellőzné már végre, kérem, ezt a birtokos jelet a rendőrkapitány szó környékéről, ha emlegeti?!

- Rendben, kedveském, de én akkor is úgy gondolom, hogy el kellene mondanod neki mindent.

- Mi mindent? Marta Sorbet nem fogja beismerni, hogy sumákol a Keats-üggyel kapcsolatban. A PNT gyár sem fogja bevallani, ha bármi gyanús volt a dolgozójuk halála körül. Mégis, ki támasztaná alá a sztorimat?

- Valóban nem lenne könnyű elhinni, de...

- Szerintem, elérkezett az ideje a témaváltásnak! – morrantam rá. – Inkább talán gondolkodjunk a következő lépéseinken! Az Ön feladata lesz utánanézni a tartályba fulladt munkás halálának. Leírom egy cetlire az adatait. Marta Sorbet megadta a fickó nevét, és hogy hány évet élt. Mindent elő kellene ásni róla. Én meg, első körben beszélek Mr Dimitrovval. Talán akad tippje, hogy miben mesterkedhet a PNT gyár.

Szedelőzködni is kezdtem, tüntető hirtelenséggel, elejét véve minden további rendőrkapitányos ötletnek.

*

Megállapítottam gondolatban, hogy Alekszej Dimitrov napról napra rosszabbul néz ki. Az arca egyre viaszszínűbb, kezd halálfejszerűen beesetté válni, és az a sötét, táskás árnyék a szeme alatt nem sokat segít... Az egyre torzonborzabb szakállkezdeményről nem is beszélve. Lassan kezd úgy kinézni, hogy ha megjelenik a bíróság előtt, kapásból rásóznak plusz tíz évet. Annyi biztos, hogy túl sok képzelőerőre nem lesz szükségük ahhoz, hogy meglássák benne a késelő gyilkost. A karján, a jókora izomkötegeken feszülő szögesdrótos tetkó pedig aligha javítja az esélyeit...

Kis habozás után szóvá is tettem, ahogy leült velem szemben a fémasztal túloldalán:

- Nem néz ki túl jól.

- A feleségem is pont ezt mondta.

Felderülve rákérdeztem:

- Járt itt benn?

- Igen, tegnap délután végre beengedték.

- És? Mi történt?

- Elmondtam neki az igazat. – Dimitrov száraz kedvetlenséggel adott feleletet. – Miután is Ön felbiztatta, hogy kérdezze meg tőlem, hogyan került ki a kés a nappaliból a kertbe, nem maradt más választásom. Nem akartam hazudni. Így inkább bevallottam, hogy arra gondoltam, színt vihetnék ezzel a házasságunkba... Hogy nem akartam feladni a kapcsolatunkat...

- Mit szólt hozzá?

Láttam Dimitrov örömtelen, üres tekintetén, hogy túl nagy happyendre ne számítsak.

- Semmi jót. – Csak ennyit mondott.

- Kiakadt azon, hogy Ön miatt kerültek ekkora zűrbe?

- Nem, higgadtan fogadta. Ez volt a legrosszabb az egészben – hogy nem érintette meg. Csak annyit mondott nyugodtan, halkan, hogy pár éve még ölni tudott volna azért, hogy valamilyen jelét adjam annak, hogy fontos nekem. Akkor elég lett volna egy szál virág is. Most viszont már túl késő. Már semmilyen lángoló érzésre nem képes velem kapcsolatban, még negatívra sem... – A férfi lehajtotta a fejét. - Annyit kérdezett, hogy ha le akartam nyűgözni valakit, miért nem próbálkoztam inkább a legújabb titkárnőmmel. Aztán itt hagyott.

- Hát, ez úgy látom, tényleg nem sült el túl fényesen. – Elhúztam a szám szélét. – Mindegy, most legyen az elsődleges prioritás a kiszabadulása! A többi várhat.

- Nem tudom... – mormolta a férfi, elsötétült tekintettel bámulva a köztünk húzódó asztal fémfelületére. – A feleségemmel folytatott beszélgetés után elképzeltem, hogy mi lesz, ha kijutok innen. Hazamegyek, és ő már nem vár otthon. Már nem is tudom, hogy van-e értelme egyáltalán az egésznek. Annak, hogy küzdjek a szabadságomért... Elveszítem a családomat mindenképpen. Elveszítem az egyetlen dolgot, ami igazán értelmet adott a sok munkának, a pénzkeresésnek, a törekvéseimnek, az egész életemnek...

- Ne lovallja bele magát ebbe a rémképbe túlságosan! A fia csak egyetemre megy, nem a világ végére. A felesége pedig Önnel fog maradni. Ott lesz, amikor kiszabadul.

- Honnan veszi?

Előredőltem, és lehelyeztem a két karom határozottan az asztallapra:

- Drága uram, mint mondtam már egyszer, évek óta dolgozom magánnyomozóként, és főleg válóperes ügyekben kérnek fel terhelő körülmények előásására. Messziről felismerem, mikor sül be végleg egy házasság... Maradjunk annyiban, hogy ha egy feleség felveszi az egyik legszexibb, legmutatósabb hálóingét arra a kósza pár percre, amíg „véletlenül” összefut a férjével a konyhában egy pohár víz megivása közben, az sok mindent jelent, de azt biztosan nem, hogy teljesen feladta a férje érdeklődésének a visszanyerését.

Dimitrov még mindig ugyanolyan komor maradt.

- A gyilkosság éjszakájára gondol? – kérdezte színtelen hangon.

- Igen.

- Miért ne lehetett volna tényleg véletlen, hogy Imogene egy csinos hálóruhát viselt?

- Mert nem alváshoz vette fel. Utána át is húzott egy kényelmesebb hálóruhát, amikor lefeküdt. Kiderül a rendőrségi anyagokból, hogy mit viselt hajnalban.

- Akkor meg nyilván a szeretője miatt vette fel az első hálóinget.

- Ön mikor ment bezárni a konyha hátsó ajtaját? Kilenc fele, amikor a riasztót is bekapcsolta?

- Igen.

- Mr Keats csak este tízkor küldött üzenetet, hogy jönne. – Ennyit mondtam, és hagytam, hogy a következtetéseket már Dimitrov vonja le.

Közben előkerestem a jegyzetfüzetemet – ugyanis a mobilomat nem engedték be velem a börtönőrök a látogatásra szolgáló helyiségbe –, és gyakorlatiasan gyors tempóra váltva szólaltam meg újra:

- Visszatérve a gyilkossági ügyre. Beszélnünk kellene megint Mr Penningtonról.

Dimitrov még mindig az előbbi szavaim hatása alatt állt, és eltartott egy darabig, mire felfogta a témaváltást.

- Ugyan miért? – kérdezte végül, amikor sikerült rendezni a gondolatait.

Nem válaszoltam, csak elkezdtem a kérdésfeltevést:

- Tud bármiféle zűrről a PNT üzemek körül? Bármiről!

- Nem.

- Sosem hallott semmi ott folyó suskusról?

- Soha. Egyáltalán, nem is értem... Mi ez az indokolatlan árnyékra vetődés Oscarral kapcsolatban? Hiszen ő semmit nem nyerne a megrágalmazásommal. A távollétem legfeljebb veszteségeket okozhat neki.

- Elhiszem, de lehet, hogy más oka volt a gyilkosságra, és Önt csak puszta rosszindulatból választotta bűnbaknak.

- Ez teljes nonszensz.

- Talán igen, talán nem. Okom van feltételezni, hogy a néhai Mr Keats egy PNT dolgozó gyanús halála után nyomozott.

Dimitrovot szemlátomást nem győzte meg az érv:

- Mi köze lenne Oscarnak az egyik munkása halálához?

- Ezt próbálom kideríteni. Úgy vélem, már magát a munkást is megölték, mert véletlenül meglátott valamit, amit nem kellett volna. Mr Keats pedig bizonyítékot talált erre, ezért őt is el kellett hallgattatni.

Dimitrov először megütközve méricskélt, aztán fásultan csak annyit felelt:

- Attól tartok, Miss Lorne, hogy ha ez a leghihetőbb teória, amit össze tud hozni a védelmemben, akkor én rövid idő alatt egy szigorított fegyházban fogok kikötni, Ön pedig egy pszichiátriai zártosztályon, és mindkettőnknek vége.

Mivel láttam, hogy nem poénnak szánja a kijelentését, én sem vettem annak, csak komolyan visszanéztem rá. Nem reagáltam savanyú szavaira, hanem megkérdeztem:

- Hogyan lehetséges, hogy mindössze negyvenezer dollárba kerül a vizsgálólaboratórium, amelyet Önök fel akarnak vásárolni Mr Penningtonnal?

- Egy elég rossz állapotú ingatlanról van szó. A vizsgáló felszerelések nagyrészét újra kellene kalibrálni, és egyetlen minőségügyi tanúsítványa sem érvényes már. Szinte használaton kívül áll.

- Akkor is kevesellem az árat.

- Valóban elég kedvezményes, de tényleg egy jelentéktelen, romos létesítmény. Nem sokat ér.

- Ez a mellébeszélés a legkevésbé sem győz meg – szakítottam félbe ekkor. – Nem hiszem el, hogy reális az ár.

- Mire céloz? – kérdezett rá a férfi váratlan hűvösséggel.

- Ön szerint mire?

Nem felelt. Keskeny, hideg, acélkék szemében nem láttam mást, csak hirtelen támadt távolságtartást. Mivel nem szólalt meg, én folytattam:

- Nem próbálkozik meg ismét a válaszadással? – A hangomban aligha lehetett eltéveszteni a csúfondáros élt. – Ezúttal hihetőbbre is gyúrhatná a magyarázatát.

Hosszú csend.

- Látom a tekintetében, amit mindenki máséban is, amióta csak ebbe az országba költöztem. – Dimitrov minden szava halk, de mégis jól kivehető volt. – Ugyanúgy nem hiszi el, hogy tisztességes üzletember vagyok, ahogyan soha senki nem hitte el.

- Ne akarja helyettem tudni, hogy mit hiszek! Inkább talán válaszoljon a kérdésre!

A férfi csak felszegte az állát, és elfordult az őrök felé, jelezve, hogy távozni kíván. Nem szólt egy árva szót sem.

- Beszéljen már! – tört ki belőlem. – Mondjon valamit! Hogyan tudták volna ennyiért megvenni azt a nyavalyás labort?

Dimitrov felkelt, és közben rideg, büszke ellenségességgel vetette oda a válaszát:

- Megmondtam az igazat, de Ön elképzelhetetlennek tartja, hogy egy hozzám hasonló orosz üzletember egyenes úton végezze az üzleti beszerzéseit, igaz? Addig hitt nekem, amíg jól jött a karrierjének az ártatlanságomba fektetett bizalom. Most viszont, amint egy kicsit is furcsa üzleti tranzakcióba ütközött, máris kibukik, hogy valójában ugyanúgy kételkedik bennem, mint bárki más. Ha azt feleltem volna, hogy két testőrömmel fellógattam a labortulajdonost egy húskampóra egy használaton kívüli mészárszék hűtőházában, és ekkor kínálta fel nekünk ezt az előnyös árat, azt rögtön elhitte volna, ugye?

Ezzel elfordult, és ellépdelt az őrei felé, hogy visszakísérjék a cellájába.

*

Miután Dimitrov megsértődött, és faképnél hagyott, kénytelen voltam visszatérni az irodámba, más irányból folytatni a nyomozást. Elkezdtem a PNT márkával foglalkozni. Hátha az áruikkal van bármi zűr! Kellett, hogy nyoma maradjon, ha például valaha is minőségügyi problémák merültek fel, nem? Vagy ha az árképzésük gyanús... Esetleg a konkurencia legyűrése során vetettek be egy-két becstelen trükköt? Miféle sötét titkot neszelhetett meg a pórul járt munkás és Philip Keats?

Ültem az íróasztalomnál, magam elé révedve. Számítógépem képernyőjén különböző PNT reklámanyagok voltak megnyitva színes kavalkádban. Kézkrémek, fürdőolajok, samponok...

- Min gondolkozik? – érdeklődött Hoolock, aki felkelt a jogi jegyzetei mellől, kis szünetet tartani. Jókora nyújtózással kiropogtatta vállízületeit.

- Elfogott egy szörnyű sejtés – árultam el.

- Micsoda?

- Most, hogy kiderült, hogy Mr Keats halálát valószínűleg egy PNT-sumákolás okozta, újra valószínűvé kezd válni valami, amire nem szívesen gondolok.

- Ajjaj... Mi?

- Nem féltékenységből vagy Mr Keats munkája miatt, hanem üzleti okokból, de... Attól tartok, mégis lehet minden látszat szerint Alekszej Dimitrov a gyilkos.

Hoolock megdermedt.

- Még mindig játszik ez a lehetőség? – kérdezte elhaló hangon.

- Sajnos, igen.

- De hát...

- Lehetséges, hogy kezdenek megfakulni a szakmai képességeim, és Mr Dimitrov simán megvezet? – folytattam a töprengést. – És valójában tényleg az a bűnöző, akinek mindenki tartja? Meggyilkolt egy szegény gyári munkást és egy másik fiatalembert, aki véletlenül rájött, miben mesterkednek az egyik simlis üzletfelével, Oscar Penningtonnal... Mondjuk, egy szövevényes maffiatevékenység. Én pedig nem veszem észre a nyilvánvalót, amit rajtam és a két egyébként is elfogult családtagján kívül mindenki lát: hogy Mr Dimitrov egy veszélyes bűnöző és szívtelen gyilkos.

- Atyaég! – hördült fel Hoolock. – Könyörgöm, ne mondjon ilyet!

- Gyanús, hogy miért tudták volna ilyen olcsón megvenni azt a vizsgálólabort. Negyvenezer dollárért felvásárolni egy bonyolult ipari létesítményt?

Fáradtan előrehajtottam homlokomat a tenyerembe, így könyököltem le az asztallapra. Elhalkulva folytattam:

- Mr Keats – akiről az egyik ügyfele elmondása alapján tudjuk, hogy igen diszkrét volt a kliensei kilétét illetően – aligha fedte volna fel véletlenségből Dimitrovék nevét Marta Sorbet előtt. Lehet, hogy burkoltan már akkor is arra célzott, hogy valami nem stimmel Mr Dimitrov háza táján? Talán megsejtette, hogy Mr Dimitrov a PNT gyár cinkosa, és el akart hinteni egy utalást Miss Sorbet előtt? – Búsan elmorfondíroztam a szavaimon. – És ha belegondolok, hogy képes voltam az Ön nyakába sózni egy ilyen ember védelmét... Kiálltam érte a rendőrkapitánnyal szemben, a médiában, a nyilvánosság előtt, és az egész pályafutásunkat rátettem a kiszabadítására...

Ezzel ráborultam az íróasztalomon felhalmozott papírokra. Hoolock halálra váltan hallgatott egy percig, aztán végül annyit kérdezett:

- Mit tehetnék? Hogyan segíthetnék?

Jó sokáig nem szólaltam meg.

- Mi lenne, ha lemenne, és hozna nekünk ebédre juharszirupos palacsintát? – dünnyögtem végül. – Nem árt felmérni a konkurenciát, mielőtt megnyitjuk a sütödénket...

Amkor azonban a fiatalember tényleg elindult bánatosan cammogó léptekkel...

- Hé, álljon meg egy percre! – szóltam utána. – Megkóstoljuk a palacsintát, biztos, ami biztos, de ne aggódjon! Nehogy már tényleg elhiggye, hogy én – a város legjobb magánnyomozója – ekkorát tévednék! Nyugi, a végén igazam lesz, és Mr Dimitrov tényleg ártatlan. Csak prezentáltam a legrosszabb eshetőséget. Viszont még mindig szívből hiszek Mr Dimitrovnak, és hajlandó vagyok erre rátenni az egész életemet, ha kell.

Hoolock arca egyből újra felragyogott, és szapora léptekkel sietett el a lift felé. Már friss lendülettel ügetett a palacsintáért.

- Nincs is a városnak több magánnyomozója, te vagy az egyetlen – szúrta oda az asszisztensem a háttérből. – Ezt miért nem szoktad hozzátenni, amikor a „legjobbnak” titulálod magad?

Gyorsan leintettem, nehogy a távozó fiatalember véletlenül meghallja.

23. fejezet: Látszat

Litvin professzor halk, finom léptekkel óvatoskodott be az irodám ajtaján. Kezében egy teleírt papírcetlit fogott. Örömmel néztem fel a jegyzeteimből. Már kezdett elegem lenni a PNT termékek összehasonlítgatásából és a márkanév utáni kimerítő kutatásból. Két napja mást sem csináltam. Felhívtam egy rakás piackutató céget, marketing irodát, üzletfelet, újságírót, mindenféle embereket, akiknek bármilyen PNT botránnyal kapcsolatban sejtésük lehet, de nem értem el eredményt. Pennington márkája kifogástalan hírnévnek örvend, és igen népszerű.

Ez, persze, nem jelenti azt, hogy Oscar Penningtonnak nem volt oka intézkednie a gyilkosságokról. Sőt, csak még inkább alátámasztja a feltételezést, hogy a gyára makulátlan hírének megőrzéséért ölni is megérte volna. Fogást viszont nem lesz egyszerű találni rajta.

A professzor érkezése legalább kizökkentett a végeláthatatlan, eredménytelen keresgélésből.

- Egyedül van? – kérdezett rá Litvin.

- Igen. Az asszisztenseim már hazamentek. Miben segíthetek?

- Bill ma reggel szóba hozta a PNT márkát edzés közben a konditeremben, ahogyan Ön kérte. Kigyűjtötte egy papírszeletre az összes elhangzott megjegyzést. – A professzor szabályosan, a többi papírral párhuzamosra igazítva elhelyezte előttem a Bill által telefirkált cetlit az íróasztalomon. Aztán hozzátette: - Lenne még egy személyes problémám is, amiről beszélni szeretnék.

Utolsó szavai alatt kiült az arcára az eddig gondosan elfojtott fájdalom.

Fáradt szemforgatással feleltem:

- Gondolom, már megint Bill „hűtlenségi” ügye, nem?

- Igen. Bizonyítékot szereztem arra, hogy Bill valóban félrelép.

- Bizonyítékot? – Hitetlenkedve megállt a kezemben az eddig unottan pörgetett toll. – Ezt őszintén kétlem.

- Nos, mivel Ön nem volt hajlandó nyomozni, magam fogtam hozzá.

- Külön kértem, hogy ne tegye!

- Tudom, de nem bírtam megállni. – A professzor gépies mozdulatokkal nekilátott kisimítani a zakója ujján egy szabad szemmel nem is látható gyűrődést. - Szerda szerepelt az üzenetekben, Bill azt kérte az ismeretlen lánytól, hogy szerdára öltözzön fel csinosan. Így hát, szerdán hamarabb befejeztem a laborbeli teendőimet, és elrejtőztem az autóbontó műhely közelében. Megvártam, amíg Bill elindul munka után, és a kocsimmal követtem...

- Ez már beteges! – vágtam közbe.

- Várja ki a végét, kérem, és meglátja, hogy minden kételyem megalapozott volt.

Egy tamáskodó vállrándítással ráhagytam, hogy folytassa.

- Bill felvette a kocsijába a múltkori lányt egy elhagyatott utcában, és elvitte egy kis motelhez. És bementek együtt. Bill még át is karolta a lányt közben. – A professzor görcsösen összekulcsolta a kezét, úgy küzdött a fájdalmas szavakkal. – Most is azt mondja, hogy képzelődöm?! A saját szememmel láttam! Még utánuk is mentem, és megkérdeztem a recepcióstól, hogy hová lett az a két fiatal, akik az előbb érkeztek. Annyit mondott rá, hogy felmentek az emeletre, és hunyorított egyet... Nem bírtam tovább elviselni, visszasiettem az autómhoz. Hazamentem az üres lakásba a kutyákhoz, és csak ültem ott, tehetetlenül...

Litvin professzor sápatag ajkára szorította összekulcsolt kezét, és vett egy nagy levegőt, hogy tovább tudjon beszélni:

- Abban szeretném a segítségét kérni, hogy kiválasszuk együtt, melyik lenne a legmegfelelőbb sportautó modell Bill számára. Már beszéltem a kedvenc autószalonom igazgatójával...

- Jaj, ne már! Ne szúrjon el így mindent! – szakítottam félbe riadtan. – Az elmúlt négy hónap fáradságos munkája mind kárba vész, ha megint elkezd a vagyonával kompenzálni!

- Mi mást tehetnék?

- Megmondtam, hogy várjon türelemmel!

- Mire várnék? Minden félelmem beigazolódott.

- Legalább még egy-két napot bírjon ki, hátha Bill addig tiszta vizet önt a pohárba!

- Nincs értelme, mindennek vége – mormogta Litvin. – Ideje keresnem egy kiváló autót, és reménykednem...

- Kérem, most az egyszer még hagyatkozzon rám meg a szaktudásomra, és várjon! Csak pár napot!

- Ugyan miféle szaktudására tudnék hagyatkozni? Hiszen el sem vállalta az ügyet!

- Mert nincsen semmiféle ügy. Szívből hiszem, hogy Bill nem csalja meg.

- Akkor mit csinál a karjában egy csinos, fiatal, rövidszoknyás lánnyal egy eldugott kis motelszobában?

- Nem tudom, és nincs is semmi közöm hozzá. És gyanítom, hogy Önnek sincs. Éppen ezért nem kellene firtatni.

Litvin ajkát elhagyta egy nehézkes, reszketeg sóhaj, mielőtt válaszolt volna:

- Rendben. Ez azonban már tényleg a legutolsó alkalom, hogy hallgatok Önre. Várok még egy kicsit. Addig is, beszerzem a legjobb gépkocsi-katalógusokat...

Erre már inkább nem mondtam semmit. Litvin pedig elfordult, és ellépdelt a lift felé.

*

- Szükségem lenne egy kis segítségre – huppant le mellém másnap reggel Hoolock, kezében egy irattartó mappával. – Most kaptam meg az ügyészségtől egy kiindulási listát az általuk megszólaltatni kívánt tanúkról. És van egy-két tanú, akiket nem értem, miért akarnak beidézni. Rá tudna nézni, hátha Önnek lenne valami ötlete?

- Rendben, persze. Miről lenne szó? – Félretettem az eddig kortyolgatott, reszelt citromhéjjal beszórt, habos-vaníliás kávémat, és odafordultam a fiatalember papírjaihoz.

- Van itt például egy kulturális antropológus, aki vallástudományokkal is foglalkozik, és az orosz ortodox vallás szakértője, vagy itt egy másik társadalomkutató – bökött rá a fiatal férfi aggodalmas homlokráncolással a nevekre. – Miért?

Egy kis ideig rámeredtem a gépelt sorokra, aztán eltöprengő vontatottsággal közöltem:

- Az ügyésznek rengeteg érve van Mr Dimitrov bűnössége mellett, és a legegyszerűbben bizonyítható verziója az, hogy a vádlott hirtelen felindulásból gyilkolt. Emellett szól a kés mint fegyverválasztás, a tizenhárom szúrás, a váratlan éjszakai támadás, az a tény, hogy nyakig véresen találtak rá az áldozat mellett, satöbbi.

- Jó, de...

- Várja ki az okfejtésem végét, mert csak akkor lesz értelme a mondandómnak. Szóval, az ügyész láthatóan ezt a verziót fogja előtálalni a tárgyalóteremben. A vádpontok és a behívott tanúk is mutatják. Ezzel szemben Önnek pedig egyetlen egy érve van, mégpedig az, hogy Mr Dimitrov tudott a felesége szeretőjéről, és nem nehezményezte. Igaz?

- Igen, de...

- Látja? Az ügyésznek ezt az érvet kell majd mindent elsöprően megcáfolnia. Ehhez gyűjtötte például a kérdéses tanúkat is. Meg kell döntenie azt az állítást, hogy Mr Dimitrov nem törődött volna azzal, ha a felesége félrelép.

- Ööö... persze, ez világos, de még mindig nem értem... Mi köze, mondjuk, az ortodox vallásnak egy féltékenységi felindulásból elkövetett késeléshez?

- Elég sok minden lehet, főleg az esküdtek és a bíró meggyőzésére alkalmas szinten.

- Az ortodox vallás nem nézi jó szemmel a házasságtörést? Nyilván, ez érthető. – Hoolock, továbbra is értetlenséggel, széttárta a karját. – De hát, Mr Dimitrov maga is fűvel-fával kavart, nem csak a felesége lépett félre. Ebből egyértelműen látszik, hogy hidegen hagyja bármiféle erkölcsi pampogás a házassággal kapcsolatban, nem?

- Na, jó, figyeljen! – Visszavettem a kávés bögrémet, és ittam egy kortyot, mielőtt újabb magyarázatba fogtam volna: - A hagyományos ortodox vallású közösségekben alárendelt szerepet tulajdonítanak a nőknek, és ha a tárgyalóteremben összegyűltek meghallgatnak pár hozzáértőt, akik ezt majd jó cifrán előadják, ez után az életben senki nem fogja elhinni Önnek, hogy Mr Dimitrov azonos mércével mérte volna magát ebben a tekintetben a feleségével. Nyilvánvalóvá válik számukra, hogy míg szerinte normális volt az, hogy ő minden útjába akadó csinosabb nőt ágyba vitt, akár a saját villájában is, addig az, hogy a felesége – akinek egyébként is csak az a dolga, hogy megüljön nyugton otthon, és azt csinálja, amit a férje mond neki – akár csak rá is nézzen más férfira, az teljes mértékig tabu.

- De hát ez nem is igaz! Dimitrov nem beszélt így sosem a felesége szeretőiről. Ő maga mondta, hogy a házassága végén már természetesnek tekintette a félrelépés témát mindkettőjük részéről. Dimitrovék vallomása alapján semmi okunk kételkedni...

- Jaj, ne legyen már naiv! – intettem le egyből. – Kit fog érdekelni Dimitrovék szava ebben a kérdésben?! Az emberek még azt sem fogják elhinni, hogy Mr Dimitrov tényleg szívből el akart válni! Ezt még a rendőrök sem vették be. Olvastam az ügyvédi anyagokban, hogy a rendőrkapitány a vallomásfelvétel során érzékelte, hogy a gyanúsított őszintétlenül beszélt a közelgő válásról. Mr Dimitrov hangszíne észrevehetően megváltozott. Ezt Gomez kapitány nyilvánvalóan a bíróság előtti vallomásában is kihangsúlyozza majd az eset ismertetése során.

- Jó, persze, de tudjuk, hogy Dimitrov azért szeretné a házasságát tovább fenntartani, mert a szíve mélyén hisz abban, hogy feléleszthetik a kapcsolatot, és rájött, hogy a maga módján még mindig szereti a feleségét. Ennek mi köze a felekezeti hovatartozáshoz?

- Semmi. De jobb, ha felkészül rá lelkiekben, hogy az ortodox vallás a válást éppenséggel nem támogatja.

Hoolock arca egyre gondterheltebb lett. Tiltakozva ledobta a lába mellé a papírokat:

- Mr Dimitrov maga mondta, hogy évtizedek óta nem foglalkozik vallási meg egyházi kérdésekkel!

- Igen, de akkor is ott virít a karján egy jókora ortodox kereszt tetkója! – szögeztem le kiábrándítóan. – Igaz, hogy fiatalon csináltatta, de... Ön tényleg azt várja, hogy ezt bárki figyelembe vegye? Nem is beszélve arról, ha az ügyész még előkapja a „szülői példa ragadós” témakört is...

- Hogy’ érti?

Nem tudtam elfojtani egy különös idegességgel feltörő ajakrándulást a téma kapcsán, mielőtt választ adtam, ugyanis egy pillanatra megrohant pár emlék a saját szüleimmel kapcsolatban. A feleletem során azonban már ismét sikerült magamra erőltetnem az ügyünkhöz kapcsolódó szakmai tárgyilagosságot:

- Elkezdik majd a szakértők boncolgatni, hogy ha Mr Dimitrov gyerekként otthon egy kis tradicionális orosz faluban azt látta a szüleitől, hogy az apja semmire nem tartja az anyját, akkor hogyan tudná ezt a mintát levetkőzni felnőtt korára? És kétségtelenül bizonyítható, hogy valóban nem tiszteli túl sokra a nőket. Ehhez azért nem kell rosszhiszeműnek vagy előítéletesnek lenni, hogy látható legyen, mondjuk abból, ahogyan nyíltan nőzött a felesége mellett. Ráadásul a közömbösen lepöccintett alkalmi szeretői között biztosan lesz olyan, aki hajlandó a tárgyalóteremben érzékletes, szaftos sztorikkal előadni, hogy Mr Dimitrov mennyire megalázta és semmibe vette. Ezek után simán átmegy az az érvelés is, hogy Mr Dimitrov a saját szabados életvitele ellenére is elítélte azt, hogy a felesége megcsalta, és mélységesen felháborította. Olyannyira, hogy kést ragadott...

- Ó, te jó ég! – Hoolock a homlokához kapott szörnyülködve.

Én pedig könyörtelenül folytattam:

- Nagy valószínűséggel kétféle ember fog ülni a tárgyalóteremben. Az egyik része olyan lesz, aki tényleg egyenrangú félnek tartja a nőket és a férfiakat. Nos, őket Mr Dimitrov képmutató maradisága és bigott kettős mércéje fogja felháborítani – legalábbis az ügyész tálalását követően. Ezután szívesen tekintik majd egy véreskezű gyilkosnak. A másik része pedig valóban azt a nézetet követi, hogy nem azonos mércével kell mérni a nőket meg a férfiakat ilyen téren – őket viszont az a tény fogja felháborítani, hogy Imogene Dimitrov megcsalta a férjét a saját otthonukban. Nos, ez a csoport pedig szívből át fogja érezni a férj felindulását, és így még erősebben fogja hinni, hogy tényleg Mr Dimitrov a gyilkos.

Hoolock kiadott egy panaszos nyikkanást, aztán egy darabig nem is jutott szóhoz. Végül annyit motyogott elkeseredetten:

- Ez borzalmas, Miss Lorne! Mégis, mit tegyek?

- Semmit. – Egy illúzióktól mentes, bágyadt vállvonással kísértem válaszomat. – Csak húzza az időt! Nem dolgunk az esküdtek és a bíró évtizedek alatt kialakult világnézetét farigcsálni, és ha akarnánk, sem tudnánk mit kezdeni vele. A látszat kedvéért idézzen be Ön is jó pár tanút, akik majd azt próbálják alátámasztani, hogy Mr Dimitrov egy gyakorlatias, nagyvilági üzletember, és nem úgy gondolkodik, mint mondjuk, egy falusi pópa. Persze, összességében végül ez semmit nem fog érni, de nem is szükséges. Nekünk csak idő kell, hogy konkrét, kézzel fogható bizonyítékokat találjunk Mr Dimitrov ártatlanságára. Akkor újraindíthatjuk a nyomozási eljárást a hatóságoknál, és már nem számítanak majd az ideológiai alapú berögződések és sztereotípiák. Ennyi. Ne búsuljon, ha esetleg teljes kudarccal ér véget az ügy, az sem az Ön felelőssége lesz!

Hoolock nem válaszolt, csak magába roskadva ücsörgött mellettem a padlóra dobott iratos mappára bámulva.

*

Szomszédasszonyom megtalálta nekem annak a HR-esnek a nevét és az elérhetőségét, aki a tartályba fulladt munkás személyügyeivel foglalkozott annak idején. Jó sokat kellett telefonálnia különböző trükkös hazugságokkal leplezve valódi szándékát, de végül sikerrel járt, és büszkén helyezte el előttem a papirosra írt nevet. Kérésemre még a hölgy aznapi munkaidejét is kiderítette.

Remek. A HR felelős délután négyig dolgozott, így addig irodai munkákkal ütöttem el az időt, aztán nekiálltam álruhát húzni. Akadt egy régen jól bevált álcám, egyik-másik nyomozásom során ugyanis előfordult, hogy albán egyetemi hallgatónak öltöztem, és ezúttal is ehhez folyamodtam.

Tény, hogy alapvetően nem voltam híve a külsőm erőltetett álcázásának, és csak akkor éltem vele, ha muszáj volt. Most úgy festett, hogy szükséges lesz. Így hát, előkaptam jó sok púdert és alapozót, majd nekiestem a bőrszínem tónusát megváltoztatni három árnyalattal sötétebbre. Itt megjegyezném, hogy aki azt hiszi, könnyű feladat ezt hitelesen összehozni, az vagy álomvilágban él, vagy ezerszer ügyesebb nálam. Mert én rutinos sminkelő létemre is alaposan megszenvedtem, mire megelégedtem a végeredménnyel. Szerencsére, jóval kisebb erőfeszítést igényelt a szemszínem módosítása. Csak előszedtem egy pár színes kontaktlencsét, dióbarnát, és már el is rejtettem egyébként elég karakteresen halványzöld szemszínemet. Végül jött a fekete fejkendő a vörös loboncom eltakarására.

Kész is. Így elváltoztatva, még ha esetleg valamilyen műsorból vagy hirdetményről ismer is a HR-es, akkor sem fog rájönni, hogy kihez van szerencséje. Nem hiányzik, hogy bárki is megsejtse, hogy a megfulladt munkás halála után nyomozok, mert akkor Keats gyilkosa valószínűleg rövidúton kinyiffant engem is. Jobb a biztonság.

A tartályba fulladt munkás egy másik, kisebb PNT üzemben dolgozott annak idején, nem abban, ahol Penningtont meglátogattam, így új terepre érkeztem, a nagyváros túlsó felére. A műholdas térképfelvételeken már megnéztem, hogy ennek a telephelynek a személyzeti parkolója megközelíthető az utca felől, és csak később kezdődik a szögesdrótos kerítés meg az ellenőrző kapu. Így a parkolót választottam akcióm helyszínéül.

Kivártam, amíg a HR-es, egy középkorú, kosztümöt viselő hölgy megjelenik a gyárépület udvarán, és elhagyja a munkahelyéül szolgáló jókora épületkomplexumot.

Éppen szállt volna be az autójába, amikor megállítottam, váratlanul mellette teremve.

- Bocsánat, zavarhatom egy fél percre? – kérdeztem a lehető legudvariasabban, észrevehető akcentust csempészve a szavaimba.

- Eléggé sietek... – Vetett egy gyanakvó oldalpillantást a hajamat takaró fekete kendőre. Ó, nagyszerű...

- Persze, nem akarom feltartani – kapcsoltam még kedvesebb és elbájolóbb hangnemre, hogy kompenzáljam a megjelenésem által kiváltott reakciót. – Csak egy jóságos, segítőkész munkatársát keresem, és egy másik gyárban azt mondták, hogy itt tudnak segíteni. Ön, asszonyom, ugye, itt dolgozik?

- Igen – ismerte el kelletlenül. – Miről lenne szó?

Erős kelet-európai akcentussal magyaráztam tovább:

- Tavaly egyik reggel a buszmegállóba iparkodtam. Késésben voltam, szednem kellett a lábam... És hát, megbotlottam a járda szélénél, majdnem egy száguldó autó elé estem. Egy jó szándékú férfi pedig elkapott, és visszarántott. Egy egyszerű járókelő. Megmentette az életemet! Én meg rohantam a buszra, épp csak egy köszönömöt hadartam. Most volt egy éve. És ma reggel, ahogy felkeltem, elöntött a lelkifurdalás, hogy pont egy éve menekültem meg a halál torkából, és még csak nem is tudom, kinek köszönhetem. Annyi hónapon át azzal sem törődtem, hogy kiderítsem! Bánt. Szeretnék végre rendesen köszönetet mondani. Sajnos, azonban már csak annyira emlékszem, hogy a PNT gyár munkaruháját viselte reggel munkába menet. És mintha lett volna a homlokán egy horpadásszerű forradás. A bőre sötétebb tónusú volt – már elnézést, hogy ilyen részletet emelek ki, tudom, hogy nem illik, de csak ez ugrik be. Úgy sajnálom, hogy nem tudok többet, de szeretném megtalálni és meghívni a családomhoz legalább egy vacsorára! Segítene esetleg nekem?

- Ó, persze, tudom, ki lehet az illető, ne féljen! – mosolygott rám a nő bátorítóan. Történetem hallatán már nem volt ellenséges, hanem inkább patronáló nyájasság jelent meg az arcán. – Diego Santos. Egy venezuelai segédmunkás. Ő azonban már nem dolgozik nálunk. Februárban hazaköltözött a szülőfalujába, Venezuelába.

- Még a télen?! – tört ki belőlem, szívből jövő elborzadással.

- Igen. Egyik napról a másikra. Haza kellett sietnie, mert megbetegedett az édesanyja. Csak egy levelet hagyott hátra nekünk, abban elmagyarázta váratlan távozása okát. Azóta sem láttuk újra.

- Nem tudnék legalább egy képeslapot küldeni? – próbálkoztam, de kezdett bennem gyökeret verni a balsejtelem, hogy hiába erőlködök.

- Sajnos, nem hagyta meg nekünk a venezuelai címét. Ha esetleg viszont mégis újra jelentkezne, megmondom neki, hogy Ön milyen kitartóan kereste, és mennyire hálás. Biztosan örülni fog.

A HR-es hölgy lekezelő bratyizással megütögette a vállamat, és ellibbent az autója felé, én pedig sóbálvánnyá dermedten álltam egy helyben még vagy egy percig.

*

Ahogy visszatértem az irodába, az alapozó lemosása közben egyből mesélni is kezdtem feldúltan az asszisztensemnek:

- Képzelje, még az is lehetséges, hogy nem csak a tartályba fúlt munkást nyírta ki valaki a PNT üzemben, hanem még azt a másik munkavállalót is, akinek a megfulladt munkás mesélt aznap reggel a titkáról. Legalábbis kurta-furcsa hirtelenséggel eltűnt ez a másik munkás is még a télen, egyik napról a másikra, és csak egy egyszerű búcsúlevelet hagyott. Állítólag valahol Venezuelában él most a családjával, de elég gyanús. Lehet, hogy őt is megölték, de legalábbis valamilyen módon félreállították...

- Ez egyre sötétebb ügy, lelkem – szólt közbe az idős asszony aggályosan. – Biztos vagy benne, hogy nem lenne jobb, ha a rendőrkapitányodhoz fordulnál?

- Igen, biztos vagyok. – Önuralommal sikerült a hangom rezzenetlenségét megőrizni.

- Jól van, te tudod, bár...

- Van egy új feladatom az Ön számára – szakítottam félbe. – A bevándorlásiaktól meg kellene szerezni a munkás családtagjainak venezuelai címét, illetve, kideríteni, hogy a hatóságoknak van-e bármilyen adata arról, hogy tényleg elhagyta-e az országot. Menni fog?

- Rendben, megpróbálom. Bár ilyen titkos információkhoz nem könnyű hozzájutni.

- Szerintem, Önnek menni fog.

Az öregasszony büszkén elmosolyodott válaszom hallatán, bár ez voltaképpen nem csak bók volt. Kétségtelen, hogy mindig addig tud ügyeskedni és csűrni-csavarni a szót a telefonba, amíg valahogyan el nem éri a célját. Egyszer például Alzheimer-kóros betegnek álcázta magát, és úgy szedett ki bizalmas klinikai adatokat egy gyanútlan kezelőorvosból egy pácienséről. Vagy az is előfordult, hogy adóellenőrnek adva ki magát gyakorolt nyomást a vonal túlsó végén ülő titkárnőre. Hát, igen. Nem véletlenül alkalmaztam Mrs Blackhawkot asszisztensemként.

Miután levedlettem álcámat, következő teendőmként elővettem Bill cetlijét, amit Litvin professzor hozott be előző nap este, és leültem vele az íróasztalomhoz. Tanulmányozni kezdtem az edzőterem vendégeinek feljegyzett reakcióit a PNT márkanévvel kapcsolatosan.

Az egyik ott dolgozó fiatalember elejtett egy utalást, hogy úgy rémlik neki, hallotta egyszer Philipet a PNT termékekről beszélgetni két lánnyal, akik a futópadokat használták éppen. Bill odabiggyesztett egy megjegyzést zárójelben, hogy túl feltűnő lett volna tovább erőltetnie ezt a szálat, de sejti, ki lehet a két lány a konditermes srác leírása alapján, és hétvégén majd szóba elegyedik velük. Ez tűnt az egyetlen érdemi infónak egyelőre.

Miközben a PNT márkával kapcsolatos konditermes kommenteket elemeztem, elgondolkoztam ismét Litvin professzor aggályain is. Szívesen megnyugtattam volna valamilyen bizonyítékkal szerencsétlen professzort, de tudtam, hogy ha nyomozásba kezdenék Bill után, azzal kifejezném a kétkedésünket a fiatal férfi hűségét illetően, és ezt mindenáron szerettem volna elkerülni.

Szomszédasszonyom szemfülesen észrevette, hogy valami elterelte a figyelmemet a nyomozás fő száláról, ugyanis rákérdezett:

- Min töröd a fejed?

- Azon tűnődöm, hogy lehetséges-e, hogy tévedek egy kisebb mellékügyben – árultam el. – Csak egy sima hűtlenségi ügyről van szó, rutin dolognak tűnik. A srác sugdolózott egy lánnyal az utcán, és aztán az is kiderült, hogy olyan üzeneteket rejteget a telefonján, amelyekben arra biztatja, hogy öltözzön fel a kedvéért csinosan, szexi miniszoknyába, meg „Szeretlek”-eket írogat neki... Tegnapelőtt este meg felvitte egy motelszobába.

- És a fiatalember barátnője megtudta mindezt?

- Hát... ö... igen, olyasmi. A srác partnere mesélte el ezeket. Meggyőződése, hogy megcsalják. És tényleg elég egyértelműnek is tűnik. A szakmai megérzésem viszont azt súgja, hogy nem erről van szó.

- Miért véled így?

- Mert már régóta együtt járnak, de még mindig legalább annyira szerelmesek egymásba, mint az elején. Semmi ismerős jelét nem látom annak, hogy bármelyikük kifelé tekingetne a kapcsolatból. Totál úgy érzem, hogy együtt képzelik el a jövőjüket, és mindketten ezt szeretnék. Azt sem hiszem, hogy a srác a pillanatnyi szórakozás kedvéért kavarna másokkal; úgy tűnik, mintha csak a párja érdekelné. Lehetséges, hogy cserbenhagynak a megérzéseim és a munkám során szerzett tapasztalataim, és tényleg egy sima félrelépésről van szó? Lehetséges, hogy ekkorát tévednék?

- Személyesen érintett vagy az ügyben?

- Nem. Ismerem a párt, de nem vagyok elfogult.

- Akkor, szerintem, nem tévedsz. Amikor nem vagy elfogult, sosem tévedsz. Csak a rendőrkapitánnyal kapcsolatban szoktál nagy hibákat véteni.

Majdnem elmosolyodtam hálásan a szöveg első fele hallatán, de aztán végül az utolsó mondat után csak rásandítottam a szomszédasszonyomra:

- Most muszáj volt ezt?!

- Sajnálom, bogaram, ez is hozzátartozott a véleményemhez.

Inkább elfordultam, és innentől már a munkámra koncentráltam.

Miután még néhány óráig feleslegesen vizsgálgattam a PNT márkát és elméleti hátterét, lecsaptam a kezemben forgatott prospektust. Felkeltem az asztalom mellől.

- Jó, rendben – mondtam végül, fogcsikorgatva. - Hallgatok Önre. Beszélek a rendőrkapitánnyal, és elmondom, hogy milyen kételyeink merültek fel a Keats-ügyben. Hátha hajlandó valamiféle hatósági segítséget nyújtani, például a felvásárolni kívánt labor körüli esetleges suskusok feltérképezésében vagy a múltbéli PNT-sumákságok feltárásában. Több száz munkavállalót kellene kihallgatni és még több ismerőst, esetleges érintettet, korábbi dolgozót, hasonlókat kikérdezni. Ehhez rendőri erők kellenek.

- Úgy gondolom, hogy helyesen döntöttél, bogaram.

- De, ugye, felfogja, hogy milyen megalázó ez nekem?! – tört ki belőlem. – Miután Gomez kapitány perceken keresztül sértegetett, és a végén direkt tett egy undorító megjegyzést a szüleimmel kapcsolatban, csak azért, hogy igazán bántson vele... El sem tudja képzelni mennyire visszataszító és gerinctelen beszólás volt! Én meg most könyörögjek a segítségéért?!

- Hát, ezzel jár, hogy nem mondtad el neki az igazat a lövöldözési ügyedről. El kell fogadnod – dünnyögte az öregasszony fanyarul. – Tedd félre a személyes sérelmeidet, kedvesem! Itt életekről van szó.

- Tudom. És ezért most az egyszer még adok egy esélyt.

- Bízz abban, hogy a rendőrkapitány a szíve mélyén még mindig az a jó ember, aki egykor volt! Ha ez igaz, akkor nem fogja figyelmen kívül hagyni az aggályaidat, a nézeteltéréseitek ellenére sem, és meggyőződésem, hogy segíteni fog.

Nem feleltem, csak kivettem a fülemből egy fehérarany karikát, amit Dimitrov pénzéből vettem, és kicseréltem egy sima bizsura, majd elkezdtem összeszedelőzködni, hogy bemenjek a rendőrségre.

24. fejezet: Új lépések

A rendőrőrs felkeresése előtt, időhúzásképpen még elkanyarodtam a nagyvárosi fogházhoz. Kértem egy listát Alekszej Dimitrovtól a szeretői, ismerősei és üzletfelei közül azokról, akik szerinte bármilyen létező módon kapcsolatban állhatnak a PNT márkával vagy Oscar Penningtonnal. A férfi a múltkori ingatlanvásárlási kérdéseim óta minden eddiginél távolságtartóbb lett velem, és mindenféle mérlegelés nélkül lediktált nekem találomra egy sor nevet, nem is próbált gondolkozni rajta. Én viszont nem zavartattam magam a fagyos légkör miatt – begyűjtöttem tőle a neveket, és odébb is álltam.

Próbáltam még valamilyen feladatot találni, mielőtt rákényszerülök a rendőrkapitánnyal való találkozásra, ezért beiktattam a rendőrőrs elé az egyik alkalmi szerető meglátogatását is. Dimitrov felírta annak a táncosnőnek a nevét, aki a legutolsó ideiglenes szeretője volt a bebörtönzése előtt. Abban bíztam, hogy a nő talán nyíltan, őszintén beszélne arról, ha bármit tud Dimitrov munkaügyeiről; üzlettársak vagy családtagok esetén erre nem sok remény van. Érintettségük folytán nem lehetek benne biztos, hogy igazat mondanak.

A nő egy elég puccos sztriptízbárban dolgozott, de nem kellett felkeresnem a helyet, mert némi telefonálgatás után kiderítettem, hogy a Kék Kristály művésznévre hallgató hölgy éppen otthon van. A címe kinyomozása után lendületesen csöngettem is emeleti lakásánál.

Így, fellépő smink nélkül egy elég hétköznapi, harmincöt körüli nőnek tűnt, ahogy ajtót nyitott otthoni melegítőben és mamuszban. Éppen hosszú, szőke haját szárítgatta mosás után egy törülközővel.

- Szia! – üdvözölt egy kérészéletű mosolyt villantva rám. – Segíthetek?

- Jó napot kívánok! Frida Lorne vagyok, magánnyomozó.

- Egy nyomozó? – A hangja óvatos lett. Hátrált egy lépést.

- Nyugodjon meg, nem Ön után nyomozok, hanem tök más ügyben jöttem. Csak pár kérdésem lenne. Ugye, Ön a Kék Kristály művésznevű táncosnő?

- Igen.

- Akkor lehet, hogy tudna segíteni. – Szavaimat egy nagy köteg bankjegy átadásával kísértem.

A nő arca egyből készségesebb lett.

- Egy elég szövevényes üzleti ügyben vizsgálódom – magyaráztam tovább. Közben felmutattam még egy nagy csokor pénzt. – Igen hálás lennék érte, ha őszintén válaszolna a kérdéseimre.

- Persze, mondd csak!

- Lefeküdt egy Alekszej Dimitrov nevű üzletemberrel?

Könnyedén rábólintott:

- Igen, párszor. Nem titok. Miért kérdezed?

- Mr Dimitrov börtönben ül gyilkosság vádjával. Hallott erről?

- Nem. Mi történt?

- Meghalt valaki a villája udvarán, és az ügyefogyott rendőrök félreértették a nyomokat. Most én próbálom helyrehozni.

- Szívesen segítek. Alapvetően rendes fickónak tűnt ez a Dimitrov, bár nem volt éppen egy bűbájos ember. De mindig csomó borravalót adott, és egyszer, pár hónapja elvitt magával egy hétvégére Párizsba is. Akkor találkoztam vele utoljára. Egy üzleti megbeszélése volt ott, és amíg ő a cégigazgatókkal tárgyalt, én kedvemre használhattam a hotel wellness-részlegét. Kellemes kiruccanás volt. Általában nem fekszem le az ügyfeleimmel, ez a Dimitrov viszont jól fizetett, és láttam rajta, hogy nem fog átlépni bizonyos határokat.

- Miért akart pont Önnel utazni Párizsba?

- Azt mondta, tetszik neki, hogy ugyanolyan mozdulattal tűzöm fel a hajam, mint ahogy a felesége szokta.

- Ööö... És ezért vitte el Önt egy luxus utazásra?

- Igen. Az én szakmámban találkozom ennél furcsább dolgokkal is, hidd el!

- Na, jó, oké. Tehát, egy hétvégét töltött Mr Dimitrovval. Szóba került bármilyen üzleti ügy? Mármint, Mr Dimitrov munkájából.

- Egy-két telefonálásából elkaptam részleteket, bár mindig kiküldött a hotelszoba erkélyére, ha az üzletfeleivel beszélt. Semmi rendkívülit nem hallottam.

- Volt bármi egy laboratórium felvásárlásával kapcsolatban?

- Igen. Egy Oscar keresztnevű emberrel telefonált róla.

Felcsillant a szemem:

- Hú, ez a beszélgetés akár még fontos is lehet! Fel tudna idézni mindent, amire emlékszik?

- Csak az rémlik, hogy ez az Oscar őrjöngött a telefonban, hogy már megint szórakozik a labor a visszaigazoló papírokkal. Olyan hangosan üvöltözött, hogy odáig hallatszott, ahol én álltam. Dimitrov próbálta lehiggasztani, olyasmiket mondott, hogy egyelőre nem érkezett be más ajánlat a laboratórium tulajdonosaihoz, szóval előbb-utóbb meg tudják majd vásárolni, nincs versenytárs. Csak türelmesnek kell lenni. Ennyire emlékszem.

- Támadt olyan érzése a beszélgetés hallgatása során, hogy rosszban sántikál Mr Dimitrov vagy ez az Oscar nevű fickó a laborral kapcsolatban?

- Nem. Egy sima vásárlásnak tűnt. Mondjuk, az Oscar nem volt túl bizalomgerjesztő, amilyen stílusban ott ordibált a telefonba a labort szidva. De nem próbáltak titkot csinálni a beszélgetésből, és nem voltak gyanús félszavak. Szerintem, nem volt kétes ügy.

Csalódottan felsóhajtottam.

- Oké, köszönöm – mondtam aztán, beletörődve a kudarcba. – Volt még valami szóra érdemes? Bármi sötét, ijesztő, aggasztó, akármi Mr Dimitrov körül?

- Semmi. – A nő rántott egyet a vállán. – Egy egoista és parancsolgató alak, de összességében nem volt vele nagyobb gáz.

- Volt valaha kirívóan erőszakos Önnel? – kérdeztem tovább.

- Nem igazán. Mit ne mondjak, gyöngédnek és türelmesnek nem nevezhető, de ennyi pénzért nagyjából elviselhető volt.

- Hallotta esetleg Mr Dimitrovot csigákról beszélni?

- Nem, soha.

- Mi a véleménye Mr Dimitrov kapcsolatáról a feleségével?

- A véleményem? Nincs róla véleményem. Nem szoktam ilyesmivel foglalkozni.

- Úgy értem, hogy tapasztalt-e olyasmit, hogy Mr Dimitrov, mondjuk, féltékeny lenne a feleségére.

- Nem.

- Hogy bármilyen negatív érzést keltene benne, ha eszébe jut?

- Határozottan nem. Csak jókat mondott róla. Egyszer félórán keresztül mesélgetett arról, hogy milyen hangulatos volt, amikor elmentek egy hajókirándulásra. Még arra is emlékezett, hogy melyik pincészetből származott a bor, amelyet a vacsorához ittak az úton. Meg olyasmikre utasított, hogy hordjam olyan kontyban a hajam, ahogyan a felesége szokta, vagy hogy vegyek fel olyan fekete tűsarkút, mint amit ő vásárolt a feleségének a születésnapjára... Szerintem, egyáltalán nem neheztelt rá.

- Arról kiderült bármi, hogy a feleségének van-e szeretője?

- Nem. Nem beszélt ilyesmiről.

- Ismer Ön egy Philip Keats nevű fiatalembert?

- Nem mond semmit a név.

- Egy Penningtont?

- Nem.

Felsoroltam még pár nevet Bill feljegyzései alapján, illetve Keats lakótársát és a két eltüntetett gyári munkást is. A nőnek egyik név sem volt ismerős.

Elbiggyesztettem az ajkam. Hát, ez így nem túl gyümölcsöző. Sehol egy nyomorult lappangó részlet, ami nyomra vezethetne. Még csak hasonló sem. Ha bármit bele lehetne magyarázni az elhangzottakba, az is Dimitrov ellen szólna. És a csigák rejtélyéhez sem jutottam közelebb egy mákszemnyivel sem.

- Rendben, akkor, azt hiszem, egyelőre nincs több kérdésem – fogadtam el végül az eredménytelenséget. – Köszönöm szépen a segítségét.

Lehajtott fejjel ballagtam vissza a kocsimhoz.

Nem elég, hogy a táncosnő csak semleges infókkal tudott szolgálni Oscar Penningtonról, a tetejében még annak is eljött az ideje, hogy bemenjek a rendőrségre. Nem halogathatom tovább, hogy beszéljek a rendőrkapitánnyal.

Hát, ennél kellemetlenebb szituban már csak akkor lehetnék, ha, mondjuk, elkapna, és megkínozna Keats gyilkosa.

*

Hiába acéloztam meg magam lelkiekben a Raullal való találkozásra, mégis egyből kirázott a hideg, ahogy bekísért egy közrendőr az irodájába, és megláttam, ahogy megint nyomasztó közönnyel aktákat irkál tetőtől talpig egyenruhában.

- A... a Keats-ügyben jöttem – jelentettem be, miután kísérőm magunkra hagyott minket.

A rendőrkapitány nem nézett fel az írásból, csak úgy vetette oda, egy rovat lezárása közben:

- Fél percet kapsz!

- Azzal szeretném kezdeni, hogy most félre kellene tennünk minden személyes ellentétet, de tényleg. Életekről van szó. – Tartottam egy kis hatásszünetet, aztán kellően síri hangon folytattam: – A nyomozásom során felmerült, hogy a PNT gyárak is érintettek lehetnek az ügyben. Szükségem van a segítségedre az átvizsgálásukhoz. Gyanítom, hogy Mr Keats nem is az első áldozat, hanem egy vagy két munkásukat eltették már láb alól...

- Erre nekem nincs időm – szakított félbe. – Miért nem mész a kedvenc talkshowdba ömlengeni a teóriádról?

- Micsoda?! Ez nem...

- Ha csak ennyit akarsz, távozhatsz is!

Karba fontam a kezem, és a kelleténél némileg ingerültebben feleltem:

- Nem fogod fel, mit jelent az, hogy „félretenni a személyes ellentéteket”?! Halálosan komolyan beszélek. Szerintem, a PNT üzemben megöltek egy munkást a télen, és valahogy ehhez kapcsolódik Philip Keats meggyilkolása is. Könyörgöm, segíts a mélyére ásni!

- Még mindig fennáll az előbbi javaslatom.

- Milyen javaslatod?

- Hogy ezzel a bulvárt keresd meg, ne engem! – Továbbra is az iratot körmölte elmélyülten.

- Ez nem csak egy jól hangzó sztori! – csattantam fel. - Simán lehet, hogy Philip Keatset többen nyírták ki, nem csak egy ember. Márpedig akkor ez minden, csak nem hirtelen felindulás. Muszáj kivizsgálnunk alaposabban az indítékokat!

- Egyetlen indítékot látok: Dimitrov meg akarta ölni a felesége szeretőjét, és meg is tette.

- A kórboncnok asszisztense komoly kétséget fogalmazott meg azzal kapcsolatban, hogy valóban egyetlen ember volt-e a támadó! Durvának és szakmaiatlannak tartom, hogy utána sem néztél ennek az észrevételnek.

- De, rögtön utánajártam.

Hoppá! Nem erre a válaszra számítottam.

- Igen? – kérdeztem rá meglepetten.

- Igen, és kiderült, hogy a Patricia Elmont nevű asszisztens pusztán személyes okokból próbálta befeketíteni a doktort. Ugyanis nemrég szakított vele. Nem volt valóságalapja a vádaskodásának, és a boncjelentés kifogástalan.

- Mi?! Dehogyis! Pattyt középiskolás korom óta ismerem. Sosem csinálna ilyet!

- Pedig ez tűnik a logikus következtetésnek. Megnézettem a boncjelentést egy külső szakértővel, és ő is aláírta, hogy a doktor szakvéleménye nyolcvan százalékos valószínűséggel helytálló. Ez azért a kórbonctanban figyelemreméltó számadat. Szóval, a doktor korrektül és előírásszerűen készítette el a jelentést.

- Ööö... rendben, de azért van húsz százalék esélye, hogy valami más történt, nem? Ezt nem kellett volna feltüntetni már az eredeti jelentésben is?

- A doktor azt írta bele a véleménybe, ami minden valószínűség szerint történt. Ez szakmai hozzáállás. Nem úgy, mint egy féltékeny asszisztensnő áskálódása...

- Patty nem csak kitalálta ezt!

- Rendben, elképzelhető, hogy valóban hisz az elméletében. Ez viszont nem változtat az előbbieken. Van egyéb mondandód is, vagy távozol?

Nagyot kellett nyelnem, hogy kulturált választ bírjak formálni:

- Még csak egy-két hónap telt el a gyilkosság óta. Pontosan mennyi időt szánt ez a fantasztikus külső szakértő a doki jelentésének elemzésére?

- Pont eleget ahhoz, hogy a nevét adhassa a szakvéleményéhez. Nyilván, egyesekkel ellentétben, ő nem azzal tölti az ideje javát, hogy szennyműsorokban pózolva mocskolja az exét.

- Most rám célzol?

- Természetesen, igen. – Csak ennyit mondott rá, aztán tárgyilagos gyorsasággal folytatta is: - Egyébként meg, az eljárás szakszerűségével kapcsolatos aggályokat javaslom, hogy a védőügyvéd jelezze formális keretek között. Nekem nincs időm egy korrupt, hazug detektívnő összes akadékoskodását munkaidőben végighallgatni.

Itt eljutottam arra a pontra, ahol már semmilyen szalonképes választ nem bírtam megfogalmazni, hanem magamból kikelve rárivalltam:

- Fejezd már be ezt a kicsinyes, óvodás, sértődött viselkedést, és vedd végre komolyan, hogy itt nagy baj van! Valami sötét dolog folyik az egyik PNT gyárban, és embereket ölnek miatta!

Raul szemrebbenés nélkül felelt:

- Ha nem akarod, hogy a Hoolock & Wyatt ügyvédi iroda feljelentéséhez mellékeljek ellened még egy másik vádat is hatósági személyekkel szembeni helytelen magatartással kapcsolatban, akkor fejezd be a cirkuszt, és távozz!

Nagyot fújtam, és igyekeztem visszanyerni a hidegvéremet. Egy dologban igaza van: dühöngéssel semmire sem megyek, csak rontok a helyzeten.

- Oké, lenyugodtam – bólintottam rá, minden erőmmel megfékezve az összes érzelmi reakciómat, és leültem az íróasztalával szembeni székre. - Elmondom szépen, tényszerűen, mikre jöttem rá a Keats-ügyben...

- Nem. Most vagy elhagyod önszántadból az irodámat, vagy behívom a portaszolgálatot, és kidobatlak erővel. Ebből a két opcióból választhatsz. A helyi Etikai Kódex 91. szakasz 5. pont 7e. alpontja szerint a munkaidőben folytatott magánbeszélgetéseket a minimumra kell korlátozni, és én ezt fogom követni.

- Ez nem egy magánbeszélgetés! Az egyik nyomozásodról van szó!

- Nem folytatok szakmai beszélgetéseket egy csillagjóssal. Egy szélhámossal, aki a múltban az alakoskodási képességeinek köszönhetően megúszott egy letartóztatást hidegvérű gyilkosságért. Most pedig egy közismert maffiózó pénzét szipolyozza. Tűnj innen!

A hűvös undorral odavetett utolsó felszólítás minden eddiginél jobban szíven ütött, de azért még egyszer nekifutottam:

- Szépen kérlek, legalább hallgass meg!

- Nem. Nem vagyok kíváncsi a mondandódra.

- Komolyan, tényleg egyáltalán nem érdekel, hogy nyomokat találtam azzal kapcsolatban, hogy egy ártatlan embert ítélhetnek el a környék legvéresebb gyilkosságáért?!

- Ha rólad vagy Dimitrovról van szó, egyetlen dolog érdekel: hogy megbűnhődjetek minden gátlástalan és gonosz tettért, amelyet valaha is elkövettetek, és pontosan azt kapjátok, amit megérdemeltek. Semmi másra nem vagyok hajlandó az időmet pazarolni veletek kapcsolatban. - És mindezt olyan nyugalommal, olyan üres közönnyel darálta el, hogy bennem megtört minden igyekezet vagy lendület.

Éreztem, hogy vége. Raul felnézett az akta írásából, majd odafordult a telefonjához, hogy behívja a portást, és kidobasson.

Így hát, mivel ezen a ponton tényleg beláttam, hogy értelmetlen az egész, felkeltem, és kisiettem magamtól is az irodából. Nem néztem vissza.

*

Szomszédasszonyomnak elég volt egyetlen pillantást vetnie elhalványult arcomra, összepréselt ajkamra, és máris látta rajtam, hogy nem végződött túl jól a rendőrségi látogatásom.

Becsattogtam az irodába narancssárga tűsarkúmban, zöld szegélyű blézeremet ledobva a meleg időjárás miatt az egyik szék karfájára, és pakolászni kezdtem a papírjaimat.

- Ajjaj, lelkem... – húzta be a nyakát az öregasszony.

Egy darabig némán rendeztem az iratokat.

- Csak egyetlen dolgot kérnék – szólaltam meg aztán végül. – Mostantól kezdve soha többé ne érezzen rá késztetést, hogy tanácsokat adjon nekem a rendőrkapitánnyal kapcsolatban! Hangsúlyozom: soha többé.

- Sajnálom, kedvesem – motyogta, meglepően őszinte szomorúsággal. – Nem gondoltam volna...

- Semmi baj – vágtam rá színtelen hangon. - Beszéljünk inkább a nyomozás érdemi részéről!

Az idős nő egyből kapott az alkalmon, hogy elterelheti a szót a rendőrkapitányos melléfogásáról, és kinyitotta tulipánmintás füzetét.

- Az alábbiakat derítettem ki Diego Santos venezuelai segédmunkásról – kereste ki a kérdéses részt jegyzetei közül. – Negyvenöt éves, nyolc évet dolgozott a PNT gyárnál. Egyszerű, futószalagnál végzett munkákat bíztak rá, semmi bonyolultat. A fejsérülést még Venezuelában szenvedte el, kisgyermekként. Azért jött ide pénzt keresni, hogy az otthon maradt idős szüleit, a feleségét és a gyermekeit eltarthassa. Egy munkásszállón lakott itt. A bevándorlásiakból még nem tudtam kitaposni adatokat, ezeket a gyártól szereztem meg.

- Remek, köszönöm – biccentettem oda hálásan. – Dolgozzon akkor, legyen szíves, a bevándorlási infókon is! Én addig megpróbálok foglalkozni a laboratórium ügyével. A vizsgálólaboratórium, amelyet Mr Dimitrov és Mr Pennington együtt fel akart vásárolni...

- Miért olyan gyanús ez a laborvásárlás? – kotyogott közbe Hoolock, aki az oldalszobában irkált jogi jegyzeteket. Tartott egy kis szünetet, amíg egy ronggyal megtörölgette szögletes szemüvegét.

- Mert ez volt az az üzletkötés, amelyen Mr Dimitrov közvetlenül a gyilkosság előtt ügyködött – adtam meg a választ. – És most, hogy Marta Sorbettől megtudtuk, hogy érdemes a PNT üzemek környékén vizsgálódni, elég komoly összefüggést látok. Vagy Ön szerint véletlen, hogy hosszú időn át nyúlik-húzódik egy labor megvásárlása, és Philip Keats is hónapokon át eredménytelenül nyomoz, aztán – hopp! – meggyilkolják, pont, amikor úgy tűnik, tető alá lesz hozva a laboratórium megvétele? És pontosan annak a fickónak a kertjében késelik halálra, aki nyakig benne van az adásvételi tranzakcióban? A fő ajánlattevő pedig az az Oscar Pennington, akinek a gyárában folyó visszásságok után az áldozat nyomozott... Még nem tudom, hogy’ jön mindez össze, de puszta egybeesésnek elég durva lenne.

- Arra gondol, hogy Dimitrovék a labor felvásárlásának a megkönnyítésére nyírták ki? Valamilyen akadályt jelentett ebben Keats?

Nem feleltem, csak lassan, elgondolkodva megingattam a fejem.

- Istenem, Miss Lorne! – nyögött fel Hoolock kétségbeesetten. – Felfogja, hogy ez azt jelenti, Dimitrov tényleg bűnös?!

Nem mondtam semmit. Hoolock ekkor félresöpörte szemüvegét, könyveit, jegyzeteit, és felugrott az asztalától.

- Nem bírom ezt tovább! Abba kellene hagyni a nyomozást – tört ki belőle vad riadalommal. – Talán még nem késő összekaparni a karrierünk romjait. Ha viszont továbbra is kiállunk Dimitrovért ország-világ előtt, és kiderül, hogy ő a gyilkos... Végünk van. Végünk!

Én is felkeltem, közelebb léptem hozzá, és amikor megszólaltam, egyenesen rászegeztem a mutatóujjamat:

- Ön, aki az állása elvesztése, a bátyjával való súlyos összeveszés és minden reménye összeomlása után képes volt azt mondani nekem habozás nélkül, hogy úgy gondolja, jól tettük, hogy kiálltunk egy igazságtalanul bántalmazott lány emlékéért... most tényleg arra akar biztatni, hogy fordítsunk hátat valakinek akkor, amikor a legnagyobb szüksége lenne ránk, csak azért, hogy a karrierünket pátyolgassuk?

Pánikja elpárolgott, és a fiatal férfi erőtlenül visszarogyott az asztala mellé.

- Igaza van – pötyögte maga elé –, de...

- Tudja, nem voltam biztos abban, hogy mennyire bízhatok meg Önben, és abban, hogy lelkileg erős, bátor, jó ember. Hogy mennyire bízhatok meg abban, hogy ha szembemegyek Vaughn Hoolockkal, akkor Ön nem fog az első adandó alkalommal hátba szúrni, például bizonyítékokat lopni tőlem, és visszatérni hozzá, újra a kegyeit keresve. Nem tudhattam. Nem ismerjük egymást elég jól. Mégiscsak a bátyjáról van szó, aki egy gátlástalan, manipulatív törtető, és Ön évtizedeken át tévképzeteket táplált iránta. Amikor szembehelyezkedtem Vaughn Hoolockkal, akkor muszáj volt pusztán a megérzéseimre és az alapvető emberismeretemre hagyatkoznom... És amikor Ön másnap itt ült az irodámban, elkeseredetten, magába roskadva, szörnyű csalódásoktól lesújtva, és még így is azt mondta, hogy úgy véli, helyesen cselekedtünk... Csak ekkor lehettem biztos benne, hogy érdemes volt Önben bíznom, és felvállalnom a város legmenőbb ügyvédi irodájával egy nyílt konfliktust. Nem tévedtem Önnel kapcsolatban, ilyen rövid ismeretség után sem.

Odaléptem mellé, és biztatóan megütögettem a vállát:

- Vannak helyzetek, amikor nem lehet száz százalékig biztosra menni, és muszáj kockáztatni. Egyébként meg, én így közelítem meg a kérdést: ha kiderítjük, hogy Mr Dimitrov bűnös, akkor tényleg összeomlik a pályafutásunk, mehetünk palacsintát sütni, és eltűnünk a süllyesztőben, de legalább a lelkiismeretünk tiszta lesz. Ha viszont Mr Dimitrov ártatlan, és mi kihátrálunk mögüle gyávaságból... Én biztos, hogy többet nem tudnék a tükörbe nézni.

- Igen, egyetértek, csak hát...

- Még mindig bizonytalan? Akkor ezt hallgassa meg! Mit érezne, ha Mr Dimitrov cserbenhagyása és elítélése után, Ön a karrierje maradékát megmentve, az új irodájában ülve, az új megbízásai fölött limonádét szürcsölgetve egyik reggel olvasna egy újságcikket arról, hogy előző este egy újabb PNT munkás halt meg gyanús körülmények között? És a szíve mélyén tudná, hogy azért történt, mert mi nem tettünk meg mindent a valódi gyilkos letartóztatásáért!

- Jó, jó – emelte fel a kezét a fiatalember megadóan. Láttam az arcán, hogy végleg meggyőztem. – Oké, rátesszük az életünket erre az ügyre. Nem aggályoskodok tovább. De... most mi lesz?!

- Maradjunk annyiban, hogy a rendőrkapitánnyal folytatott beszélgetés alapján úgy ítélem meg, hogy új módszerekhez kell folyamodnunk.

- Milyen módszerekhez? – kérdezett rá.

- Elérkezett az ideje egy-két Frida Lorne-féle húzásnak – jelentettem be, újult energiával indulva az íróasztalom felé. – Jó lenne valami nagyobb szabású akcióba kezdenem Oscar Penningtont illetően, hátha kiesik egy-két csontváz a szekrényből. Nem ártana bevetnem magam a felvásárolni kívánt labor környékén sem. Legfőbb ideje ütősebben belendülnöm.

Ezzel előkerestem a fiókjaimból az álcakészletemet és a betörőkészletes ládámat.

25. fejezet: A labor

A Dimitrov és Pennington által kinézett labor annak az erdőnek a túlsó felén terült el, amelynek a határában a Dimitrov-villa állt. Ezt is gyanús körülményként értékeltem. Viszonylag közel van a tetthelyhez. Igaz, egy erdő és jó pár mérföld választotta el a két épületet, de próbáltam pozitívan gondolkodni. Lehet, hogy éppen ezért túl nagy reményeket is fűztem hozzá, ugyanis amikor odaértem, csalódásként ért, hogy valóban egy lerobbant, kétszintes, kidőlt-bedőlt kockaépületet találtam. Valami titokzatos, érdekfeszítő, ultramodern laboratóriumra számítottam, de sajnos, Pennington és Dimitrov leírása igaznak bizonyult. A labor egy ocsmány kis romhalmaz volt, több helyen átszakadt, alig derékig érő drótkerítéssel körbevéve.

Bosszantott is némiképp, ugyanis több mint négy órát töltöttem az álcám elkészítésével. Szépen, gondosan addig tűzködtem egy nagy csokor hajtűvel a hajam, amíg sikerült a fejemre lapítanom egy tömegben, és rá tudtam húzni egy parókát. Még így is elég csálé gesztenyebarna kontyot kellett készítenem a műhajból, hogy tényleg eltakarja az alatta meghúzódó vörös bozontot. Az arcomat is órákig sminkeltem, mire sikerült kialakítanom néhány himlőhelyszerű foltot a homlokomra és álráncot a szemem sarkába. Még benyomtam egy kék kontaktlencsét is, hogy a szemszínem se maradjon az eredeti, aztán az orromra biggyesztettem egy dioptria nélküli, vastaglencséjű szemüveget.

Szívből reméltem, hogy nem hiába melóztam ennyit az álcámmal.

Jó messze leparkoltam a kocsimat, hogy ne legyen látható az épület ablakaiból, aztán odalépdeltem egy csengőnek kinéző rozsdás gombhoz a kapu mellett. Még egy kaputelefon sem volt.

Második csöngetésre előjött egy öregedő, hajlott vállú pasas. Műanyag védőköpenyt és hajhálót viselt, úgyhogy valószínűleg munka mellől riasztottam fel. Oké, szóval porta- vagy őrszolgálat sincs.

- Jó napot kívánok! – köszöntem rá az álmos lassúsággal előcsoszogó fickóra. – Doktor Ethel Hackerson vagyok, a megbeszélt időpontra jöttem.

- A... a mire? – Bágyadtan pislogott rám.

Elővettem egy papírt, amit magamnak hamisítottam, és felmutattam.

- Az American Global Standards tanúsítóintézettől jöttem. Van egy auditálási elő-felmérés megbeszélve mára.

- Egy micsoda?

- A laboratóriumukat az új tulajdonos a megvásárlást követően ISO 9001 szabvány szerint kívánja majd újra-tanúsíttatni, és azért jöttem, hogy végezzek egy gyors előzetes felmérést. Megtekintem, hogy mely fejlesztések szükségesek elengedhetetlenül a jövőbeni tanúsítási folyamat megkezdéséhez. Telefonon egyeztettem Önökkel a ma délutáni időpontot. Sajnos, az illető úriember nevére nem emlékszem, akivel az Önök részéről megbeszéltem...

- Biztosan Doktor Roberts volt, ő felel az ilyesmiért.

- Igen, igen, Roberts – csaptam le a névre. – Nos, szóval Doktor Robertsszel egyeztettem, hogy ma alkalmas lenne.

- Nekem nem mondott semmi ilyesmit. – Az idős férfi megdörzsölte a homlokát. – Már hazament. Mindegy, biztos elfelejtette. Jöjjön, megoldjuk!

Ez az! Siker.

Elégedetten követtem az épület felé a gazokkal benőtt, ápolatlan udvaron keresztül. Közben elővettem pár formanyomtatványt, és egy tollal nekiláttam ikszeket elhelyezni, mintha máris ellenőrzési szempontokra jelölgetném a választ.

- Kér egy kávét, Mrs Hackerson? – kérdezett rá a fickó, amikor megérkeztünk az épület előterébe.

- Igen, köszönöm.

Állt egy ócska masina a sarokban, abból kifacsart nekem némi forró italt egy műanyag pohárba, majd intett, hogy menjünk tovább, járjuk be az épületet.

Nos, ahhoz nem kellett valódi minőségellenőrnek lennem, hogy lássam, katasztrofálisak az állapotok. A kezembe nyom egy pohár kávét, és úgy beenged a vizsgáló területekre? Ez most komoly?! Ilyen durva higiéniai hibát simán elkövet, még csak meg sem próbál odafigyelni? Sőt, ő maga is elővett a munkaköpenye zsebéből egy fél szendvicset, és eszegetni kezdte, miközben bevezetett az első helyiségbe.

Na, jó, hát ezt a labort én is eladnám negyvenezer dollárért...

Óvatosan elővettem a telefonomat a táskámból, és a kezemben szorongatott kamu űrlapok takarásában bekapcsoltam rajta a fényképező alkalmazást. Amikor a pasas nem figyelt, készítettem egy-egy képet a folyosókról, szobákról és vizsgáló felszerelésekről. Nem sok holmi volt, és két hasonlóan életunt laboránson kívül nem találkoztunk senkivel. Egy lombikba csöpögtettek valami löttyöt félálomban. Semmi izgi.

Volt egy iratokkal telehalmozott iroda, ahol az egyik fiókból láttam kilógni egy januárra datált iratos mappa csücskét.

Elküldtem a védőköpenyes fickót cukorért a kávémba, és amíg elsietett, kihúztam a kérdéses fiókot. Egy rakás papírt találtam benne. Sajnos, mind csak vegyi képletekkel és molekulaláncok ábráival volt borítva, számomra értelmezhető adatokat nem tartalmaztak. Mindenesetre, kapkodva lefotóztam nyolc-tíz oldalt, amíg visszaért segítőm. Ahogy belépett, már helyretoltam a fiókot, és széles bájmosollyal átvettem tőle a cukrot, hogy megízesítsem a kávémat.

Az oldalam mellett rejtegetve a telót, még pár jegyzetet lefotóztam a munkakedvtől nem éppen túlcsorduló laboránsok mellett ólálkodva is, és lefényképeztem a kémcsövek tartalmát. Sok mindent nem lehet megállapítani egy-két kép alapján, de ki tudja?

Annyi biztos, hogy az épület használaton kívüli részei tényleg nem lehettek mondjuk egy titkos, aranybányaként tejelő droglabor, ugyanis vagy tök üresen álltak, vagy tele voltak porral és pókhálóval. Nem úgy néz ki, mintha bármiféle rejtett értékük lenne.

A használt helyiségekben – saját elmondásuk alapján – egy kis horderejű kutatást végeztek különböző szerves vegyületek összeférhetőségével kapcsolatban. Egy kísérleti fázisban lévő arckrém alapanyagait vizsgálták egy kanadai gyár részére.

- Mindent megnézett, Mrs Hackerson? – kérdezett rá végül a mellettem lépdelő pasas. Már ötödjére jártuk be az épületet és a környékét.

Magamban némán kiszámoltam a belső helyiségek alapterületét a lépteink alapján, és megállapítottam, hogy nagyjából lefedik a teljes épület hivatalos területét. Nincs hely rejtett teremnek. Az sem látszott, hogy pince vagy más földalatti helyiségek lennének.

- Igen, köszönöm – bólintottam rá. Kénytelen voltam elfogadni, hogy ennyire futotta a látogatásom során a szemrevételezés.

Még egy utolsó gyors kísérletre azért sort akartam keríteni. Így hát, egy mozdulatot tettem, mintha a hamis formanyomtatványokat akarnám belehalmozni a táskámba, és a gesztus során szánt szándékkal végigborítottam a kávém utolsó kortyát – amelyet gondosan megőriztem – a fickó köpenyén.

- Ó, egek! Borzasztóan sajnálom. – Odaugrottam mellé, és egy zsebkendőért kapkodtam.

- Ugyan, hagyja! – intett le unottan. – Ne aggódjon, ez csak egy polipropilén védőköpeny. Csomó ilyen van a szekrényben, az új tulajdonos pedig nyilván újakat fog venni, mert ezeknek a példányoknak az anyagvastagsága nem felel meg a legfrissebb előírásoknak. Szóval, hamarosan már nem is lesz rájuk szükség. Mindjárt átveszek egyet.

- Tényleg sajnálom! – sürögtem-forogtam körülötte továbbra is megjátszott aggályossággal, és közben követtem a tárolószekrényekhez.

A férfi kinyitotta az egyik szekrényt kulccsal, és kivett egy új védőruházatot. Amíg kibújt leöntött köpenyéből, én nekitámaszkodtam az egyik polc sarkának, és a hátam mögött kiloptam egy köpenyt a tárolószekrényből. Szükségem volt egy példányra, ugyanis akartam egy kis kísérleti bemutatót tartani Quentin Hoolocknak és az asszisztensemnek. Gyorsan becsúsztattam a köpenyt a táskámba.

- Mondja, ismeri Ön Alekszej Dimitrovot és Oscar Penningtont? – kérdeztem, miközben a férfi már az új védőruháját igazgatta.

- Igen, jártak itt párszor. Hamarosan ők lesznek az új tulajdonosok.

- Tudja, mit terveznek az épülettel?

- Nem. Nem kötötték az orrunkra. Pennington annyit közölt, hogy nem fog a továbbiakban igényt tartani a munkacsoportunkra. Szóval, ez a kutatás befejeződik itt, mi pedig hazamegyünk.

- Érdekelte Penningtonékat valami kifejezetten? – kérdeztem tovább. – Úgy értem, itt a labor körül. Volt valami, amit alaposabban megnéztek, vagy többet akartak megtudni róla az átlagosnál?

- Úgy rémlik, nem. Mindennek az anyagi értékére voltak kíváncsiak, egyéb részlet nem foglalkoztatta őket. Miért kérdezi?

- Csak érdekel, miket figyeltek meg a saját felmérésük során. Talán kiindulási pontot jelenthet nekem is a jelentésem súlypontjainak megfogalmazásához.

A férfinak ekkor beugrott valami:

- Egy furcsaság eszembe jutott, bár ez aligha fog segíteni a jelentésében. Penningtont érdekelte egy papírnehezék.

- Egy papírnehezék?

- Egy laposra csiszolt talpú üveggömb. Bele van vésve egy csiga képe. Alig pár dollárt ér, az egyik irodában használjuk az ablak kitámasztására. Megkérdezte, hol szereztük.

Ekkor belém fagyott a lélegzetvétel. Csigák!

- Egy... egy csigamintás papírnehezék? És, mit mondtak erre? – kérdeztem elcsukló hangon.

- Már nem emlékeztünk, honnan van. Doktor Robertsnek úgy rémlett, hogy egy gyakornok hagyta itt, szerintem viszont az egyik karácsonyi bulin ajándékozta valaki egy kollégának, csak másnapra elfelejtettük, kié, ezért nem vitte haza senki.

- Olyan érzése volt, mintha Mr Penningtont a csiga-téma általában is érdekelte volna?

- Nem. A kérdése kifejezetten magára a papírnehezékre irányult. Annyit akart tudni, hogy honnan szedtük.

Elfojtottam egy csalódott fintort, de azért folytattam a puhatolózást:

- Mr Dimitrov? Őt is érdekelte a csigás papírnehezék?

- Egyáltalán nem. Oda sem figyelt.

- Van valami oka, hogy pont egy csigás dísztárgyat tartanak itt?

A férfinak szerencsére ezúttal nem tűnt fel, milyen furcsák a kérdéseim, hanem készségesen válaszolt:

- Voltaképpen igen. Mint mondtam, különböző szerves vegyületek összeférhetőségét vizsgáljuk. Ezek közül egy volt a csiganyálka is. A csigaváladék allantoint tartalmaz, az pedig jótékony hatással van a bőrre, és a kanadai megbízónk a télen vizsgáltatta, hogy a csiganyálka hogyan reagál a többi krémösszetevővel összekeverve.

Ó, végre! Éreztem, hogy egyszerre akaratlanul is lefékezek, és megtorpanva fordultam oda az engem már kifelé kísérő fickóhoz.

- Melyik csigafaj? – kérdeztem, a torkomban dobogó szívvel. – Afrikai óriáscsiga?

- Igen, achatina fulica.

Ez az, ez az! Legszívesebben szökkentem volna egy kisebbet diadalittas lelkesedéssel, de visszafogtam magam, és minőségellenőrhöz illően komoly képet vágtam.

- Ezt az achátcsiga-témát mesélték Mr Penningtonnak vagy Mr Dimitrovnak is? – faggatóztam tovább.

- Nem, nem érdekelték őket a kutatásaink. Ez egyébként is egy apró mellékvizsgálat, nem számíthatott nekik.

Hm. Talán nem ilyen direktben kellene keresnem az összefüggéseket. Megpróbáltam más irányból megközelíteni:

- Tud róla, hogy eléggé elszaporodtak itt az erdőben az achátcsigák?

- Jaj, igen, de ezt, kérem, ne hangoztassa senkinek! Önnek elmondom, mert hivatalos minőségben tartózkodik itt, nem kellene viszont nagydobra verni. Szóval, sajnos, a mi hibánk. Elszabadultak a kísérleteinkhez használt csigák a tél végén. Egy nagy terráriumban tartottuk őket a laborban, és egyik este érthetetlen okból nyitva maradt a szellőzőablak, illetve a csigák terráriuma is. Az összes csiga kimászott, és szétszéledt az erdőben reggelre. Párat összeszedtünk, de úgy jó negyven eltűnt. – A védőköpenyes pasas széttárta a karját. – Mit tehettünk volna? Jelentettük a természetvédelmi hatóságoknál a kárt, kitettük az achátcsigáknak a megfelelő csalétkeket és csigamérget, de nem sikerült mindet elintéznünk. Ezután inkább fel is számoltuk a csigás kutatást, eladtuk az achatina fulicákat egy washingtoni csigatenyésztőnek, és más összetevőkre koncentráltunk. Nem akartuk megkockáztatni, hogy ismét kiszabaduljanak, és még nagyobb kárt okozzanak a természetben. Ez egy elég invazív faj, és kiszorítja a többi, kisebb, őshonos csigát. Szerencsére, itt legalább nincsenek a közelben jelentősebb termőföldek, így anyagi kárt nem okoznak.

Egyelőre nem tudtam, mit kezdhetnék a váratlan új infókkal, csak viharos összevisszaságban kavarogtak a fejemben a gondolatok. Annyi biztos, hogy amint magamra maradok a kocsim rejtekében, lejegyzem az elhangzottakat, és tűzök haza rendszerezni az adatokat.

- Ismer Ön egy Philip Keats nevű fiatalembert? – kérdeztem még rá.

- Ismerős a név. Talán a helyi hírekből?

- Személyesen nem ismeri?

- Nem. Miért?

Felelet helyett elhadartam a két homályos sorsra jutott gyári munkás nevét is.

- Őket ismeri?

- Nem. Kik ők?

- Jól van, köszönöm szépen – mondtam rá, elhárítva a válaszadást. – Nem tartom fel tovább. Jó munkát és szép délutánt kívánok!

Eliparkodtam az autóm felé.

*

- Igen, igen, igen! – Körbepördültem, ugorva egyet örömömben. Majd lezúdítottam a táskámat és a levetett álcám darabjait az íróasztalomra, már visszaérve az irodába. – Nyomára bukkantam az achátcsigáknak! Egyelőre, mondjuk, még csak annyi derült ki, hogy a labornak köze van a csigákhoz, egy krémhez vizsgálták a csiganyálka jótékony hatásait, és véletlenül széteresztettek egy szakajtónyi csigát az erdőben... de már ennek a felfedezésnek is örülök. Igazi áttörés lehet. És van egy tippem arra is, hogyan gyilkolták meg a fitneszedzőt. Mi újság itt?

Mrs Blackhawk a számítógépe mellett kornyadozva némi szégyenkezéssel számolt be:

- Nálunk nem sok. A bevándorlásiakon még nem sikerült fogást találnom, pedig már több alkalmazottukat próbáltam megfűzni. Egyelőre dolgozom az ügyön. – Az öregasszony lapozott egyet tulipánmintás jegyzetfüzetében, és úgy folytatta: - Ezen felül, kaptál nyolc gyűlölködő telefonhívást különböző „jó hazafiaktól”, akik a Keats-ügyben vállalt szerepedet kritizálják. Kitöröljem a felvételeket az iroda hangpostájáról? Vagy esetleg szeretnéd meghallgatni a magvas gondolatokat a külföldről betelepülő állampolgárok erkölcsi szintjéről és bűnözési hajlamairól Dimitrov kapcsán? És a válogatott sértéseket, amiket a dolgozó nőkkel kapcsolatban fogalmaztak meg rád utalva?

- Kuka. Nincs időnk ilyenekre. Egyéb?

- Egyelőre nincs.

- Akkor, tartok egy kis bemutatót. Mr Hoolock, tudna segíteni?

A szomszédos helyiségben körmölő fiatalember felpillantott, és átsietett hozzánk, hogy megnézze, mi lesz a feladata.

- Öntsön le ezzel a vödör piros festékkel, legyen szíves! – nyomtam a kezébe egy doboz festéket. Az idevezető úton ugrottam be érte egy barkácsboltba.

- Tessék? – hüledezett.

- Várjon még egy pillanatot, előkészítem a terepet. – Leterítettem egy nejlonfóliát a padlóra, ráálltam a közepére, magamra kaptam a laborból lopott műanyag védőköpenyt, és felhúztam a lábamra egy pár olcsó, eldobható cipővédő fóliát. A védőköpenyt azért loptam, mert arra már nem volt időm, hogy vegyek, és nem biztos, hogy el tudtam volna találni a pontos típust. Egyébként is, kíváncsi voltam, mennyire megbízható az áteresztéssel szembeni ellenállósága.

- Most már öntheti – közöltem Hoolockkal fürgén.

- Biztos benne?

- Persze, csak nyugodtan! Lehetőleg az arcomra ne, mert szájmaszkra már nem akartam pénzt pazarolni, és azt nem vettem a bemutatóhoz.

Hoolock kibontotta a festékes dobozt, és nagy lendületet véve ráborította a felsőtestemre a tartalmát. Ahogy belepett a vörös festék, még vártam pár másodpercet, aztán belülről felgöngyölítettem magamon a védőköpenyt, belecsavarva a ráöntött folyadékot, feltekerve az egészet. Lekaptam a cipővédő fóliákat is, majd az összes beszennyeződött műanyag cuccot beletömtem egy szemeteszsákba.

- Nos, ez kábé harminc másodperc volt – állapítottam meg aztán, kihúzva magam. – Ennyi idő alatt eltüntettem magamról a szennyezett védőköpenyt és a cipőmet takaró fóliákat, s mindeközben alig pár csepp festék jutott a bőrömre. Ezek után, azt hiszem, nem kérdés, hogyan tűntek el a gyilkosok szőrén-szálán a Dimitrov-villa kertjéből, anélkül, hogy vérnyomokat hagytak volna.

Amikor Hoolock csak megütközve pislogott, késleltetve dolgozva fel a hallottakat, folytattam:

- Az a teóriám, hogy Mr Keats két személlyel volt jelen a tett helyszínén, akik előre kitervelték, hogy késsel megölik, ezért eleve műanyag védőruházatba öltözve mentek oda. A gyilkosság után levetették, összecsomagolták a véres ruhadarabokat, és besuvasztottak mindent egy zsákba. Átmásztak a kerítésen, odafutottak a kocsijukhoz, beugrottak, aztán elhúztak. Bőven volt rá idejük, amíg Mr Dimitrov felébredt, előkereste a pisztolyát, és leért a kertbe. Mit szól?

- Ööö... Végül is, most mutatta be, hogy kivitelezhető fél perc alatt az egész – ismerte el Hoolock. – Talán nem is olyan elrugaszkodott ötlet...

- Szerintem, zseniális – vigyorodtam el, és csettintettem egyet. – Most pedig legfőbb ideje, hogy ne lazsáljak, hanem rászálljak ismét Mr Penningtonra. Ma este betörök hozzá, és átkutatom a házát. Remélem, végre horogra akad.

26. fejezet: Betörés

Nem tudom, Mrs Blackhawk hogyan csinálta, de valahogy sikerült mindössze negyedóra alatt előkaparnia Pennington privát címét. Csak annyit hallottam fél füllel, hogy az ingatlan-nyilvántartó hivatalt hívta, de hogy mivel érte el, hogy ilyen adatokat adjanak ki neki, azt nem tudom. Talán lehetett némi köze ahhoz az eszmecseréhez, amelyet az ügyintézővel folytatott a hájas pite sütési praktikákról. Sajnos, nem követtem az egész társalgást, ugyanis közben a betörőszerszámaimat készítettem elő, és a fekete símaszkomat szösztelenítettem.

- Hú, köszönöm! – vettem át tőle végül a címet tartalmazó papírdarabot, és a zsebembe süllyesztettem.

Ügyeltem arra, hogy egyetlen hajszál se maradjon a símaszk és a fekete betörőgöncök külsejére ragadva, ugyanis egyszer már jártam úgy egy betörésem során – és elég kínos lebukás volt, meg kell hagyni –, hogy lehullott egy kósza hajszálam az egyik nyomozási alanyom telkén, hiába volt a fejemre húzva a símaszk. Nem sok környékbeli nő festi tűzvörösre hosszú, hullámos haját, szóval, nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy a fickó összerakja, mi történt. Csak nagy nehezen másztam ki a slamasztikából, némi zsarolás és egyéb ügyeskedés árán. Nem kívántam, hogy megismétlődjön a baki.

*

Még mielőtt beöltöztem volna a betörőgúnyába, és elindultam volna éjszakai akciómra, elugrottam a szomszédos városba, Bill poros kis albérletébe. Litvin nem volt még otthon, csak a fiatal srác, aki éppen a professzor egyik nyári cipőjét pucolta makulátlan fényességűre a küszöbön üldögélve, hogy meglepje vele az idősebb férfit, amikor az majd hazaér munka után. Előtte már az irodában kinyomtattam A4-es lapokra a laborban minőségellenőrnek álcázva készített digitális fényképek közül egy adagot, és most egyenesen odazúdítottam a papírokat Bill elé.

- Önnek a szerves kémia a szakterülete, igaz? – hadartam. – Megtenné, hogy alaposan átnézi nekem ezeket a kutatási anyagokat? Lehetőleg, mondjuk, holnap estig.

- Ööö... jó, persze... de mégis mi ez? – Bill kisöpört egy kósza, sötét tincset mélabús, kék szeméből, és odahajolt a papírokhoz, félretéve a cipőkefét és Litvin lábbelijét. – Honnan szedett ilyen bonyolult cuccokat? – kérdezett rá csodálkozva.

- Szerintem, jobb, ha nem firtatjuk! A lényeg, hogy próbálja meg, kérem, kihámozni, pontosan milyen vizsgálatok dokumentumai ezek. Látom, hogy mindenféle molekulaláncok meg képletek, de nálam itt megáll a tudomány. Arra gondoltam, hogy Önök a professzorral gyorsan megfejtenék.

- Rendben, megnézzük. Gavnak szerintem öt perc lenne, de ha nem ér majd rá, akkor elszüttyögök a feladattal én is szívesen. Bár nekem több órát vesz igénybe, mire a végére érek ennyi anyag kielemzésének. Holnap estére viszont mindenképpen meglesz a válasz, ígérem.

- Szuper, köszönöm. – Közben már el is sasszéztam a lépcső felé, megkerülve egy horkoló kutyát, hogy induljak betörőakciómra. Bill azonban megállított:

- Nekem is van új infóm. Mondjuk, semmi hasznos, ezért csak holnap akartam felkeresni Önt és beszámolni. De ha már úgyis erre járt...

- Persze, mondja csak! – Egyből megpördültem, és abbahagytam a lépcső felé iparkodást. – Mi újság a konditermes nyomozási szállal?

- Máris sikerült beszélnem a két lánnyal, akiket az áldozat a PNT márkáról kérdezett az edzőteremben.

- Igazán? És, mit meséltek?

- Az egyikük azt említette, hogy olvasott egy hirdetést. Mármint a PNT gyártól. Talált egy netes hirdetést, amelyben fiatal lányokat kerestek egy új reklámhoz. Szoktak nyílt fotózásokat tartani a promóciós anyagaikhoz, és ez is egy ilyen volt. Elment, egy krém termékmintájára rá is került az arcképe.

- Kiderült bármilyen suskus?

- Nem. Csak azt mondta a lány, hogy csalódott volt a fotózások miatt. Jobbra számított, nagyobb eredményekre. Eleinte azt ígérték, hogy akár az új reklámarcuk is lehet a tévében, aztán csak egy vacak kis minta tasakjára tették rá. Amikor látta, hogy ennyire nem indul be a siker, megkérdezte az egyik titkártól, hogy valahogyan nem szerezhetne-e némi előnyt a többi fotómodellel szemben. Arra célozgatott, hogy lefeküdne az egyik PNT fejessel.

- Magával Oscar Penningtonnal? – kérdeztem rá éledő kíváncsisággal.

- Igen, például. A titkár viszont felháborodva közölte vele, hogy a PNT cégnél az ilyen viselkedés nem tolerált, és kidobták a csajt.

- Ó. – Csalódottan lehajtottam a fejem. Már kezdtem reménykedni, hogy egy szaftos szerető-sztori ugrik elő Penningtonnál, de semmi. Kár. – Egyáltalán, semmi zűröset nem említettek Mr Penningtonnal kapcsolatban?

- Semmit. Úgy tűnik, hogy rendben van a fickó. Nincs rossz híre.

- Hát, jó. Más irányból közelítjük meg a kérdést.

- Milyen más irányból?

Célzatosan rácsaptam a hátamon lógó betörőszerszámos hátizsák oldalára. Aztán elindultam újra a lépcső felé. Útközben még búcsúzóul rákérdeztem:

- Egyébként, Ön jól van? Elmúlt végre a professzor rossz hangulata?

Bill megingatta a fejét:

- Cseppet sem. Sőt, egyre rémesebb a helyzet. Tegnap összeütöttem neki egy gyertyafényes-romantikus vacsit, azzal vártam itthon munka után. Gavrilo meg, amikor hazaérve meglátta a szépen megterített asztalt, rám meredt, és azt firtatta, hogy kinek készültem elő. Mintha ez legalábbis kérdés lenne! Ezután sem nyugodott meg, mindössze két falatot gyűrt le illemből. Annyit mondott, hogy nem érzi jól magát, és lepihent a szobában. Hozzám sem szólt többet, csak ott hervadozott a félhomályban. Miss Lorne, ez szörnyű! Könyörgöm, segítsen!

Rátettem a lábam az első lépcsőfokra távozóban, úgy válaszoltam, elutasítóan:

- Nem akarok beleavatkozni, mert hiszek abban, hogy tisztázni tudják egymás között. Éppen ideje, hogy önállóan dolgozzák fel a professzor aggályait, az én beleokoskodásom nélkül.

- Legalább valami tippet adjon, hogy pontosan mi okozza a bajt! Mert Gavrilót hiába kérdezem, ő nem mond semmit, csak magában pötyög arról, hogy milyen borzasztó lesz, amikor elhagyom!

- Nézze! – esett meg a szívem rajtuk. – Ne csak azokra a dolgokra gondoljon, amikről Ön szerint tudomása lehet a professzornak, hanem minden másra is. És most mondja meg nyíltan, hogy az utóbbi hetekben mindig őszinte volt-e a professzorral csajozás terén!

- Igen, az voltam.

- Semmi olyasmit nem csinált nőkkel, ami hűséggel kapcsolatos kétségekre adhatna okot?

- Semmit.

- Biztos, hogy például telefonon keresztül sem flörtölt senkivel?

- Egyszer sem.

- Tuti?

- Ezer százalék.

Az őszinte, szívből jövő tanácstalanság láttán, amellyel a fiatal férfi rám nézett, kezdett körvonalazódni a fejemben, hogy mi lehet a gond. Ha halvány sejtés szintjén sem ugrik be neki még most sem, hogy mi okozhatja a prof féltékenységét... Ha ennyire egyáltalán nem asszociál a prof által kikémlelt szitura... Akkor egyetlen magyarázatot látok. És arra is támadt egy ötletem, hogyan kellene Litvin professzornak némi ösztönzést adnom ahhoz, hogy mielőbb tisztázódhassanak a dolgok – anélkül, hogy nyomozói eszközöket kellene erőltetnem a kapcsolatukba.

*

Már úton voltam Pennington címére, és éppen a kocsimnak kerestem egy jó kis parkolóhelyet az éjszakai utcákon. Ki kellett figyelnem egy olyan pontot, amelyik kellően messze van a háztól, és így nem lehet a rendszámomat utólag sem hozzákapcsolni a betöréshez, de elég közel van ahhoz, hogy egy esetleges meneküléskor időben elérjem.

Közben még egyszer próbáltam végiggondolni, hogy tévedhetek-e Penningtonnal kapcsolatban. Hibát követek el a betöréssel? Lehetséges, hogy Oscar Penningtonnak tényleg nincsen köze a két munkás homályos végzetéhez és Keats megkéseléséhez? Lássuk csak!

Mi szól a pasas bűnössége mellett? Először is, hogy az ő gyárában halt meg az egyik munkavállaló, egy másik pedig gyanús hirtelenséggel eltűnt, miután egyik reggel arról beszéltek egymás között, hogy az egyikük egy durva dolgot látott az üzemben. Megneszelt egy PNT titkot, és hopp, belefulladt a tartályba. Egyet kell értenem Marta Sorbettel: ez nem tűnik véletlennek. A másik fickó is felszívódik. Nem hiszem, hogy ezt ketyós összeesküvés-elméletnek kellene tartanom. Összvissz két ember tudott – a véletlenül hallgatózó Sorbeten kívül – a PNT üzemben kiszúrt titokról, és mindkettő kétes sorsra jutott. Ettől még, persze, nem kellene magára Oscar Penningtonra gyanakodnom. Bármelyik másik PNT alkalmazott is lehetne a nyomozásom fókuszában. Mi van azonban a csigákat vizsgáló laborral, amelynek a megvásárlásán Pennington személyesen ügyködött az orosz cimborájával? Véletlen lenne? Aligha... Keats egyértelműen úgy gondolta, hogy a PNT üzemben kilesett sötét titoknak a csigákhoz volt köze. Erre meg mernék esküdni, bár konkrét bizonyítékom nincs, de a tény, hogy a fiatalember még az öltözőszekrénye környékén is elejtett egy pici csigaházat, és titokzatoskodva hazavitt egy csigát, nekem egyértelmű jele, hogy a csigák körül vizsgálódott. A holttestén is volt egy csiga. Fogadjunk, hogy nyomon volt csiga-ügyben, és ezért kellett kinyírni.

Szóval, a nagy Oscar Pennington személyesen törődik egy pudvás kis labor felvásárlásával... Ahol pont csigákkal is kísérleteztek! Együtt ügyködnek ezen Dimitrovval. Azzal a Dimitrovval, akinek végül Philip Keats holtan köt ki a kertjében! Márpedig Dimitrovot Oscar Pennington személye köti a PNT-üzemekhez...

Íme egy újabb elgondolkodtató részlet: Pennington már többször meglátogatta Dimitrovékat az otthonukban, tehát tudott a díszként kiállított vadászkésről. Így lehetett arról fogalma, hogy milyen méretű pengét kell használni Keats kinyírásához, ha rá akarja lőcsölni a haverjára a gyilkosságot. Ezt hogy’ tudhatta volna egy másik PNT munkavállaló? Vagy hogy’ lehetne már véletlen, hogy a nappaliban tartott vadászkés pont beleillik az áldozat sebeibe?! Sehogy. A gyilkosok nyilván szándékosan használtak hasonló pengét, abban reménykedve, hogy a nappali polcán álló, majdnem ugyanolyan kés jelenléte kellőképpen feltűnik a rendőröknek a nyomozás során, és még inkább Dimitrovékra tereli a gyanút. Valahonnan tehát szedniük kellett némi infót a vadászkésről. Igen, valószínű, hogy alkalma volt legalább az egyiküknek személyesen is megtekintenie Dimitrovék otthonát. Ütős érv Pennington érintettsége mellett.

Ellenőriztem a Mrs Dimitrov által írt látogatói listát és a férje által összeállított névsort is, és nincs a nevek között több PNT alkalmazott. Dimitrov egyedül magával Penningtonnal tárgyalt a PNT részéről. Az elszundított, későn hazainduló munkás pedig ki mást láthatott volna a PNT gyárban, mint egy PNT illetékest? Mi mást figyelhetett volna ki, mint egy rosszban sántikáló PNT alkalmazottat? Vagy akár magát Oscar Penningtont...

És valami azt súgja, hogy a papírnehezék is Pennington ellen szól. Miért kérdezett róla a laborban? Ugyan miért érdekelte pont egy csigás dísztárgy? Nekem meg, persze, letagadta, hogy bármit tudna a csigákról... Elfelejtette volna a papírnehezéket? Csak ennyi lenne? Kétlem.

Még egy dolgot tudnék Pennington ellen felhozni. Azt, hogy olyan típusú embernek tűnt, aki képes lenne gyilkolni a vállalatbirodalma megóvása érdekében. Még ha el is vonatkoztatunk a lemészárolt bárányokból készített szőnyegétől vagy a giccses pecsétgyűrűjétől, akkor is az az érzése támad az embernek a kiaggatott portréi és a sajátmagáról elnevezett márka alapján, hogy lenyűgözi az önnön nagysága, és enyhén szólva is megalomániás. Bár nem ismerem alaposabban, azt nem hiszem, hogy harc nélkül hagyná széthullani maga körül az illúziót egy-két kotnyeles alkalmazottja miatt. Feltételezem, hogy inkább kegyetlen módszerekhez folyamodna. Persze, egy-két személyiségvonás még nem jelenti azt, hogy máris gyilkos lenne, vagy hogy valaha is valóban gyilkolna, de intő jel.

És, mi szól az ártatlansága mellett? Nos, az, hogy semmi zűrösről nem tudni körülötte. Ennyi. Persze, ez elég homályos érvnek tűnik, de mégsem az. Bár nem szeretek a puszta látszatra alapozni, de az kétségtelen, hogy a dolgok a legtöbbször tényleg azok, aminek tűnnek. Ha Pennington minden fronton tisztának mutatkozik, jó eséllyel azért van, mert az is.

Ebben az ügyben már így is rengeteget kockáztattam azzal, hogy Dimitrov védelmében szembementem minden látszattal és valószínűséggel. Tényleg jól teszem, ha még Pennington esetében is félredobok minden reális megállapítást, csak azért, hogy az ingatag elméleteim bizonyításán kínlódjak? Ráadásul úgy tűnt, hogy maga Dimitrov sem feltételezi Penningtonról, hogy benne lenne a gyilkossági ügyben. Komolyan, meddig fogok elmenni az elképzeléseim bizonygatása érdekében?

Mindegy. Hiába minden kétség, cselekednem kell. Csak úgy tehetek jelentős lépést Pennington kizárása felé, ha átkutatom az otthonát, és meggyőződök arról, hogy semmi gyanús nincs a magáncuccai között. Ha viszont mégis elő tudok kaparni valamit, akkor talán végre elcsíphetem. Igen. Kockáztatnom kell. Majdnem biztos, hogy Pennington nem érdektelen szereplője ennek a szövevényes gyilkosságsorozatnak, szóval el kell mennem a végsőkig a kivizsgálása terén.

*

Nem lepett meg, hogy Pennington otthona is elég hivalkodó volt. Hatalmas, háromszintes villa emelkedett az éjszakai utca szerényebb téglaépületei fölé. Szerencsére, kutyákat nem tartottak az udvaron, csak a kertész által nyírt gyep sötétlett a kerítésen túl, kerek bokrokkal tarkítva, macskaköves kis ösvényekkel felosztva.

Nem voltam benne biztos, hogy érdemes pont egy ilyen éjszakai órán betörnöm – amikor benn alszik az egész család –, de túl hosszadalmasnak és bonyolultnak tűnt pontosan kinyomozni, hogy mikor nem tartózkodik otthon senki. Ráadásul, mint szomszédasszonyom kiderítette a PNT alkalmazottakkal folytatott telefonálások során, Pennington felesége általában otthonról dolgozik, egy szaklapnak ír tudományos cikkeket. Emellett napközben két házvezetőnő szokott a villa rendben tartásán munkálkodni. Szóval, nem igazán fordul elő, hogy üresen állna a ház. Talán még mindig az éjszaka a legjobb, amikor mindenki alussza az igazak álmát.

Átmásztam a kerítésen, és ellopakodtam a hátsó udvarig. Ott kiválasztottam az egyik legegyszerűbb felépítésű ablakot, és a betörőszerszámaimmal fél perces ügyeskedés után sikeresen ki is nyitottam. Kívülről úgy tűnt, hogy az épület nincs beriasztózva, így nem töltöttem az időt felesleges óvatoskodással.

Miután bent sem bukkant fel riasztókészülék, sőt, kutya sem, bemásztam a folyosóra, és szétnéztem, hová jutottam. Felkapcsoltam a zseblámpámat is, majd körbevilágítottam.

Keskeny, egyformára szabott ablakok mentén haladt az összekötő folyosó, oldalt orientális stílusban faragott ajtók sorával, két végén egy-egy lépcsőbe torkollva. Dísztárgyként egy indiai fílinget árasztó batár nagy váza állt a fal mentén. Sárgás színét rézötvözet adhatta, és egy elefántfejű ember képe volt belevésve. Ezen felül itt is – akárcsak a PNT gyárban – fényképek lógtak mindenfelé.

Tettem előre egy lépést; a szőnyeg puhán süppedt lépteim alatt. Szemügyre vettem pár kitett fotót. Oscar Pennington átvesz egy tudományos oklevelet. Oscar Pennington találkozik egy híres énekessel. Oscar Pennington megnyitó beszédet tart. Oscar Pennington még egy kitüntetést átvesz. Oscar Pennington éppen felszáll egy kisrepülőre egy ejtőernyős ugráshoz...

Pennington portréi között azért helyet kapott egyetlen családi kép is, amely a négy gyerekét és a feleségét ábrázolta egy hegyi túrán. A gyerekek már tinédzserkorúnak tűntek, a felesége pedig egy feketére festett hajú, a férjénél némileg magasabb, de hasonlóan vékony alkatú asszony volt. Az arca viszont egészen kerek, mintha körzővel húzták volna meg, egyenes, sötét tincsei pedig copfban hátratűzve. A szája keskeny vonalként húzódott, ahogy nyers határozottsággal összepréselte ajkait egy némiképp erőltetett mosolyba.

Már éppen odafordultam a gyerekekhez, hogy most az ő vonásaikat tanulmányozzam alaposabban, ám ekkor hangosan koppant egy ódivatú falióra ingája a fejem felett, és emlékeztetett arra, hogy nem kellene gatyáznom. A családtagoknak még ráérek utánajárni. Inkább keresnem kellene egy dolgozószobafélét, hátha ott találnék olyan üzleti titkot, amit Pennington a gyárba nem vinne be. Valószínű, hogy ha bármi igazán fontosat rejteget, azt itthon tartja, máskülönben már kitudódott volna fél év alatt, nem? A munkahelyén nagyobb az esélye, hogy egy hozzáértő belebotlik a titkaiba, és rájön, mi a turpisság. Már ha valóban egy szakmai suskusról van szó.

Az ajtókra tapasztott füllel kihallgattam, hogy melyik szobában alszanak, és lábujjhegyen lopakodva végighaladtam a folyosón. Először bejártam az egész épületet, felmérve, hogy hol helyezkednek el a hálószobák, és jó darabig mást sem csináltam, csak fel-alá osontam a lépcsőkön.

Aztán kiválasztottam a lehető legtávolabb eső szobát, ahol egyetlen hálószoba sem volt a közelben, és ott kezdtem a vizsgálódást.

Szeretném leszögezni, hogy munkám során kellő türelmet sajátítottam el a meglapulás, leselkedés, észrevétlenül osonás terén, amikor válóperes ügyfeleim hűtlen házastársait tartottam megfigyelés alatt. Azonban ahhoz még én sem vagyok hozzászokva, hogy ennyire hihetetlenül halkan tevékenykedjek, és másodpercenként pillantsak fel, ellenőrizve, hogy továbbra is tiszta-e a levegő. Elég idegőrlő volt. Körömhegynyi kis szakaszonként mozgatva, elképesztő csigatempóval húztam ki fiókokat, nyitogattam szekrényeket, lapoztam át papírokat.

Egy-két fényképet is készítettem a telómmal, de sajnos, nem jött a nagy áttörés. Az látszott, hogy Penningtonék tudományos érdeklődésűek, sok volt náluk a lexikon és a szakmai könyv, de nem fogott el egyik láttán sem az az érzés, hogy valamiféle gyanús csigaügy kulcsmotívumával állnék szemben. A nappaliban találtam egy laptopot is, de le volt jelszavazva, így azt egy idő után békén hagytam.

Üzleti ügyeknek nyoma sincs, pár közüzemi számla áll a legközelebb hozzájuk. Teljes kudarc.

Végignéztem a fürdőket, majd átfutottam a konyha felszereléseit is, aztán megtaláltam a garázsba vezető ajtót. A ház belsejéből át lehetett menni, én pedig jobb híján úgy döntöttem, hogy ott folytatom a nézelődést. Ha továbbra sem találok semmi érdemlegeset, egyelőre ideje visszavonulót fújni, és az irodában elemzem majd a szakkönyvekről készített fotókat. Esetleg elküldöm az asszisztensemet a helyi könyvtárba – úgyis könyvtárosként dolgozott régen –, hogy ellenőrizze, mi a kötetek fő témája. Hátha mégis van köztük csigás. Vékony kis szalmaszál, de nem árt belekapaszkodni...

Két autó parkolt a garázsban, mindkettőt lefotóztam, bár az egyiket már ismertem. Oscar Pennington fekete kocsija volt, amelyet korábban kifigyeltem a Dimitrov-villa udvarán. Készítettem pár képet, aztán a kerti szerszámokat kezdtem tanulmányozni.

És ekkor végre megpillantottam valamit, aminek a láttán kihagyott a szívem egy ütemet. Majd egyből elkezdett felgyorsulni a légzésem, és levegő után kaptam. A fal mellett húzódott egy kis polc, ahová kalapácsok, fogók, csavarhúzók, metszőollók voltak felhalmozva. A poros szerszámkupac közepén pedig ott hevert egy vadászkés. Hajszál pontosan ugyanolyan, mint Alekszej Dimitrové!

Ezt egészen biztosan tudtam, ugyanis az ügyvédi anyagokba bezsúfolt helyszínelői fotókon számtalanszor szerepelt a gyilkos fegyvernek vélt kés. A kés, amelyet Mr Dimitrov vitt ki az udvarra a nappaliból. És most itt pihen a hasonmása Oscar Pennington garázsában!

Sajnos, a kés makulátlanul tisztára volt mosva és fényesítve, így nem lehetett ránézésre megállapítani, hogy használták-e bármire az utóbbi időben. Bár ez a csillogó tisztaság elég gyanús, tekintve, hogy a többi szerszám koszos, kopottas. Úgy tűnt, hogy a vadászkést jó alaposan, vegyszerekkel is megpucolták. Aligha maradt rajta DNS minta.

Már éppen meg akartam fogni a kést kesztyűbe bújtatott kezemmel, hogy a betöréshez használt hátizsákomba süllyesszem, ám ekkor zajt hallottam meg.

A házban benn fény gyulladt, és léptek dobbantak.

Nem volt időm másra, csak gyorsan készítettem két-három fotót a késről, aztán besuvasztottam a telómat a hátizsákba, és menekülőre fogtam a dolgot. Feladtam a kés ellopásának gondolatát, ugyanis annyira nem voltam vakmerő, hogy magamhoz vegyek egy kést, amelyet vélhetőleg gyilkosságra használtak nem régen. Még csak az kéne, hogy esetleg megtalálják nálam, ha lefülelnek itt! Penningtonék rám fogják, hogy a kés eleve nálam volt, a rendőrkapitány pedig még ebből is egy szaftos bűncselekményt fog kikerekíteni a rovásomra... Talán még engem is lesittelnek ártatlanul a Keats-ügyben!

A garázs udvarra vezető kapuja nem nyílt. Be volt zárva, és annyi időm biztosan nem volt, hogy nekiálljak a bonyolult elektromos zárat szétszerelni.

Megálltam fülelni, hogy kiderítsem, vajon merről jönnek a léptek. Ekkor azonban meghallottam egy vékony, elhaló női hangot az épület belseje felől:

- Gyere gyorsan a pisztollyal, Oscar! Hallom, hogy ott zörög a garázsban...

Inkább nem hallgatóztam tovább, hanem az ablak felé vetődtem, úgy döntve, hogy inkább kitörök, mivel befelé nem menekülhetek. Ám nem voltam elég gyors. Kivágódott a garázsajtó, és fényárba borult minden, ahogy Oscar Pennington betoppant. Kezében egy előreszegezett pisztollyal.

Kénytelen-kelletlen fellendítettem a magasba a karom, és abbahagytam a reménytelen menekülési kísérletet. Közben a férfi visszaszólt a konyhába a feleségének:

- Hívd gyorsan a rendőröket, Julie!

27. fejezet: A dutyiban

Az éjszakát a nagyvárosi rendőrőrs egyik cellájában töltöttem a vallomásom felvétele után, egy drogos utcalány és egy hajléktalan öregasszony társaságában. Szerencsére, mindketten egész éjjel a padlót bámulták magukba süppedve, nem erőltették a társalgást, így tudtam szunyókálni, amíg másnap átszállítottak a fogházba. Bíztam benne, hogy Quentin Hoolock – akit felkértem a képviseletemre – nem szúrja majd el az óvadékkérelmet, és hamar szabadlábon leszek.

Sikerült elérnünk a kihallgatást végző rendőröknél, hogy látogatókat engedélyezzenek. Mivel az éjjel teljes körű beismerő vallomást tettem a betörésről, és nem utalt semmi arra, hogy cinkosaim lettek volna, nem akadályozták a látogatásokat. Így legalább folytathatom a nyomozást a dutyiból is.

Az első látogatóm, némi meglepetésemre, maga Oscar Pennington volt.

- Nos, Miss Lorne, meg kell mondjam, értetlenül állok az éjszaka történtek előtt – csapott bele egyből a lecsóba, ahogy leült velem szemben a látogatásra kijelölt helyiség kényelmetlen fémszékére.

A kecskeszakállas, koboldszerűen apró férfi felöltözése ezúttal is lezseren elegáns volt kigombolt nyakú ingével és nem kínosan eligazított, de azért kellemesen rendezett rövid mellényével. Pennington egyik ujján ott csillogott hatalmas arany pecsétgyűrűje is az azúrkék ékkővel és arannyal belefuttatott saját monogramjával.

- Miért tart a garázsában egy ugyanolyan vadászkést, mint amilyen Dimitrovék nappalijában volt a Keats-gyilkosság előtt? - vágtam vissza a kérdéssel még nála is lényegre törőbben.

- Nem tudom, miről beszél. – A férfinak a szeme sem rebbent.

- Lefényképeztem, úgyhogy ne próbálja tagadni!

- Nem tudom, miről beszél. – Pennington elismételte az előző kijelentését. – Nincs vadászkésem.

- Pedig ott volt! Van róla több képem is. Szóval, ideje, hogy megmagyarázza!

- Nos, talán Ön tette oda. Valamiért meggyőződése, hogy közöm van Alekszej bebörtönzéséhez, és ezért betört az otthonomba, hogy nyomokat plántáljon el ellenem.

Egy gúnyos hang szisszent az ajkamon, ahogy elharaptam egy kesernyés nevetést.

- Van ám bőr a képén – szögeztem le. – Rám akarja fogni az otthonában tárolt bűnjeleket?

Pennington hümmögve megpöckölte hegyes kecskeszakállát, és csak némi töprengés után válaszolt:

- Nos, egy biztos: senki nem fog hinni Önnek. Szóval, ideje lenne elengednie ezt az egészet, nem gondolja?

- Igazán?

- Igen. Sőt, úgy vélem, jobb lesz, ha konkrétabban fogalmazok. Nos, úgy állunk, hogy én a környék egyik leggazdagabb üzletembere vagyok, makulátlan hírnévvel, lojális alkalmazottakkal, támogató családi háttérrel. Ezzel szemben Önt így tudnám jellemezni némi utánakérdezés alapján: egy hányatott sorsú asztrológus, aki kissé labilis a szörnyű gyerekkora miatt, köztudottan hazudós, különc, megbízhatatlan és még pénzéhes is. Állandóan a rendőrség látóterébe kerül a különböző kisebb-nagyobb jogsértések miatt, amelyeket elkövet. Úgy hírlik, egy betörés közben még gyilkolt is. Valahogy elsikálta, de a helyi rendőrkapitány sejti az igazságot. Nos, ezek után, Ön szerint mi fog történni, ha túlságosan sokáig bizonygatja az elméletét velem kapcsolatban? Mindenkit meggyőz, börtönbe csukat, és élvezi a bájos kis happyendet, na és persze a karrierjét építő médiafigyelmet? Aligha. Tudja, mi lesz? Ha nem áll le most azonnal, gondoskodni fogok arról, hogy vagy egy fegyházban vagy egy pszichiátriai osztályon poshadjon az idők végezetéig! Nos, most már elég világosan beszélek, kisasszony?

- Eléggé. – Csak ennyit mondtam rá.

- Akkor megértettük egymást?

- Igen. Szóval, mit keres Önnél egy ugyanolyan vadászkés, mint Mr Dimitrové?

Pennington apró szeme felvillant:

- Komolyan mondtam az előbbieket! Hagyjon fel ezzel a nyomozással, de azonnal! Ha másra nem hajlandó, legalább rólam szálljon le! Egy ilyen közönséges kis detektívnő, mint Ön, a közelébe sem jöhet az életemnek. Felfogta?! – Mondandója végére már egészen felhangosodott, szinte üvöltött. Mindkét kezével előre támaszkodott az asztallap szélére, úgy fröcsögte felém szavait.

Lám, lám. Olybá tűnik, nem nehéz kihozni a sodrából. A múltkor is pikkpakk elveszítette a türelmét a keresztkérdéseim hatására, és a táncosnő is azt mesélte, hogy hallotta Penningtont magán kívül ordítozni a telefonba egy egyszerű üzleti késedelem miatt. Nagyképűség, kegyetlenség, az önfegyelem teljes hiánya... Egész jó kis kombó egy késelő gyilkos jellemrajzához. Kár, hogy nem hirtelen felindulásból történt a gyilkosság.

- Válaszolni nem fog, csak handabandázni? – kérdeztem rá.

- Megbánja, ha nem veszi komolyan a figyelmeztetésemet!

- Emlékszik egy csigamintás papírnehezékre?

A férfi megdermedő arcvonásain láttam, hogy kellemetlen témát kezdtem feszegetni.

- Nem! – felelte a nyilvánvaló hazugságot érdesen.

- Miért érdekelte Önt?

- Nem tudom, miről beszél. Nem érdekelnek a papírnehezékek.

- És a csigák?

- Azok sem. – Ingerülten elfordult. – Nos, nincs más mondandóm Önnek. Jobban tenné, ha meghúzná magát!

Felelet nélkül felkeltem a székemből, jelezve az őröknek, hogy visszakísérhetnek a cellámba. Az utolsó pillanatban azért még visszafordultam a férfihoz, és odavetettem:

- Önnél százszor különb emberek is próbáltak már kikészíteni. Csak próbálkozzon, ha akar! – Ellépdeltem az őrök után.

*

Másnap, a soron következő látogatási időben olyan ismerőseim érkeztek, akikre a legkevésbé sem számítottam. Mivel már csak arra vártam, hogy Hoolock és az asszisztensem a hivatali ablaknál elintézze az irodámból hozott óvadék letételét, és egy-két óra kérdése volt a kiengedésem, az őrök nem fogták szigorúra a dolgot, és hagyták, hogy mindkét látogatóm egyszerre üljön le hozzám a kijelölt asztalhoz.

Marietta és Josh. A két fiatal együtt jött be hozzám. A Dalton-srác egyből vihogni kezdett, ahogy meglátott a fogházban kapott szürke ruhában besétálni. Egy bőrdzsekiben és divatosra lyuggatott farmerban terpeszkedett az asztalnál, több ezer dolláros sportcipője orrával unottan bökdösve a fémbútor sarkát. Marietta jóval feszélyezettebbnek tűnt a hűvös, rideg helyen, ő nyugtalanul összehúzta alakra szabott, bíborszínű szoknyaruhája fölött törtfehér blézerét, és egyik lábáról a másikra nehezedve álldogált a Dalton-fiú mögött. A lány szőkére melírozott, aranybarna fürtjeit igazgatta.

- Nocsak, minek köszönhetem a látogatást? – érdeklődtem, és leültem velük szemben.

- Arra gondoltunk, elnézünk feléd – Josh szája fülig ért –, bár azt nem gondoltam, hogy áttetted a székhelyed az irodából egy dutyiba. Mi van, megirigyelted a nagyim életszínvonalát?

Elfintorodtam az általam vajmi kevéssé kedvelt Dalton-rokon említésére:

- Akadt egy kisebb fiaskó a nyomozásom során. Önöknél mi újság?

- Marietta összejött Alex Dimitrovval – újságolta Josh készségesen a lány helyett, bár Marietta is kinyitotta gondosan festett száját a háttérben, hogy feleljen, de a srác megelőzte. – Most a héten. Követtem a tanácsaidat, és összehoztam őket.

- Igazán? Hogyan?

- Nem mondom, hogy kifinomultak voltak a módszereim, de működött.

- Mi történt?

- Hát, a legutóbbi buliban odalökdöstem Marietta mellé Alexet a bárpultnál, hogy kérje már fel táncolni, nem igaz, hogy nem akarja a karjában tartani a parti legcsinosabb csaját! Alex meg csak ökögött-makogott lángoló arccal, nem mert kezdeményezni. Szóval, végül én közöltem Mariettával, hogy a haverom fel akarja kérni. És odataszítottam őket a táncparkettre. – Josh kacsintott egyet. – Innentől már maguktól is beindultak a dolgok. Táncoltak egy darabig, aztán, amint megszólalt egy lassú szám, onnantól kezdve már egész este csak nyalták-falták egymást.

Marietta elpirult, és lesütötte a szemét.

- Nem kell szégyenlősködni – bökte meg Dalton röhögve. – Nem voltál így zavarban, amikor rámásztál a Dimitrov-fiúra...

Marietta ekkor már inkább félbeszakította:

- Nem azért jöttem ide, hogy Josh idétlenkedését hallgassam! – Finoman rózsaszínre fényezett ajka bosszúsan megrándult. - Csak szeretném megköszönni a segítségét, Miss Lorne. Josh mesélte, hogy Önnek köszönhetjük Alexszel, hogy végre be mertük vallani egymásnak az érzéseinket. El sem tudom mondani, hogy ez mit jelent nekem! Ön olyan, de olyan sokat segített már! Megvédett a Whitmore-ügyben, és most még Alexszel is...

- Jaj, csak kíméljen meg a szirupos hálálkodástól, könyörgöm! – vágtam közbe. – Válóperes detektív vagyok! Persze, hogy belelátok gyorsan az emberi kapcsolatokba. Ez nem nagy érdem.

Marietta azonban nem állt le a témával:

- Ha tudná, mennyire reménytelenül beleszerettem Alexbe! – folytatta, és szeme megtelt csillogó fényekkel, mintha parányi üveggömbbe zárt éjszakai égbolt fénylene. – De hát, láttam, hogy ott van egy rakás korabeli lány, aki odáig van érte. Mit akarna egy két-három évvel idősebb csajtól? Ráadásul épp most készülnek kirúgni az egyetemről, mert már megint megbuktam egy fontos vizsgán... Ő meg híresen jó tanuló. Annyira nem illek hozzá. Nem is mertem remélni, hogy érdekelhetem... Lehet, hogy sosem kezdeményeztem volna, ha Josh nem próbál meg minket összeboronálni az Ön tanácsára, és nem látom meg tánc közben Alexen, hogy tetszem neki. Miss Lorne! Ön annyira csodálatos...

- Rutin dolog volt.

- De miből jött rá, hogy... hogy nekem ennyire tetszik Alex?

- Hát, az egész helyzet így tűnt logikusnak. – Rántottam egyet a vállamon. – A leggyanúsabb, ami végleg meggyőzött, az az volt, amikor Ön a beszélgetésünk végén feltűnően lenézően fogalmazott Alex Dimitrov titokzatosságával kapcsolatban. Valami olyasmit éreztetett, hogy milyen béna és álságos. Korábban viszont, amikor egy éve egyszer Bill Inskeeppel kavart egy diszkóban, szóba került köztünk, hogy Bill milyen titokzatos, mint új srác a környéken. És Ön akkor egyáltalán nem ilyen hangsúllyal reagált a témára, hanem inkább tetszéssel és kíváncsisággal. Gyanítottam, hogy a Dimitrov-fiú esetében sem nyilatkozna erről másképpen, ha őszinte lenne. Az a tapasztalatom, hogy ennyire látványosan nem változik, hogy kinek milyen tulajdonság imponál egy másik emberben. Ha Billben tetszett Önnek a titokzatosság, akkor valószínűleg szexinek tartaná Alex Dimitrov esetén is. És ugyan mi oka lenne ezzel kapcsolatban alakoskodni előttem? Szóval, gyanítottam, hogy egy nem kívánatos vonzalmat próbál leplezni.

Marietta a szívére szorította puha, fehér kezét álmodozóan.

- Köszönöm – suttogta még egyszer. – Meg tudom ezt bárhogyan hálálni Önnek?

- Ugyan, hagyja már! Inkább tudna egy gyors kérdésre válaszolni? Mondja csak, ismeri a PNT márkát?

A lány, aki válaszom első fele hallatán már készült a kijárat felé indulni és véget vetni a látogatásának, hogy kettesben is beszélhessek Joshsal, most megtorpant:

- Igen, persze. Miért?

- Mit tud róla?

- A legismertebb helyi márka. Van tőlük egy arcpakolásom és testápolóm is.

- Más egyebet tud róluk?

- Sajnos, csak ennyit. Fontos lehet ez a nyomozásához esetleg? Mert ha igen, akkor majd figyelek, hátha mesélnek róluk érdekeset a szépségiparban.

- Igen, jó lenne. Megtenné, hogy azonnal szól, ha bármi érdemlegeset hall? A modell ismerőseit is végigkérdezhetné.

- Szívesen. Pontosan mit próbáljak kipuhatolni?

- Elsősorban Oscar Penningtonra lennék kíváncsi. Hogy vele kapcsolatban van-e bármi zűrös. Akármi.

- Rendben, próbálok kérdezősködni. – Marietta még egy utolsó hálás mosolyt vetett rám, majd ellibbent az őt kikísérő őrök felé.

Josh viszont nem fogta távozóra.

- Ezt jól összehoztuk, mi? – kacsintott rám megint.

- Igen, olyasmi.

- Nem is volt nagy ügy. De figyu, vöröske! Ha ilyen tutkó tanácsaid vannak, igazán nekem is mondhatnál valamit, hogy hogyan csavarjam el Natalie fejét!

- Ez nem így megy. Volt idő, amikor Ön is tiszta lappal indult Natalie-nál, és egy-két jól hangzó duma elég volt ahhoz, hogy elszédítse. Azonban már rég nem itt tartunk. Sorozatban elszúrta az összes esélyét, az utolsó utániakat is. Ne várja, hogy ez könnyen helyrehozható!

- Jól van, megerőltetem magam, na. Csak mondjad már, hogy mit csináljak! Mert hiába hívom, nem reagál. Hiába keresem... Azt sem tudom, hol érhetném utol. A munkahelyére, az agykutató központba nem engednek be illetékteleneket. Ezen kívül meg csak az otthoni címét tudom, de ott meg, mégis, mit kezdhetnék? Nem törhetek be a családjához egy nagy csokor rózsával, hogy „bocsika, én vagyok az, aki összeverte a lányukat, és szeretnék vele újra összejönni”!

- Hát, ez szerintem sem a legjobb ötlet.

- Akkor mégis, mit tehetnék? Bármennyit fizetek, vöröske, ha kitalálsz nekem valamit!

- Nem kell fizetnie, csak értse meg, hogy ez egy hosszú folyamat! Folytassa a terápiát! Bulizás helyett építse a tartalmasabb kapcsolatait, például foglalkozzon többet a féltestvéreivel, és rakjon össze magának értelmes heti programokat! Dolgozzon rajta! Ehhez még kevés volt az eltelt szűk egy év, de azért látom, hogy elindult egy úton. Ne adja fel!

- Natalie rég be fog pasizni addigra, mire ebből bármi összejön. És akkor már esélyem sem lesz.

- Most mit vár, mit mondjak? Nincs más jó megoldás. Ha ebben a pillanatban újra összejönne Natalie-val, nem tudnák egymást boldoggá tenni, és rossz véget érne az újabb rövid kis együttjárás is. Ezt akarja?

- Persze, hogy nem. De azért... ha lenne valami tipped, amitől most rögtön újra összejönne velem...

- Mr Dalton!

- Jól van, jól van. – Josh feltette a kezét megadóan. - Rendben, folytatom a terápiát, és tegnap már kinéztem magamnak egy közgázos tanfolyamot is a szomszéd város egyetemén. Lehet, hogy utánajárok a felvételi követelményeknek. Most boldog vagy?

Megcsóváltam a fejem, magamban somolyogva.

- Egyébként meg, hogyhogy bekasztniztak? – kérdezett rá aztán a fiú. – Mit követtél el? Jót röhögtem, amikor az asszisztensed mondta az irodában, hogy a sitten keressünk...

- Örülök, hogy legalább Ön szórakoztatónak találja a helyzetet.

- Nyugi, ha kell segítség, megkenek pár korrupt zsernyákot vagy ilyesmi...

- Köszönöm, az ügyvédem már elintézte, pár óra múlva kiengednek.

- Mit követtél el?

- Betörtem az egyik nyomozási alanyomhoz.

- És, lebuktál? De ciki! – Josh ezúttal is rötyögni kezdett.

- Mi lenne, ha inkább Ön is elgondolkozna a PNT márkanéven és Oscar Penningtonon? A nagyapja bátyja sokat forgott anno üzleti körökben. Nem mesélt valami érdemlegeset erről az emberről?

- Hát, tudja a fene! A ruszki maffiózóra emlékeztem a múltkor, hogy szóba került, de ennek a Penningtonnak nincs olyan megjegyezhető neve...

- Erőltesse meg magát, legyen szíves!

A fiú hátradőlt a székén, és tűnődve morfondírozott egy darabig.

- Egy hegyes szakállú kis muksóról van szó? – kérdezett rá aztán egyszer csak.

- Igen, igen! – csillant fel a szemem.

- Egyszer nálunk vacsorázott még jó pár éve, a vén Thomas úgynevezett autóbalesete előtt. Az öreg meghívta Oscar Penningtont meg a feleségét, és egy befektetésről tárgyalt velük. Mindössze pár óra volt, semmi izgi.

- Emlékszik még bármi másra?

- Hát, nemigen. Csak arra, hogy elég uncsi alak volt ez a Pennington. Folyamatosan vagy saját magáról vagy a gyárai sikeréről beszélt. Semmi más nem foglalkoztatta. Kábé még ha annyit kérdezett tőle a vén Thomas, hogy hogy’ vannak a gyerekei, akkor is csak a PNT márka jutott eszébe. El volt szállva magától.

- Hogyan viselkedett a feleségével? Csinált bármi gázt vele? Szólt hozzá agresszívan vagy ellenségesen?

- Nem. Az a nő csak a férje mondandóját szajkózta. Úgy tűnt, eléggé egyet értenek.

Felsóhajtottam. Egyszerűen nem igaz, hogy semmi zűrös nem kerül elő Penningtonról!

- Jól van, köszönöm – törődtem bele végül. – Azt hiszem, egyelőre nincs több kérdésem.

- Akkor most már cserébe igazán elcsúsztathatnál pár infót arról, hogy hogyan tudnám soron kívül visszahódítani Natalie-t. Tudod, a jól hangzó terápiás blablák nélkül...

Inkább intettem az őröknek, hogy kísérjenek vissza a cellámba.

*

- Végre itthon! – nyújtóztam nagyot, megérkezve az irodába, egyből egy kávés bögrét keresve. – Ideje rendezni a sorainkat, aztán megyek is vissza a börtönbe.

- Micsoda? – hökkent meg Hoolock.

- Meglátogatom Mr Dimitrovot.

- Ja, jó. – Megnyugodva felderült a fiatal férfi arca. – Bemegyek én is Önnel, hogy biztos beengedjék, meg leadok pár papírt a börtönparancsnoknál a Dimitrov-tárgyalás ütemezésével kapcsolatban. Elvinne?

Nekiálltam egy nagykanál fahéjat belemerni a bögrémbe, miközben rábólintottam a kérésre.

Mrs Blackhawk arca felderült. Szemlátomást örült, hogy végre hagyjuk majd békén dolgozni. Úgy tűnik, a távollétemben Hoolock már megint az agyára ment valamilyen ügyvédes sztorijával.

- Azt hiszem, megtaláltam a gyenge láncszemet a bevándorlásiaknál – jegyezte meg hangosan az idős nő, leülve az irodai telefonkészülék mellé. – Ha prezentálom a férfinak a „sírdogáló venezuelai anyóka” szerepet, ki fogja adni Diego Santos adatait.

- Hú, szuper! – ütögettem össze a tenyerem. – Akkor addig még feltétlenül maradunk, amíg meghallgatom, hogyan utánoz egy latin-amerikai nénikét.

*

Végül mégis kénytelen voltam hamarabb indulást vezényelni, mint hogy asszisztensem befejezte volna a telefonálást, ugyanis elég hosszas puhításra volt szükség a hivatali alkalmazott befolyásolásához. Amikor Mrs Blackhawk már harmadjára kezdett bele spanyolul egy imádság szövegének panaszos végigszipogásába, a tekintetemmel jeleztem Hoolocknak, hogy inkább menjünk.

- Tudja, gondolkoztam a műanyag védőköpenyen – jegyezte meg a fiatalember, ahogy már a liftben álltunk.

- Mire jutott ezzel kapcsolatban?

- Arra, hogy valamit nem értek. Amikor Keats megpillantotta őket – mármint két fura, védőruhába öltözött alakot Dimitrovék sötét kertjében –, miért nem sejtett egyből veszélyt? Miért nem menekült el, vagy védekezett látványosabban?

- Hát, vagy nem volt oka gyanakodni, vagy sikerült teljes hirtelenséggel rajtaütniük.

- Nem volt oka gyanakodni? – visszhangozta Hoolock. – Miért ne találta volna furcsának, hogy két ember védőruházatot visel egy villa kertjében?

- Jó kérdés.

- Mit gondol?

- Lehet, hogy ez a normál öltözetük volt. Úgy értem, hogy például két laboránsról vagy vegyi anyagokkal dolgozó egyéb munkásról van szó, akik aznap éjszaka is műszakban voltak. Akik talán eleve egy kutatás kedvéért mentek ki az erdőbe. A másik lehetőség, hogy az elkövetők előre odamentek, és elrejtőztek a kertben, és így közvetlen közelről tudtak rátámadni az áldozatukra. Elég nagy ott a gaz, elbújhattak közte. Ez viszont azt jelentené, hogy valahonnan előre tudták, hol lehet majd az áldozatukat elkapni. Kétlem, hogy ilyen műanyag cuccban, a kihalt éjszakai erdei úton feltűnésmentesen követni tudták volna. Szóval, szerintem vagy együtt mentek vele, a társaságában, vagy előre elbújtak. De mindenképpen előléphet fő gyanúsítottá mindenki, aki ilyen védőruházathoz könnyedén hozzáférhet. És egyre inkább kezdem azt gondolni, hogy Mr Keatsnek volt egy cinkosa.

- Ööö... az áldozatnak? Miféle cinkosa?

- Valaki, aki segített neki a PNT titok előásásában, de aztán mégis hátat fordított neki az utolsó pillanatban, és kiadta a tetteseknek.

- Ezt meg honnan veszi?

- Egyelőre nagyjából két okom van erre tippelni. Az egyik ok, hogy Mr Keats említette Marta Sorbetnek, hogy olyan személyt is bánthat a nyomozás, aki nem érdemli meg. Tehát, volt legalább egy olyan érintett az ügyben, akivel Mr Keats szimpatizált. Sorbet gátlástalan kegyetlenségét látva Mr Keats talán megosztotta ezzel az illetővel a felfedezéseit, és a segítségét kérte a leleplezéshez, hogy így védhesse meg. Ez a valaki viszont inkább beárulta a főgonosznál. Logikus, nem? A másik ok, ami miatt erre tippelek, az az, hogy nyilván valószínűbb, hogy egy olyan személy láthatott bele Philip Keats úti terveibe, és tudhatta meg, hogy hová és mikor megy a gyilkosság estéjén, aki jóban volt vele. Mr Keats aligha árult volna el ilyesmit a nyomozása egyik gyanúsítottjának.

- Igaz. Akkor viszont három személyt is keresünk?

- Hát, kettőt biztosan. Annyi kellett az áldozat meggyilkolásához. A „szimpatikus” illető is lehetett az egyik gyilkos.

- Szóval, Ön szerint volt egy gonosz főkolompos és egy szerencsétlenebb, sajnálatra méltóbb segítője?

- Igen, talán. Bár más felállások is elképzelhetők.

Nem folytattam a gondolatmenetet, ugyanis megérkeztünk parkoló autómhoz, és innentől a vezetésre koncentráltam.

*

Leparkoltunk pár utcára a börtöntől egy kis kávézó előtt, és leültünk Hoolockkal egy-egy fagyikehely fölött még egyszer átbeszélni az észrevételeinket. Csak miután meggyőződtem arról, hogy ő is legalább olyan gyanúsnak találja a Penningtonnál látott kést, mint én, akkor hoztam döntést arról, milyen stílusban fogok majd hozzá Dimitrov kikérdezéséhez.

Ilyen előkészületek után ballagtunk át a börtönépületbe.

Dimitrov továbbra is meg volt sértődve a múltkori gyanúsítás miatt, legalábbis csak foghegyről vetett oda nekem egy köszönésfélét, és összefonva izmos karjait, amennyire láncaitól bírta, úgy ült le a székén, hogy térben a lehető leginkább eltávolodjon tőlem.

Én viszont nem foglalkoztam komor arckifejezésével, hanem lecsaptam elé az irodámban kinyomtatott digitális fényképet a Pennington garázsában lefotózott vadászkésről.

- Ez Ön szerint mégis micsoda?

A férfi keskeny szeme összeszűkült, ahogy vetett egy felületes pillantást a képre:

- Az én vadászkésem, nem?

- Azt hiszi? Hát, igen, pont úgy néz ki. Csakhogy ezt Oscar Pennington garázsában láttam. Ugyan miért tart magánál egy ugyanolyan vadászkést, mint az Öné?

Dimitrov megütközve elgondolkozott; egy pillanatra még a sértődésről is megfeledkezett. Aztán egyszerre beugrott neki valami:

- Most, hogy így mondja, rémlik, hogy szóba került. Egyszer Penningtonék nálunk vacsoráztak. Amikor leültünk velük beszélgetni a nappaliban, Oscar rákérdezett a kiállított vadászkésemre. Mondta, hogy tetszik neki, és megkérdezte honnan van. Elmeséltem, honnan rendeltem annak idején, ha venni akar. Otthonra gondolta, dísztárgynak...

- Ahhoz képest a garázsa egy félreeső sarkába suvasztva találtam rá!

- Lehet, hogy megunta.

Levágtam a kezem az asztallapon pihenő fotóra.

- Még mindig azt hiszi, hogy Mr Penningtonnak semmi köze a gyilkossághoz?! – törtem ki, a kelleténél nagyobb hangerővel.

- Nézze, én lennék a legboldogabb, ha tisztázódna az ügy, de Oscart üldözni a gyanúsítgatással legalább olyan légből kapott, mint ahogyan a rendőrök alaptalanul rám hárították a felelősséget a bűntényért. Oscar egy családapa és gyakorlatias üzletember. Egészen biztos, hogy nem foglalkozna egy fitneszedző meggyilkolásával.

- Ön elfogult ebben a kérdésben, mert Mr Pennington a barátja.

- Meglehet, de nem vagyok naiv. Nem látok semmilyen ésszel felfogható okot arra, hogy Oscar miért tenne ilyet.

- Nem lehet, hogy az áldozat az ő feleségéhez is eljárt?

- Nem valószínű. Julie Pennington egy konzervatív, visszafogott nő, aligha tartana pénzért szeretőt. Egyébként, ha mégis igen, akkor is kétlem, hogy Oscar féltékeny lett volna. A kapcsolatuk inkább baráti, nem lángoló szerelem.

- És az Ön felesége?

- Mi van a feleségemmel?

- Iránta nem mutatott gyanús érdeklődést Mr Pennington?

- Gyanús érdeklődést? Nem. Csak néhány estélyen és családi vacsorán találkoztak.

- Ez még nem zárja ki...

- Nem volt semmi ilyesmi.

Megragadtam újra a kés fotóját, és meglóbáltam Dimitrov előtt.

- Akkor ez mi? Miért akarta Mr Pennington Önre kenni a Keats-gyilkosságot? Puszta irigységből? Üzleti érdekből? Mindkettő? Mindenesetre, itt a fekete-fehér bizonyíték rá, hogy megtette!

- Honnan tudjam, hogy ez a kép tényleg Oscar garázsában készült?

Ekkor felvillant a szemem, és elrántottam a fényképet az asztal fölül. Belegyűrtem a táskámba.

- Na, jó, ez már azért több a soknál! – szűrtem a fogam között, induláshoz szedelőzködve. – Azok után, hogy ország-világ előtt bolondot csináltam magamból az Ön védelmében, és az összes buzgó „hazafi” céltáblája lettem... Azok után, hogy éjt-nappallá téve nyomozok, hogy kiszabadíthassam... Azok után, hogy az első perctől fogva próbáltam hinni Önben, és minden mákszemnyi jelét megragadtam az ártatlanságának... Azok után, hogy még a totális népszerűtlenséget és a börtönt is bevállaltam Ön miatt... Képes így beszélni velem?!

Dimitrov arcáról végre valahára kezdett eltűnni a gőgös sértettség, amelyet azóta folyamatosan láttam rajta, amióta meggyanúsítottam a labor kapcsán egy görbe biznisszel. Lassan, fokról fokra olvadt el a hideg, arrogáns düh, és végül halkan felelt:

- Igaza van. Sajnálom. Ön tényleg hisz bennem. Ha Ön nem lenne...

- Jó, jó, azért nem kell átcsapni a másik végletbe sem – szakítottam félbe gyorsan, és már vissza is ültem. – Inkább gondolkodjunk el végre racionálisan azon, hogy hogyan tudnánk Mr Penningtont a Keats-gyilkossághoz kötni.

A látogatás hátralévő idejét már kevésbé fagyos légkörben töltöttük, alaposan átbeszélve a laborvásárlás körülményeit. Sajnos, ez sem vezetett eredményre. A labort a rosszul összeállított dokumentációk miatt nem sikerült eddig megvenni, de érdemi akadálya nem volt. A tulajdonos Kanadában él, semmiféle érdekeltsége nincs itt, örül is, hogy eladhatja az itteni telkét. A dolgozókra már vár az új állásuk Kanadában, nekik sem lenne érdekük szabotálni az üzletkötést. Dimitrovnak pedig saját bevallása szerint sejtelme sem volt arról, hogy a laboratóriumnak akár csak a leghalványabb köze is lenne csigákhoz. Semmi.

*

A gondolataimba merülve hagytam el a börtön épületét, miután végeztem Dimitrov kikérdezésével. Quentin Hoolock már várt rám a kávézó előtti parkolóban sorakozó autók mentén, és én is a kocsim felé tartottam.

Egyre tűnődtem. Egyszerűen nem jutok közelebb az indítékhoz! Talán Pennington családját kellene faggatnom? De az már tényleg zaklatás lenne. És, egyébként is, olyan, mintha egyáltalán nem egy egyszerű kis magánéleti dologról lenne szó. Amiatt aligha kellene két munkást és egy nyomozgató fitneszedzőt kinyírni.

Az is jó kérdés, hogy ez a valami hogyan volt kifigyelhető a PNT üzemben. És hogy miért van köze csigákhoz. Inkább üzletinek tűnik. Kérdezzem ki tehát a kollégákat? De ha egyszer egy döbbenetes titokról van szó, ami meglepte az akaratlanul tanújává váló munkást, akkor nemigen tudhat róla más PNT alkalmazott. Ha meg valaki esetleg mégis érintett az ügyben, akkor az pláne nem fogja elárulni. Hm. Jó eséllyel mindenütt falakba fogok ütközni. Az értelmetlen vagdalkozással pedig hónapokat vesztegethetek el, és elúszik az esély arra, hogy előbb-utóbb trükkösen sarokba szorítsam a bűnösöket. Alaposan meg kell fontolnom a következő lépésemet...

Ekkor élesen felpörgött egy motor hangja, és egy rozoga kisteherautó, amelyik eddig nyugodt tempóval gurult a parkoló másik sávjában, most váratlanul teljes sebességre kapcsolva vágott felém. A következő pillanatban pedig fémes csattanás, és a jármű teljes sebességgel befurakodott a mellettem parkoló két autó közé, hogy elüthessen a két jármű közti résben. Megpróbáltam félreugrani, de a kisteherautó még így is eltalált valamennyire. A kocsi fékezett, majd újból nagyot lökött rajtam, és már a földön hevertem.

Fájdalom öntött el. A fejem mintha felrobbant volna... Bevágtam az aszfaltba. Ne... nem...

Quentin Hoolock rohanni kezdett felém a kocsim mellől, és találomra hozzávágott egy keze ügyébe eső betontörmelék-darabot a tolató, majd újból felém gyorsító rozzant járműhöz. Még szerencse, hogy a kisteherautó nem fért hozzám rendesen a mellettem parkoló kocsiktól, ezért újból lendületet kellett vennie. A kő felkarcolta az ablakot, és egy pillanatra fékezésre kényszerítette a kocsit. Szédülni kezdtem. Nem érzékeltem, merre kellene kúsznom, hogy kitérhessek a kerekek útjából, mert annyira rosszul lettem.

A jármű sebessége újból nőtt, és felém indult, ekkor azonban odaért Hoolock is, és jobb híján a bokámnál fogva berángatott a mellettünk lévő autó takarásába.

Nagyot csattant mellettünk a kisteherautó orra, és egy visszapillantó szilánkjai záporoztak ránk. A kocsi megint hátrálni kezdett, hogy lendületet vegyen.

Hoolock kapkodva felhúzott a földről, és a karjába zárva igyekezett fedezékbe cibálni.

A kisteherautó most a minket takaró kocsin lökött egyet, próbálva utat törni felénk. Segíteni akartam szegény Hoolocknak, próbáltam talpra kecmeregni, de a fejem borzalmasan fájt, és minden egyre homályosabb lett. A kocsi megint felénk gyorsított. A fiatalember nem volt túl fitt, de végül egy kínlódó nyögéssel feltornázott a karjába, és arrébb botladozott velem egy olyan szűk parkolási résen keresztül, ahol üldözőnk már nem férne el.

Újabb csattanás. A kisteherautó ismét próbált utat törni felénk. Nyikorgás, éles ütközések dörrenései, növekvő rés a parkoló autók között...

Ekkor azonban végre felcsendült a távolból egy rendőrautó szirénázása.

Csikordult a fék, és a kisteherautó elkanyarodott, majd száguldva elhagyta a parkoló területét. A támadónk egyik pillanatról a másikra elszelelt csúnyán összetört járművével.

Hamarosan már csak ketten voltunk, és a váratlanul beállt csend. Mindössze egy tönkrement jármű hűtővizének az ütemes csöpögése és a távoli szirénázás kúszott be a tudatomba. Hoolock halálra rémülten szorított magához.

- Uramisten... – motyogta, éledő pánikban. – Édes Istenem...

- Hívjon mentőt, kérem! – nyögtem, és éreztem, hogy ezzel a mondattal elszállt minden maradék erőm. Vér csöpögött a hajamból a szemembe... Hintázott velem a világ...

A fejem odabukott a férfi vállára, és az utolsó gondolatom – mielőtt minden elsötétült körülöttem – valamilyen bizarr módon az volt, hogy vajon a rendőrkapitány megbánná-e, hogy nem nyújtott segítséget Pennington-ügyben, ha most meghalnék.

28. fejezet: Új felfedezések

Még ki sem értek a mentők, én már magamhoz is tértem, így tudtam segíteni a kétségbeesetten kapkodó Hoolocknak kötést készíteni a homlokomra.

- Jól van? – kérdeztem meg tőle.

- Persze, én megúsztam egyetlen karcolás nélkül, csak megijedtem. Ön viszont szörnyen fest.

- Hát, nekem, úgy tűnik, minden gyilkossági gyanúsítottam megpróbálja egyszer-kétszer bezúzni a koponyámat – jegyeztem meg fanyarul, ledörgölve a vért a bal arcomról.

- Hogy’ érti ezt? – pislogott a férfi.

- Próbálkoztak már baseballütővel, vascsővel, régi roncskocsival, most meg kisteherautó... Egyszer tényleg nem úszom meg súlyosabb agyrázkódás nélkül. – Nehézkesen elmosolyodtam.

- Atyavilág! Nem is tudtam, hogy már próbálták megölni Önt.

- Még a régi ügyeimben. Felhasították a karomat egy fémdarabbal, pisztollyal akartak lelőni, bele akartak fojtani egy csatornába...

- Jaj, ezt ne is folytassa! Borzalmas. – A fiatalembert kirázta a hideg.

- Mindenesetre, mostantól Ön a hősöm – tréfálkoztam aztán erőtlen hangon. – Megmentette az életemet.

- Én csak... nem is tudom... csak nem akartam, hogy megint elüsse az autó, és tennem kellett valamit...

- Igen, köszönöm. Szóval, Ön egy igazi hős. – Fél karral futólag megöleltem, megpróbálva nem elszédülni a mozdulattól. - Mondja csak, látta a támadónkat? Mert én nem tudtam megfigyelni, egyből a földre zuhantam.

- Én sem láttam. Talán egy férfi volt, de eléggé takarta a külsejét. Felhajtott gallérú kamionos dzseki, napszemüveg, az arca elé döntött baseballsapka...

- Lehetett Oscar Pennington?

- Nem hiszem, hogy felismerném Penningtont, ha látnám.

- Volt bajusza vagy szakálla a teherautós fickónak?

- Nem tudom.

- Nagydarab ember volt, vagy kisebb?

- Nem emlékszem.

- Ó! – sóhajtottam lelombozottan. - Ezzel így nem sokra megyünk. Reméljük, legalább a rendszámot rögzítette a környéken egy kültéri kamera.

*

Saját felelősségre szinte rögtön távoztam is a kórházból, csak annyit vártam meg, hogy alaposabb kötést készítsenek a homlokomra, és a rendőrök felvegyék a vallomásunkat. Aztán visszasiettünk Hoolockkal az irodába, hogy a Keats-üggyel foglalkozhassunk.

- Jól vagy, lelkem? – kérdezte egyből az asszisztensem, aki már tudott az engem ért támadásról. Telefonon értesítettük. – Már éppen indulni akartam haza, hogy összeüssek egy kis húslevest, és bevigyem a kórházba...

- Helló! Vegetáriánus vagyok, még nem tűnt fel?

- Nem neked akartam főzni, hanem ennek a kedves fiatalembernek, aki megmentette az életedet. – És az öregasszony – valószínűleg életében először – elismerően rámosolygott Hoolockra, sőt, meg is lapogatta a karját. – Ki gondolta volna, hogy ilyen derék legény...

Hoolock zavartan elvörösödött. Adtam neki még egy percet, hogy sütkérezhessen a megérdemelt dicsőség és hála fényében, aztán előszedtem a számítógépemen a Keats-ügyben nyitott összesítő fájlt. Belevezettem a támadás részleteit.

- Mit tudtunk meg Mr Santosról a bevándorlásiaktól? – kérdeztem közben. – Valóban hazautazott Venezuelába?

Mrs Blackhawk még adott egy utolsó kedveskedő csípést Hoolock orcájának, aztán odatotyogott jegyzetfüzetéhez.

- Egyáltalán nem – felelt, megkeresve a kérdéses részt az eltűnt PNT munkásról. – Az általunk keresett Diego Santos sosem hagyta el az országot. Sőt, nem lehetett igaz a történet a betegeskedő anyjáról sem, ugyanis – mint kiderítettem a követségen – az idős asszony két éve elhunyt odahaza májcirrózisban. Diego Santos egészen biztosan nem mehetett haza a télen ápolni.

- Oké, szóval, kamu üzenetet írtak a távozása okáról. – Elgondolkodva igazítottam egyet a homlokomon dudorodó kötésen. – Így még gyanúsabb az egész.

- Van itt még egy zseniális felfedezésem – fényezte magát az öregasszony. – Kiszúrtam, hogy ismét megjelent az X1234567 felhasználói nevű kommentelő a fórumon.

- A Sorbet-showhoz írt véleményeknél?

- Igen. Ma délben tett egy megjegyzést a múltkori szereplésedhez, és igencsak érdekes. Így fogalmazott: „Mi értelme van az ügy háborgatásának? Felesleges más bűnöst keresni. Még ha ártatlan is Dimitrov, az igazi gyilkosok kilétére sosem fog fény derülni.” Ennyi. És többesszámban írta, hogy: „gyilkosok”!

- Hadd nézzem! – siettem oda, megfeledkezve lüktető fejfájásomról. A komment valóban szóról szóra úgy hangzott, ahogy az öregasszony felolvasta, ott virított a monitorán. Még szerencse, hogy Marta Sorbet igyekszik a kedvünkben járni, és továbbra is hozzáférést adott a moderálás alatt álló fórumhozzászólásaik olvasásához.

- Te jó ég! X1234567 tudja az igazságot! – kiáltott fel Hoolock, és ő is odaszaladt mellénk. - Tudja, mi történt aznap éjjel. Ez hihetetlen, hogy itt egy ember, aki végig tudta az igazságot, és most is tudja, és hallgat... Két kommentet hagy, de nem tesz semmi mást. Nem is érdekli, hogy egy ártatlan ember ül a börtönben?

- Talán nem tartja annyira ártatlannak Mr Dimitrovot – mormoltam magam elé.

- De nem is úgy hangzik, mintha bűnösnek gondolná – vetette ellen Hoolock.

- Valóban nem. Szerintem azonban ez a bizonyos X1234567 úgy véli, hogy Mr Dimitrov megérdemli a sorsát. – Végigfuttattam az ujjam a vélemény rövid sorain. – Emlékeznek rá, hogy X1234567 az előző üzenetben milyen együttérzést mutatott Mr Keats iránt, azon sajnálkozva, hogy a Sorbet-show ízléstelenül bulvártémát csinál a szörnyű gyilkosságból? Érzékelhetően szimpatizált az áldozattal. Most viszont csak szárazon ír arról, hogy „még ha ártatlan is Dimitrov”... Nem úgy tűnik, mintha aggasztaná a tény, hogy Mr Dimitrov a börtönben poshad.

- Utálja Dimitrovot?

- Talán. Nem a kedvenc embere, az biztos.

Apró, leheletfinom kopogás szakította félbe eszmecserénket. Odafordultunk, és az iroda ajtajában Gavrilo Litvin állt. A szerb professzor egy iratos mappát tartott elefántcsontfehér, kecses kezében. A mappa bordó színe erősen elütött a középkorú férfi szürke öltönyétől.

Odasiettem hozzá, és áthívtam egy szomszédos üres iroda társalgójába, hogy nyugodtan tudjunk beszélgetni négyszemközt.

- Mi történt a fejével, kisasszony? – kérdezett rá Litvin, ahogy megálltunk kettesben egy fotel mellett.

- Kisebb baleset, semmi különös.

- Beütötte?

- Olyasmi.

- Nem kapott agyrázkódást? Ha gondolja, készíttethetek a kutatóközpontban soron kívül egy CT-t és egy MRI-t. Nehogy aztán kiderüljön, hogy valamilyen vérömleny...

- Köszönöm szépen, az orvosok alaposan kivizsgáltak – intettem le. – Most fontosabb dolgokkal kell foglalkoznom. Mi jót hozott?

- Bill átrágta magát az Ön által lefényképezett kutatási anyagokon, és kigyűjtötte a vegyületek neveit a molekulaláncok alapján. Azt is megvizsgálta, hogy milyen készítmények alkotóelemei lehetnek ezek az anyagok. Valamilyen arckrémre tippel. Be szerettem volna hozni már korábban a megállapításait, de az itt dolgozó asszisztens mintha olyasmit mondott volna, hogy Ön a börtönben van...

- Áh, ez csak egy kis félreértés – legyintettem, erőltetett nevetéssel kísérve szavaimat. – Szerintem, az asszisztensem költői túlzással csak arra utalt, hogy a munka börtönében sínylődök, olyan sok a dolgom...

Kikaptam a mappát Litvin kezéből, és kinyitottam.

- Örülök az eredményeknek, köszönöm szépen – hadartam el, a papírokat lapozva.

- Bill megtartott magánál néhány képet. Szeretné még jobban beleásni magát, mert egy folyamatnak utána akar járni. Nem gond?

- Ugyan, dehogy! Örök hálám a segítségért. – Már nézegettem is Bill jegyzeteit a különböző vegyületekről.

Egy idő után Litvin megköszörülte a torkát.

- Kisasszony...

- Igen?

- Most már segít kiválasztani a megfelelő autómodellt? Magammal hoztam három katalógust...

- Fejezze már be! – szakítottam félbe fáradt fejrázással. - Mégis, miért kellene autót választanunk? Hiszen tudja jól, hogy Billt baromira nem érdekli a pénze!

- Tudom, hogy sok esélyem nincs, de még mindig ez tűnik a legjobb módszernek. Nem hiszem, hogy bármilyen más szempontból vonzóbb lehetnék annál a lánynál. Meg kell próbálnom...

- Ugyan már!

Litvin azonban ügyet sem vetett közbeszúrt szavaimra.

- Olyan vidámnak és fesztelennek tűnt... – A professzor hangja elfulladt, és tartott egy kis szünetet, mielőtt folytatta volna: - Ráadásul, egy gyönyörű szép, fiatal lányról van szó. Karcsú, hibátlan alakú... Hullámos, sötétbarna haj, égkék szempár... Olyan csinos volt!

- Annyit áradozik arról a lányról, hogy már kezdem azt hinni, Ön is átpártol a nőkhöz – jegyeztem meg tréfálkozó hangsúllyal.

A professzor azonban cseppet sem találta viccesnek kijelentésemet. Sőt, felvillant a szeme, olyan indulattal, amit még sosem láttam tőle. Igazából, egy békés, voltaképpen halvérű ember volt, és nem láttam még kikelni magából. Felháborodása jobbára megbotránkozott dünnyögésből és hüledezésből állt. Most viszont felgyorsult a lélegzése, és piros foltok jelentek meg az arcán a feszültségtől.

- Ha lenne fogalma arról, hogy min mentem keresztül életem során, akkor nem beszélne így – vágta oda váratlan éllel.

- Jól van, nyugi, csak vicceltem – tettem fel a kezem megadóan.

Litvin azonban továbbra is komor arccal meredt rám. Amikor újból megszólalt, keserű fájdalom töltötte meg egyébként tónustalan, bágyadt hangját:

- Egy mélyen vallásos szerb kisvárosban nőttem fel, egy régi időkből visszamaradt, hagyománytisztelő arisztokrata családban. A szüleim szerelemből házasodtak, a család tanácsai ellenére. Az anyám hozzáment egy nem környékbeli származású bolttulajdonoshoz. Azt hiszem, ez lett a tragédiájuk. A szerelem, persze, hamar elmúlt, és csak a lenézés maradt. Apám mindig úgy érezte, hogy kilóg a sorból, lévén, hogy egy messzi településről érkezett, és egyedül neki volt szőke haja, minden más családtagnak erősszálú, éjfekete. Folyton kínozta a görcsös vágy, hogy beilleszkedjen, és mindent megfelelően, példásan a család szabályai szerint csináljon. Anyám és a többi családtag közben lépten-nyomon megszégyenítette, és éreztette vele, hogy sosem lesz olyan jó, mint ők. Már azért is megvetettek, mert örököltem apám hajszínét. Az anyám egy életlen, rossz ollóval nyirbálta a hajam, sebesre tépkedve a fejbőröm. Az apám meg korommal mázolta feketére a szemöldököm, hogy jobban hasonlítsak a többi gyerekre. El tudja képzelni, hogy mit szóltak hozzá, amikor tizenöt évesen megmondtam nekik, hogy nem fogom elvenni a lányt, akit kiválasztottak nekem? Mert nem tudok úgy nézni rá, ahogyan kellene, és nem akarom az egész életemet egy hazugságban leélni... Az anyám három napon keresztül sírt és imádkozott a templomban, hogy inkább vigyen el egy tüdőgyulladás, mint hogy ekkora szégyent hozzak rájuk. Az apám meg agyba-főbe vert újra meg újra, hogy hátha akkor kigyógyulok... Végül el kellett szöknöm otthonról, mert attól féltem, megölnek. Már arról beszéltek, hogy egy éjszakára bele kellene dobniuk a ház belső udvarán álló üres kútba, hátha a sötét és a hideg észhez térítene. Több mint húsz éve nem hallottam a szüleim felől, azt sem tudom, élnek-e még. Gondolja, hogy ez nekem egy pillanatnyi kedvtelésről szólt? Egy tetszőlegesen variálható hóbortról?

- Tudom, hogy nem... – próbáltam közbeszólni, de nem hagyta.

Hűvösen folytatta:

- Van róla bármi sejtése, hogy milyen megalázó volt órákon át könyörögni egy távoli fővárosi rokonomnak – akit előtte összesen egyszer láttam, egy temetésen – hogy meghúzhassam magam a háza vendégszobájában arra a pár évre, amíg befejezem az iskolát, és egyetemre megyek? Hogy hányszor bántalmaztak, és aláztak meg? Hogy hányszor kellett őszintétlennek lennem, holott szívből ellenzem a hamisságot? Hogy hányszor kellett szégyenkeznem? Kénytelen voltam végül mégis egy nagy hazugságot felépíteni magam köré, pedig annak idején ez ellen lázadtam fel. Ez Ön szerint vicces?

- Jól van, nem kell ennyire komolyan venni, csak oldani akartam a hangulatát, mert láttam, milyen szomorú Bill kétes ügye miatt. De úgy veszem észre, nem sikerült.

- Valóban nem.

- Bocsánat. Tényleg nem úgy szántam.

Litvin tekintete ekkorra megszelídült, és fokról fokra eltűnt belőle a fájdalom sötétje. Végül megjuhászodva lesütötte a szemét, és zavartan igazított egyet bronzsárga mandzsettagombján.

- Semmi gond – mormogta maga elé. – Nem kellett volna így elragadtatnom magam, Ön csak jót akart. Elnézést.

Odaléptem mellé, és együttérzően megütögettem a vállát. Aztán egyszerre meggondoltam magam a rutin szakmai gesztust illetően, és váratlanul megöleltem. A professzor először megdermedt, aztán viszont tett egy suta, feszélyezett mozdulatot a hátam meglapogatására.

- Billnek beszélt már ezekről? – kérdeztem csendesen.

- Nem. Nem akarom, hogy tudja.

Egy darabig csak álltunk, átkarolva egymást, és mindketten a semmibe bámultunk. Végül így feleltem:

- Rendben, az Ön döntése. Szerintem azonban el kellene mondania neki. Azt hiszem, megoldaná ezt a hűtlenségnek hitt ügyet is.

- Hogy’ érti?

- Úgy, hogy van egy tippem, mi folyik itt, de ezt Billel kellene tisztáznia, nem velem.

- Mégis, hogyan segíthetne, ha a fiatalkori traumáimat felidézném neki?

- Mennyire bízik a szakmai képességeimben?

- Majdnem teljes mértékig.

- Akkor most is hallgasson rám, és autóvásárlás helyett üljön le vele! Mesélje el neki a családi történeteit!

Egy ideig hallgattunk megint. Aztán Litvin nagy lassan eltolt magától. Ébredő gyanakvással rám sandított. Láttam, hogy leesett neki valami. Megkérdezte:

- Ön ezt az előbb direkt csinálta, igaz? Nem is tréfának szánta az érzéketlen kijelentését, hanem szándékosan provokálta ki, hogy beszélni kezdjek a múltamról. Tudta, hogy ha egyenesen rákérdezne, nem válaszolnék, de valahogyan megsejtette, hogy egy ilyen megjegyzéssel elérheti a célját.

- Ugyan, mit nem feltételez rólam! – Csak ennyit válaszoltam rá egy halvány mosollyal.

*

- Most már tényleg beszélned kellene a rendőrkapitánnyal. – Mrs Blackhawk szavai károgásként hatottak a hátam mögül.

Összerezzentem. Éppen a kávéfőző üzembe helyezésével voltam elfoglalva, és nem számítottam az öregasszony támadására.

- Beszéltem vele pár napja, és semmit nem ért – vágtam rá bosszúsan.

- Nem erre gondolok.

- Hát, mire?

- El kellene mondanod neki, hogyan történt az a bizonyos lövöldözés. Az igazat.

Nagy csörömpöléssel odatuszkoltam egy bögrét a kifolyó forró ital útjába.

- Levendulateát főzök – morogtam közben. – Kér?

- Jaj, kedvesem, ne tereld el a szót! Életveszélyben vagy!

- Kér vagy nem?

- Egy bögrével elfogadnék. Nos, mikor fogsz beszélni vele?

- Semmikor. – Előkerestem, és eltöröltem két ezüstkanalat.

- Lelkecském, komolyan kérlek...

Egyszerre felszegtem a fejem, és félbeszakítottam:

- Ha elmondanám az igazat, az tönkretenné egy aranyos kis család békéjét. Sötét kételyeket és lappangó gyanút lopna a napjaikba egész hátralevő életükre. Megmérgezne mindent, amit egy jó ember tanítani akar a gyerekeinek a világról. Ezt akarja? Mert én nem. Arról nem is beszélve, hogy a rendőrkapitányt is elviselhetetlen lelkiismereti dilemma elé állítaná... Meglehet, az sem a legjobb, hogy az irántam valaha táplált érzései miatt dühös rám és önmagára, de ez mind semmi ahhoz képest, amit akkor érezne, ha az igazságról kellene döntenie. Egy olyan szabálykövető, egyenes ember, mint ő, hogyan tudna ezzel együtt élni?

Szomszédasszonyom elhümmögött a válaszomon, és jó darabig némán tűnődött rajta. Csak csöndben sodorgatta horgolt kardigánja csücskét.

- És te? – kérdezte aztán.

- Mi van velem?

- Mi lesz veled, aki kénytelen tudni az igazságot? Téged ki véd meg? Neked ki segít majd együtt élni ezzel?

Az öregasszony kezébe nyomtam a bögre teát:

- Koncentráljunk a Keats-ügyre!

*

Már éjfél felé járt az idő, és éppen elszundítottam a nyomozási jegyzeteim fölött, a nappalim szófáján heverészve, a csincsilláimmal a vállamon, amikor a csengőm éles hangja riasztott fel.

Álmos ásítással félretoltam riadtan felbolyduló csincsilláimat, és kibotorkáltam az ajtóhoz rózsaszín, bolyhos köntösömben. Kilestem, mielőtt kinyitottam volna. Jobb az óvatosság, miután nemrég megpróbáltak elgázolni.

Legnagyobb meglepetésemre Litvin professzor állt ott. Egyből beengedtem.

Megdöbbentett az érkezése, ugyanis még sosem járt korábban az otthonomban, és nem is az a típus, aki spontán beállít egy csevejre. A férfi arca kísértetiesen fehér volt, és szokatlanul erős rémület ült vonásain.

- Miss Lorne! Nagy baj van – jelentette be megbicsakló hangon.

- Ööö... micsoda?

- Bill eltűnt.

- Tessék? Mi történt?

- Nem jött haza ma este. – A professzor véreres szeme elhomályosodott szavai kimondása közben. – Le akartam ülni beszélni vele a gyerekkoromról és a múltamról, ahogyan Ön javasolta. Vártam őt haza, készülődtem. Nem könnyű ezekről beszélni, igazából még soha senkivel nem osztottam meg, és elég ideges voltam miatta. Elpróbáltam párszor az egyik kutyának a szövegemet, hogy hogyan fogalmazzak... Nos, szóval, annyi lenne a lényeg, hogy alaposan eltelt az idő. Már későre járt, és Bill még mindig nem ért vissza az edzőteremből. Sokáig nem tűnt fel, mert örültem, hogy van időm összeszedni a gondolataimat. Aztán azonban kezdtem aggódni. Bill sosem tűnne így el! A telefonja ki van kapcsolva...

- És azt gondolja, hogy a „titkos szeretőjénél” van?

- Nem. Szerintem, nagy baj van.

Riadtan összerándultam. Ha még Litvin is, aki gyakran képes a legnagyobb blődségekre következtetni egy-egy szituációból, felismerte, hogy gond lehet, akkor tényleg nagy a gáz.

- Miért véli így? – kérdeztem, sietősen behúzva a professzort az ajtón, és egy fotel felé tereltem.

- Mert... mert Bill reggel azt mondta, hogy van egy ötlete, hogyan tudna új információkat szerezni a Keats-ügyben a vegyületek fotói alapján. Büszke volt a tervére. Izgult, hogy kellemes meglepetést szerezzen majd vele Önnek. Munka előtt viszont már nem akart feltartani a részletekkel, hanem csak azt mondta, hogy kondizás után majd hazasiet hozzám, és beszámol az egészről. De... de nem jött haza. Elmentem a konditeremhez, amikor már feltűnően későre járt, és ott azt mondta az éjszakai portás, hogy Bill kocsiba szállt, és hazaindult már régen, este hét felé. Tízszer bebolyongtam az utakat, végigtelefonáltam az összes ismerősét, akinek fejből tudom a számát, bejártam a kedvenc szórakozóhelyeit, és sehol sincs. A kórházakat is végigtelefonáltam, nem vitték-e be egy baleset miatt. Kisasszony, ez egy pár mérföldes, egyenes útvonal a két város között! Nem lehet eltévedni. Baleset sem történt. És Bill sehol sincs... Tudom, hogy nem szívódna így fel, szólás nélkül! A telefonját sem szokta kikapcsolni. Ráadásul, úgy volt megbeszélve, hogy együtt visszük le a kutyákat este sétálni, rögtön az edzése után. Biztosan nem mulasztaná el! Mi van, ha... ha Philip Keats gyilkosa rájött, hogy Bill nyomoz, és... és...

Litvin hangja elfúlt. Képtelen volt folytatni. Lerogyott a fotelba, és az arcára szorította hófehér tenyerét. Nem bírta tovább fenntartani a józan higgadtság álcáját.

Nem tudtam mit mondani, mert láttam, hogy az üres nyugtatgatásnak semmi értelme sem lenne. Sajnos, elég valószínűnek tartottam, hogy a professzor baljós feltételezése teljességgel helytálló.

Inkább berohantam a fürdőbe, hogy minél gyorsabban át tudjak öltözni, vissza utcai ruhába, és elindulhassak Bill Inskeep keresésére.

29. fejezet: Keresés

Felcibáltam magamra az első kezem ügyébe akadó fehérneműt, aztán egy Minnie-egeres pólót és egy farmert. Utána visszarohantam Litvinhez, aki a dohányzóasztalkámra borulva reszketett. Lehuppantam mellé, és finoman megböktem. A professzor felnézett, nehézkesen kiegyenesedve. Az arca annyira sápadt volt, és minden egyes ránca olyan beteges, mély árkokkal rajzolódott ki, hogy egészen megijesztett. Nem volt időm azonban hosszabban foglalkozni a lelki állapotával.

Megragadtam a karját, és megszorítottam, hogy magához térítsem az aggodalom fájdalmából:

- Tud figyelni rám?

- Igen... azt hiszem.

- Jó, akkor most próbáljon lehiggadni és koncentrálni! Pontosan hogyan fogalmazott Bill, amikor arról beszélt, hogy nyomozási ötlete támadt? Mi adta neki az ihletet?

- Az Ön által lefényképezett laboratóriumi képletek.

- Jó, de azokon belül mi?

- Nem tudom. Nem akart reggel munka előtt feltartani ezzel, én meg akkor is magamba voltam zuhanva a szeretője miatt, és nem álltam meg meghallgatni. – A professzor nyelt egyet. – Csak egy percet kellett volna rászánnom... Én meg ehelyett magammal foglalkoztam, és azon tépelődtem, hogy megint találkozni fog-e azzal a lánnyal...

- Nehogy itt nekem önmarcangolásba kezdjen! Semmi szükség felesleges időpocsékolásra! Koncentráljon! Minek akarhatott utánajárni Bill? Hogyan akart hozzáfogni?

- Nem tudom. Nem tudom...

- Összpontosítson!

- Fogalmam sincs. Nem is segítettem neki anno az anyagok elemzésében, pedig megkért... De inkább bennmaradtam a központban túlórázni...

- Tudja mit? – szakítottam félbe ismét. – Kiderítjük együtt, Bill mit fedezett fel. Elmegyünk Önökhöz, és átkutatjuk a holmiját. Rendben? Útközben jó alaposan átnézzük még egyszer a két város közti útszakaszt is. Jöjjön, siessünk!

A professzor talpra kecmergett, bár láttam, hogy egy pillanatra megszédül, és majdnem visszaomlik a fotelba. Erővel magam után húztam a kijárat felé.

Útközben még megkérdeztem:

- Hozhatom a csincsilláimat is?

A furcsa kérdés annyira meglepte Litvint, hogy egészen kizökkent eddigi gyötrődéséből. Megütközve, kis késedelemmel adott csak feleletet:

- Bizonyára nem probléma, bár nem kedvelem különösebben az állatokat.

- Tudom, de féltem őket. Okom van feltételezni, hogy Philip Keats gyilkosai a nyomomban vannak, és bármikor betörhetnek az otthonomba.

- Rendben, hozza őket! Csak lehetőleg ne rázza túl nagy lendülettel a hordozóketrecüket, nehogy kihulljon a szőrszáluk...

*

- Mit gondol, tegyünk hivatalos bejelentést a rendőrségen? – érdeklődtem, mialatt betessékeltem Litvint a kocsim anyósülésére. A professzor először a saját autójával akart menni, de nem voltam róla meggyőződve, hogy képes lenne biztonságosan vezetni. Így is csodáltam, hogy ilyen lelkiállapotban egyáltalán épségben eljutott idáig. Szóval, inkább betuszkoltam a saját kocsimba.

- Bementem fél órára a rendőrségre is, mielőtt idejöttem – felelt színtelen hangon. – Ott azonban azt mondták, hogy nem érdemes aggódni amiatt, hogy egy életerős, egészséges fiatalember pár órát késik este, hiszen semmilyen balesetről nem kaptak bejelentést. Amikor bizonygatni próbáltam, hogy baj van, mert Bill a Keats-ügyben nyomozott, arra meg az jött, hogy gyakran előfordul, hogy laikusok magánkutatásba kezdenek a bulvár által felkapott környékbeli ügyekben, az viszont még egyszer sem fordult elő, hogy komoly bajuk esett volna emiatt. A Keats-ügy már egyébként is le van zárva, tárgyalásra vár, az egyetlen gyanúsított pedig börtönben ül. Persze, azt mondták, hogy megkezdhetik a keresést, hátha kificamodott Bill bokája, mialatt szellemeket üldözött egy éjszakai temetőben vagy hasonló történt vele... de egyértelmű volt, hogy a legkevésbé sem vettek komolyan. És amikor csak telt az idő, a két ügyeletes rendőr meg kávézni kezdett, és még addig sem jutottunk el, hogy egy bejelentő lapot adjanak kitölteni... inkább eljöttem. Mire bárki érdemben foglalkozni kezdene az üggyel, túl késő lenne. Arról nem is beszélve, hogy a kérdésükre, hogy kije vagyok az illetőnek, kénytelen voltam elárulni, hogy együtt élek Billel. Onnantól kezdve pedig végképp nem találták furcsának, hogy az éjszaka közepén eltűnt. Inkább megjegyzéseket tettek, hogy az ilyen kapcsolatok egyébként sem szoktak tartósak lenni, és... és hogy ne csodáljam, ha Bill... – A professzornak elakadt a szava a megalázó emléktől.

- Jó, hagyjuk egyelőre a rendőrséget! – zártam le inkább a témát. – Majd kihívjuk őket, ha lesz bármilyen bizonyítékunk arra, hogy Bill élete veszélyben forog, és úgy látjuk, hogy tudnának hivatalból segíteni. Most azzal foglalkozzunk, hogy mit tehetnénk mi magunk! Mondja csak, van Bill kocsijában GPS?

- Nincs – nyögte Litvin, még mindig nehezen formálva választ.

- A telefonján kívül lehet nála más elektronikus kütyü, aminek a földrajzi helyzete bemérhető? Bármi.

- Nem hiszem. A telefonja meg ki van kapcsolva. A gyilkos biztosan kivette belőle az akkumulátort, miután...

- Állj, állj, ne folytassa ezt a gondolatmenetet! – szóltam rá. – Hátha benne maradt az akku a készülékben. Most rögtön felhívom a titkos rendőrségi informátoromat, és megkérjük, hogy cselekedjen. Eltarthat egy darabig, mire így hajnali egy táján talál valakit, aki segít neki bemérni a telót, de ahogy ismerem, boldogulni fog. Mi pedig addig sem tétlenkedünk, hanem megpróbáljuk összerakni, miféle nyomon indulhatott el Bill az eltűnését megelőzően. Jó?

Ezzel be is ütöttem a mobilomon a nyugalmazott rendőr ismerősöm számát, és Litvin kezébe nyomtam a készüléket, hogy segítsen a fülemhez tartani, amíg vezetek.

Stephan Glasby sokadik csörgésre ébredt fel, és először csak álmosan motyogott a telefonba. Egyből felébredt azonban, amikor mondtam, hogy azonnal segítségre van szükségem. Sosem fordult még elő, hogy ilyen hirtelenséggel kértem volna tőle szívességet, és nyilván megérezte, hogy tényleg baj lehet. Megígérte, hogy minden követ meg fog mozgatni a telefon bemérése érdekében.

Ezután már a vezetésre és az országútra koncentráltam, és igyekeztem, hogy mielőbb megérkezzünk.

Nem lepett meg túlságosan, hogy nem bukkantunk nyomára az eltűnt fiatalembernek a két város közti rövid útszakaszon. Biztos voltam benne, hogy Litvin már mindent tüzetesen ellenőrzött. Nem is találtunk semmi érdemlegeset, csak az üres éjszakai utat láttuk. Így inkább felsiettünk Bill albérletébe.

Próbáltam lekötni a prof gondolatait, ezért megbíztam, hogy kerítsen megfelelő helyet a csincsilláim ketrecének, amíg én elkezdek vizsgálódni.

- Az az ósdi, kutyarágta sarkú laptop ott a földön Billé? – kérdeztem rá.

- Igen, természetesen – adott Litvin feleletet, miközben odatolta a csincsillás ketrecet gondosan eligazítva az egyik polc szélére. – Az enyém egy legújabb verziójú MacBook, és egyébként is az aktatáskámban tartom, nem így széjjelhagyva...

Odavetődtem a szebb napokat látott laptop mellé, és felnyitottam. Egyből szembesültem azzal, hogy a gépet jelszó védi.

- Nem tudja a jelszót véletlenül? – hadartam.

- Sajnos, nem. – A férfi feszült mozdulattal összefűzte maga előtt ujjait, és az állához préselte összekulcsolt kézfejét. – Próbálja meg talán azt, hogy „Katie”! Ez volt a neve az ismeretlen lánynak Bill telefonjában.

Csak elhúztam a szám szélét, és látványosan beírtam jelszónak azt, hogy „Gavrilo”. Egyből sikerült is belépnem. Litvin arcán felsejlett a másodperc törtrészére egy apró pírfolt, de aztán csak még egészségtelenebb fehérség vette át a helyét.

- Hozhatok... hozhatok Önnek egy kávét, amíg a gépen keresgél? – kérdezte, valamiféle bizarr illedelmességet erőltetve magára.

- Jobb lenne, ha inkább előkerítené a nyomtatott képeket, amelyeket Bill megtartott a kutatási anyagokból – javasoltam. – Úgy vélem, azok rejtik a kulcsát a felfedezésének.

Közben nagy akadozva betöltődött a laptopon Bill felhasználói fiókja, így végre arra fordíthattam a figyelmemet.

Háttérképnek be volt állítva egy fotó Litvinről, ahogy savanyú képpel szorong a koszos szófa szélén, minél jobban félrehúzódva, mellette pedig a három kutya terpeszkedik derűsen. Ezen kívül egy rakás szertepakolt fájl-ikon színes kavalkádja üdvözölt.

Sietve behívtam a böngészőben a netes előzményeket. Lássuk, Bill milyen oldalakat látogatott! Hátha van valami érdemleges, ahol utánanézhetett kutatási infóknak! Elkezdtem végigkattintgatni az összes friss linket. Reméltem, hogy nem futok bele egy kínos pornóoldalba vagy hasonlóba. Szerencsére semmi ilyesmi nem akadt utamba. Bill az elmúlt napokban mindössze olyan ékszerészek webboltjait nézte át, akik elegáns nyakkendőtűket készítenek. Nyilván Litvin szülinapi ajándékához. Rákeresett egy csirkés kutyatápfajtának a fórumkommentjeire is, hogy ajánlják-e az eledelt a gazdik. Ezen felül pedig baseballmeccs eredményeket olvasott, és diszkózenét hallgatott egy videómegosztó portálon. Semmi hasznos.

Semmi nem utal arra, hogy Bill a laptopján talált volna rá a kutatási rejtély kulcsára. Becsuktam a gépet. Körbeszaladtam a lakásban, átfésülve minden bútort, egy jegyzetet vagy hasonlót keresve, de nem leltem ilyesmit sem.

Litvin közben csak a sarokban kornyadozott, kezében a kutatási anyagokról készített fotókkal.

- Lát rajtuk bármi rendkívülit? – kérdeztem rá végül erélyesen, kizökkentve lefagyott kábulatából.

- Nem. Kisasszony, én nem tudok most... Nem tudok gondolkozni.

- Márpedig muszáj lesz. Én sajnos nem találtam itt semmit. Megyek, és még egyszer bejárom az útszakaszt elejétől végéig. Elnézek a konditeremhez is.

- Én is Önnel tartok.

- Ez egyáltalán nem jó ötlet.

- Nem számít, ha bajom esik, csak az érdekel, hogy segíthessek Billnek!

- Igazán szép és megható gondolat, de sokkal többet tehetne, ha a háttérmunkát végezné. Tényleg neki kellene látni áttanulmányozni a kutatási anyagokat, és valahogyan rájönni, hogy mit fedezett fel bennük Bill. Kérem, próbálja meg!

- Nem tudok másra gondolni. Egyre csak az kattog a fejemben, hogy mi van, ha...

Megragadtam a karját:

- Szépen kérem, összpontosítson! Vizsgálja át töviről hegyire a papírokat! Sőt, odaadom Önnek az irodám kulcsát. Menjen be, ott a számítógépen talál még több fényképet az erdőszéli laborról! Mindet meg kell néznie! Mindent, érti? Muszáj rájönnünk, Bill miért tűnt el. Jöjjön, át is viszem Önt most azonnal az irodához, az lesz a legjobb. Én magam is arra megyek, szóval nem jelent kitérőt. Gyerünk!

Leráncigáltam magammal Litvint a lépcsőházba, miután gondosan kettőre zárta mögöttünk a lakás ajtaját.

Mire visszaértünk a kocsihoz, már sikerült nagyjából magához térnie. Kiterítette a térdén a képeket, ahogy beült mellém.

- Bekarikázott itt Bill egy egyenletet – jegyezte meg egyszer csak, már útközben. - Sajnos azonban, így kontextusból kiragadva nem tudom maradéktalanul értelmezni. Látnom kellene a többi folyamatábrát. Nem is értem, hogy miért pont ezt jelölte be...

Vetettem egy kósza pillantást a bekarikázott részre a kinyomtatott fényképen. Egyből láttam, hogy nem fogok tudni érdemben hozzászólni a kérdéshez. Csak egy rakás vegyületnevet láttam műveleti jelek és nyilak sorával összekapcsolva.

- Kábé miről szól a bejelölt egyenlet? – érdeklődtem. – Úgy nagy vonalakban. Ne cifrázza, mert középsuliban egyszer majdnem megbuktam kémiából...

- Igazából itt három hasonló egyenlet van egymás alatt. Mindegyik azt vizsgálja, hogy ugyanaz a reakció milyen eltérésekkel játszódik le, ha különböző hőfokokon vegyítjük egymással az etanolos keverék felülúszó cseppjeit és a sósavval titrált oldószert, miután hozzáadtuk a...

- Szóval, van három majdnem egyforma egyenlet, amelyeknél egyetlen hőmérsékleti tényező az eltérés? – szakítottam inkább félbe, próbálva összefoglalni a lényeget. – És Bill ezek közül egyet karikázott be?

- Igen. A 176 °F hőmérsékleten lejátszódó folyamatot.

- Miért csak azt az egyet?

- Sejtelmem sincs.

- Van benne allantoin? – idéztem fel a csiganyálka által tartalmazott szerves vegyület nevét.

- Nincs. Egyik egyenletben sem. Az egész lapon nem szerepel még hasonló sem.

Csalódottan megrázogattam a fejem. Annak, persze, örültem, hogy Litvin gondolkozás nélkül fejből tudja az allantoin képletét, azt viszont eléggé sajnáltam, hogy nem ilyesmi a kulcsa Bill felfedezésének.

- Ismerős az egyenlet valahonnan, de nem tudnám megmondani, honnan – jegyezte meg ekkor a professzor. – A 176 °F hőmérséklet miatt rémlik. Mintha szerepelt volna valahol, hogy ilyen hőmérsékleti értéken végezni pont ezt az összekeverést...

- Hol került elő?

- Nem tudom. Naponta többszáz szerves kémiai leírással találkozom... Egyszerűen nem tudom.

Hagytam neki kis időt, de aztán üres tekintetén láttam, hogy nem fog beugrani a válasz.

- Jól van, az irodámban lesz lehetősége minden fényképet alaposan átbogarászni – mondtam végül biztatóan. – Hátha úgy világosabbá válik az összefüggés.

Beletapostam a gázba.

*

Sikerült meggyőznöm Litvint, hogy menjen fel az irodába, és ott folytassa a kutatást, amíg én elszáguldok a konditeremig. Bár nyugtalanul dünnyögött magában még egy ellenvetést, hogy ő inkább jönni akar Billnek segíteni, de nem volt időm végighallgatni, hanem kilökdöstem a kocsiból, és elhúztam. Tudtam, hogy jobbat tennék vele, ha nem hagynám magára ilyen lelkiállapotban egy rakás kutatási anyaggal piszmogni, de így volt praktikus. Senki más nem tud érdemben foglalkozni ezzel. Most pedig az a legfontosabb, hogy Billt életben találjuk. Nekem is cselekednem kell.

Padlógázzal suhantam a konditeremig, és amint odaértem, ki is vetettem magam a kocsiból. Berohantam.

Az éjjeli portás éppen egy chilis szósztól csöpögő tacót csorgatott a pultra, félálomban eszegetve.

- Bocsánat, Frida Lorne vagyok – hadartam, odatoppanva elé. – Az a férfi küldött, aki nemrég itt járt Bill Inskeepet keresni.

- Ja, igen, szegény pasas sík ideg volt. Próbálta nem mutatni, de úgy remegett a keze... Feltételezem, Bill apja, bár abszolút nem hasonlít rá. Még mindig nem került elő a fia?

- Sajnos, nem.

- És, miben tudok segíteni?

- Fel tudná idézni, hogy mire emlékszik? Mi történt Bill elmenetele előtt? Ha jól értettem, Ön volt műszakban, hiszen tudta, hogy Bill pontosan mikor távozott...

- Igen, itt voltam. – A férfi kiköpött egy darabka paprikahéjat a pultra. – Bill jófej srác, bérletvásárláskor adott borravalót is, pedig látszik, hogy nem veti szét a pénz. Remélem, nem esett baja.

- Hát, én is remélem. Szóval, mire emlékszik?

- Bill edzett egy órácskát, legfeljebb kettőt, aztán letusolt. Ja, előtte még telefonált egyet itt az előcsarnokban. Hét felé indult haza.

- Telefonált?!

- Igen, láttam, hogy telefonált edzés előtt.

- Kivel?

- Nem derült ki. Valahogy az az érzésem támadt, hogy egy fiatal személy lehetett, mert Bill olyan laza, szlenges stílusban beszélt hozzá. Nem igazán hallottam a párbeszéd részleteit, de egy-két szót elkaptam. „Tök király”, „állati”, „köszi a segítséget”, ilyesmiket. A végén mondta, hogy a mobilszámán el lehet érni, ha bármi van.

- Ismerhette korábbról az illetőt, akivel beszélt?

- Nem hiszem, mert a hívás elején bemutatkozott.

Még közelebb léptem.

- Hogyan mutatkozott be? – kérdeztem feszültséggel a hangomban. – Emlékszik rá, hogy pontosan hogyan fogalmazott?

- Valami olyasmit mondott, hogy „Helló, Bill Inskeep vagyok. Az Agykutató Centrum korábbi alkalmazottja.” Ennyi rémlik.

- Így kiemelte a helyi agykutató központot?

- Igen.

- Köszönöm a segítséget! – Megpördültem, és kirohantam az épületből. Útközben már hívtam is Litvint.

- Az agykutató központhoz van köze! – daráltam a telóba, és közben beugrottam az autóm sofőrülésére. - Akármi is az, amire Bill rájött, az agykutató központhoz van köze – ismételtem el hangosabban, amikor Litvin nem válaszolt egyből. – Gyorsan, gondolkozzon!

Kitolattam a kocsival az edzőterem parkolójából.

- Egy korábban személyesen nem ismert fiatallal beszélt az eltűnése előtt – tettem még hozzá menetközben.

- Mégis, mi köze lehet egy kísérleti egyenletnek és egy ismeretlen fiatalnak a központomhoz?

- Nem tudom, de próbálja magát Bill helyébe képzelni! Mi játszódhatott le a fejében? Mi juthatott eszébe a kémiai folyamatokat tanulmányozva? Ha ennek valamilyen módon az agykutató központhoz van köze, Önnek is tudnia kell!

- Fogalmam... fogalmam sincs. – Litvin beszéde egyre inkább akadozott. – Sajnálom... Semmi... semmi nem jut eszembe...

Éreztem, hogy kezd leblokkolni.

- Oké, tudja mit? Mi lenne, ha leülne, és rendet rakna az íróasztalomon? – vetettem fel. – Amúgy is rémes kupi van ott, és sosincs időm megcsinálni, Önt meg talán némileg lenyugtatná a hétköznapi feladat. És ha közben sem jön rá, akkor utána kezdje elölről az egyenletek tanulmányozását! Visszahívom egy kis idő múlva. Addig átnézem még egyszer az útszakaszt, ahol Bill feltehetően eltűnt. Jó lesz így?

- Igen... azt hiszem...

Kinyomtam a telefont.

Idegesen igazítottam egyet a homlokomon lévő kötésen. Reméltem, hogy Litvin hamarosan összeszedi magát, és kisüt valamit. Közben nem ártana, ha én is találnék használható nyomokat. Át kell fésülnöm a környező utakat.

Nem jutottam messzire, még csak kábé tíz perce zúgtam a kocsival az éjszakai úton, és máris csörgött a telefonom. Titkos segédem, Stephan Glasby hívott.

- Mi a helyzet? – kaptam fel azonnal a telót.

- Sikerült elérnem egy ügyeletes kollégámat. Szerencsére, annak idején jóban voltunk vele, és ezért szívesen segített. Egyből el is intézte nekünk a bemérést a szolgáltatónál. A telefonkészülék pillanatnyilag nem mérhető be; valószínűleg kivették az akkumulátorát. Előkerítettük azonban a legutolsó tartózkodási helyet, ahonnan jelt adott. Mindjárt átküldöm a koordinátákat.

- Köszönöm szépen. Esetleg azt is ki tudnád deríteni, hogy mi volt az utolsó szám, amelyet a készülékről hívtak?

- Sajnos, az nem áll módomban. Ahhoz rendes parancs kellene a szolgáltató felé, nem fogják szívességből kiadni. Már elég rizikós az is, hogy beléptünk egy alkalmazottjukkal a helyzet-meghatározási rendszerbe... De még ha valahogyan meg is tudnám győzni őket, legfeljebb holnap tudnék beszélni a megfelelő illetékessel...

- Oké, akkor átküldök két rendszámot, mindkettőt Pennington garázsában fotóztam. Be tudnátok mérni, légyszi, a hozzájuk tartozó két autó helyzetét?

- A GPS gyáraknál sok kontaktom van, de csak munkaidőben tudnám velük felvenni a kapcsolatot. Nem fog menni ma éjjel. – Glasby tartott egy kis szünetet, aztán halkan, de határozottan hozzátette: - Sajnálom, Frida. Vigyázz magadra! A bemért telefon valahol az erdőnél adott jelet utoljára.

A szívem kihagyott egy ütemet.

- Ne... – suttogtam.

- Légy óvatos!

Bontottam a vonalat, mert képtelennek éreztem magam arra, hogy bármi mást mondjak. Most már bennem is kezdett pánikszerű aggodalom éledni.

Halk sípolás jelezte, amikor a Glasby által szerzett koordináták megérkeztek a telómra. Vennem kellett egy nagy levegőt, mielőtt meg mertem nézni. Nem estek egybe sem a kis lepukkant laborral, sem a Dimitrov-villával. Bill telefonja valahol a közeli erdő egyik kihalt szélső pontján adott jelet. Ennél baljósabb körülményeket elképzelni sem tudtam volna.

Max sebességgel száguldottam a megfelelő irányba. Aztán, ahol véget ért az út, leparkoltam az autómat. Kikaptam a csomagtartóból a pótkerékhez eltett kerékkulcsot, rögtönzött fegyvernek kinevezve a krómacél szerszámot. Egyik kezembe szorítva a kerékkulcsot, másik kezemben telómon követve egy app segítségével a megadott koordinátákat, futni kezdtem.

Rohanás közben bekapcsoltam a telón a zseblámpa funkciót is. Amikor kezdtem megközelíteni a fák és bokrok sötét rengetegét, már nem csak a lábam elé világítottam vele, hanem mindenfelé, ahová a holdfény nem jutott el. Próbáltam felfedezni, hol lapulhat a keresett mobil.

Az egyik bozótos szélénél kiszúrtam egy autó árnyas körvonalait. Odaügettem, már alaposan kifulladva, és a zseblámpa funkció kósza fénypászmájával végigvilágítottam a járművön. Felismertem Bill autóját. Nem volt nehéz, mert a professzortól elkértem a rendszámot, és azt is tudtam, hogy Bill házilag pótolt ki egy-két elromlott alkatrészt. Az egyik visszapillantó például más színű volt, mint a karosszéria. Igen. Ez minden kétséget kizáróan Bill Inskeep toldott-foldott kocsija volt.

A jármű elhagyatottan állt az éjszakai erdő bokrai között. A sofőrülés tárva-nyitva, és az autó üresen tátongott. A mobiltelefon pedig ott hevert a földön mellette, darabokra hullva. Úgy nézett ki, mintha valaki kikapcsolta volna, és addig verte volna egy kődarabbal, amíg ripityára nem törte. Egy zsebkendővel megcsippentve a darabokat, átnéztem mindet, és megállapítottam, hogy a teló SIM kártyája hiányzik. A többi része pedig totál tönkrement.

A készülék mellett ekkor egy sötét folyadéktócsa csillant. Vér! Kerek vérfolt.

Nagyot nyeltem, és letérdelve közelebbről szemügyre vettem. Egyetlen vértócsa. Nincsen olyan spriccelés nyoma, ami az artériás vérzésre jellemző. Van rá némi esély, hogy nem halálos sérülésből származik.

Nagy levegőt vettem, aztán körbenéztem.

Semerre nem folytatódtak a vérnyomok, szóval egyből arra tippeltem, hogy a sérültet kocsival elvihették. Mindenesetre azért körbesiettem, be-bevilágítva a bokrok alá zseblámpámmal. Semmi. Holttestnek nyoma sincs. Újabb vérfoltokat sem találtam, csak valamiféle kocsikeréknyomokat a porban.

Oké. Nyugalom. Talán még nincs minden veszve.

Meg kellett állnom egy pillanatra, hogy úrrá legyek az egyre erősödő pánikon. Amikor sikerült, megpördültem, és teljes erőmből rohanni kezdtem vissza az autómhoz.

Útközben tárcsáztam Quentin Hoolock számát. Szerencsére, ezen a kihalt helyen is volt térerő.

- Miss Lorne! Mi történt? – motyogta álmosan. – Ugye, nem támadták meg megint?

- Nekem semmi bajom, de segítségre lenne szükségem most azonnal – ziháltam. – Kérem! Nincs időm a rendőrséggel szórakozni, mert a saját nyomozási módszereimet kell követnem... de átküldök Önnek koordinátákat, és ki kellene hívni a zsarukat erre a helyre. Elintézné? Mondja azt egyelőre, hogy Ön bukkant rá a tetthelyre. Ha nem hiszik el, később majd eláruljuk az igazat. Csak most nincs időm hivatalos papírokat töltögetni meg belekeveredni vontatott hatósági vizsgálódásokba. Megtenné?

- Persze, de mi történt?

- Az egyik titkos segédemet elrabolták. Bill Inskeep a neve. Lehet, hogy meg is ölték, mindenesetre, elképzelhető, hogy szükség lesz rendőri beavatkozásra. Kérem, segítsen!

- Rendben, hívom őket.

- Köszönöm, mindjárt küldöm a koordinátákat.

Szétkapcsoltam a hívást, és továbbítottam a helyszín koordinátáit. Ezután Mrs Blackhawkot csörgettem.

- Te jó ég, lelkecském! – köhécselte a telefonba. – Hajnali fél kettő van...

- Tudom, de nagy a baj! Keljen fel, mammer, és szedje elő a laptopot, amit az irodámtól kapott tavasszal, és még ki sem bontott! Ideje, hogy használja. Legalább nem lesz tök fölösleges, hogy beköttette a netet...

- Tessék?

- Álljon készenlétben, mert eltűnt az egyik titkos segédem, és valószínűleg a Keats-gyilkosok kapták el. Bármelyik pillanatban szükségem lehet az Ön segítségére is.

Az öregasszony riadt sápítozásba akart kezdeni, de kinyomtam a telefont. Kifulladva értem vissza a kocsimhoz, és bezuhantam az első ülésre. Gyerünk! El kell döntenem, merre induljak. Minden perc számíthat. Ha nincs jobb, felkeresem Pennington házát, és rátörök az éjszaka kellős közepén. Talán akad azonban más irány is, és kár lenne időt vesztegetnem Penningtonnál. Aligha vinné a saját otthonába az egyik áldozatát. Nyilván nem maga végzi a piszkos munkát.

Küldtem egy üzenetet Glasbynek, hogy szépen kérem, próbálja meg kideríteni, hogy a rendőrség beazonosította-e már az engem elgázolni próbáló kisteherautót, és ha igen, meg tudták-e határozni, hol van. Utolsó esély. Ez az utánajárás viszont tudtam, hogy sok időt fog igénybe venni. Valószínűleg túl sokat...

Ingerülten rávágtam a kormányra, majd ráomlottam a műszerfalra.

Nem hagytam azonban túl sok teret a kétségbeesésnek. Jól van, nyugalom – egyenesedtem fel újult erővel. Megoldást kell találni. Úgy tűnik, tényleg nincs más, csak az, hogy berontsak Penningtonékhoz. Azzal viszont könnyen lehet, hogy feleslegesen kockáztatok egy újabb letartóztatást, eredmények nélkül...

Arra jutottam, hogy indulás előtt még felhívom Litvint.

A professzor egyből felvette a telefont.

- Van... van valami új? – szólalt meg feszült várakozással.

- Igen. – Akármennyire is nyomasztó a hír, Litvinnek joga van tudnia az igazságot. Hátha adna neki egy adrenalinlöketet a koncentráláshoz is. – Rábukkantam Bill kocsijára és telefonjára. Ő viszont nincs sehol. Kiküldtem a zsarukat. Előbb-utóbb majd kiderítik, kinek telefonált Bill utoljára. Félek viszont, hogy még jó pár órába beletelik. Gyorsabbnak kellene lennünk.

A vérfoltot inkább nem részleteztem.

- Hol talált rá a gépjárműre? – kérdezte azonnal a professzor.

- Egy elhagyatott részen, az országúttól távol.

Litvin kiadott egy rekedt hördülést, és nem tudott újra megszólalni.

- Nem kell egyből a legrosszabbra gondolni – siettem a bátorítással. – Nem tudjuk, mi történt. Mindenesetre, nem ártana rögtön cselekednünk. Ön jutott valamire?

A férfi hallgatott egy darabig, csak aztán törte meg a csendet:

- Nem igazán. Egyre biztosabb vagyok abban, hogy ismerős a megjelölt folyamat, de nem ugrik be, pontosan honnan. A rendrakás kicsit megnyugtatott, és felderengett, hogy egy más jellegű kutatási anyag részeként találkoztam ezzel az elmélettel. Egyre erősebben rémlik, de csak ennyi. Sajnálom, Miss Lorne...

- Összpontosítson! – vágtam közbe. – Bill felhívott egy fiatalt, és az agykutató központ nevében kereste. Koncentráljon a tényekre!

- Igen, próbálom összerakni, már többször végiggondoltam, de... – Litvin hangja egyszerre elakadt. Aztán váratlan gyorsasággal kezdett beszélni a vonal túlsó végén: – Várjunk! Ha egy fiatalt hívott fel... Mi van, ha... ha esetleg... Igen, már emlékszem! Az egyik tehetségkutató pályázati program! Miss Lorne, most azonnal ellenőriznem kell valamit! Megengedi, hogy a számítógépén belépjek az agykutató központ felhőalapú rendszerébe?

- Persze, nyugodtan!

Hallottam, hogy őrült sebességgel gépelni kezd.

- Azt hiszem, rájöttem... – Elakadt a beszédben, és tovább pötyögött a billentyűzetemen. Aztán egy perc keresgélés után megtörte elmerült hallgatását: - Igen, végre, már emlékszem, honnan volt ismerős ez a 176 °F értékkel kidolgozott egyenlet. És most látom is az adattárban... Tavaly írtam ki egy tehetségkutató pályázatot kiemelkedő képességű középiskolások és kémia szakos egyetemisták részére. Bill segített nekem az elbírálásban... És az egyik pályázati munka... Miss Lorne, ez az egyenlet szerepel az egyik pályázati munkában! Elég egyedi elmélet, máshol nem találkoztam vele korábban. Emlékszem, együtt nézegettük Billel... Még tettem is egy megjegyzést, hogy milyen tehetséges kutató válik majd abból a fiatalemberből, aki ezt a pályázati anyagot benyújtotta. Különdíjat nyert vele.

- Ki írta a pályázatot? – kérdeztem, de már tudtam a választ, és irányba fordítottam a kocsit. Tövig nyomtam a gázpedált.

- Alex Dimitrov – adta meg Litvin a választ.

30. fejezet: A pályázat

Azt hiszem, életem egyik legnehezebb feladata volt, hogy Litvint telefonon keresztül rávegyem, maradjon az irodám biztonságos falai között, és folytassa a laboros kutatási anyagok elemzését. Én magam sem voltam biztos benne, hogy kisül-e belőlük bármi hasznos Alex Dimitrov nevén kívül, így nehéz volt meggyőzően bizonygatni, hogy mekkora jelentősége van a további vizsgálódásnak. Azt viszont semmiképpen sem akartam, hogy a professzor ilyen lelkiállapotban egymaga elinduljon a kora hajnali sötétben a Dimitrov-villa felé, vagy más magánakcióba kezdjen. Persze, neki ezt nem mondhattam, mert rég eljutott arra a pontra, amikor már cseppet sem érdekelte a saját biztonsága. Bill mellett akart lenni, bármi áron.

Végül mégis sikerült a lelkére beszélnem, és elértem, hogy ne hagyja félbe a fényképek tanulmányozását. Valami olyasmivel győztem meg, hogy Alex Dimitrov lehet ugyan egy hasznos nyom, de önmagában egészen biztosan nem fog elvezetni az ügy megoldásához és a gyilkosokhoz. Ezt hellyel-közzel igaznak is tartottam, és amikor kellő nyomatékkal ismételtem el nagyjából tizedjére, Litvin végre összeszedte magát, és visszatért a kutatási anyagokhoz.

Én meg szétkapcsolhattam a kihangosított hívást vezetés közben, és rögtön tárcsáztam Mrs Dimitrov számát. Egyedül az ő telefonszámát másoltam ki a nyomozási anyagokból a Dimitrov-villából, de hiába csörgettem. Túlságosan nem lepett meg, hogy nem veszi fel a telót, mert tudtam róla, hogy egy rakás altatót szed alváshoz. Mindenesetre – ha lehetséges – még gyorsabban száguldottam a villa felé, magamban fohászkodva, hogy otthon találjam Alexet.

Nem voltam messze, csak az erdő egy szakaszát kellett megkerülnöm, így hamarosan be is fordultam a megfelelő bekötőútra.

Ekkor csördült meg újra a telefonom. Titkos segédem, Glasby hívott. Úgy ítéltem meg, hogy még van időm egy gyors beszélgetésre, így felvettem sietve:

- Mondd, Stephan!

- Szerencsére, a parkolós gázolási ügyeden dolgozó nyomozó ott felejtette éjszakára az asztalán a jegyzeteit. Az ügyeletes pedig egyből beengedett az őrsre, így máris tudom mondani a főbb megállapításokat. – A férfi egy pillanatra megállt a beszédben, és hallottam, hogy egy papírral zörög. – Szóval, a jármű, amellyel megpróbáltak téged elütni a parkolóban, egy Joe Cahoon nevű harminchárom éves texasi férfi tulajdonában van. Joe Cahoon büntetett előéletű, jelenleg is körözés alatt áll. Korábban fegyveres rablásért ült, mindössze két évet. Nem tűnik túl szigorú büntetésnek, valószínűleg jó ügyvédje lehetett. Most pedig anyagi haszonszerzésből elkövetett gyilkosság miatt körözik. A vád szerint az egyik szomszédja fizetett neki, hogy eltüntesse a hitelezőjét. Joe Cahoon pedig így is tett, elgázolta a hitelezőt – csak nem ezzel a kisteherautóval, hanem egy normál személygépkocsival.

- Tehát ez a szökésben lévő Mr Cahoon egy bérgyilkos?

- Olyasmi.

- Az én esetemben ki bérelhette fel?

- Az üggyel megbízott nyomozó egyelőre nem talált ezzel kapcsolatban semmit. Jelenleg Joe Cahoon keresése a fő prioritás.

- Utal bármi Oscar Pennington érintettségére?

- Egyelőre nem.

- Köszönöm az infókat.

Glasby még nem tette le rögtön a telefont, hanem megjegyezte:

- Ha már úgyis felkeltem, és bejöttem, ráadásul szegény házvezetőnőmet is felvertem az éjszaka közepén, hogy vigyázzon a távollétemben a gyerekekre, az lesz a legjobb, ha leülök itt még nyomozni. Mindjárt szerzek egy belépési jogosultságot a belső rendszerbe, és szétnézek Cahoon körül. Hátha olyan szál köti Penningtonhoz, amit elő tudnék ásni kellő kitartással.

- Ó, Stephan! Nem tudom, hogyan köszönhetném meg...

- Ugyan már! – szakított félbe. – Sosem fogom tudni meghálálni neked, amit a gyerekeimért tettél. Ez a legkevesebb.

Erre nem volt mit mondanom, így inkább lezártam a társalgást:

- Jó, oké, hívj, ha bármi van! – És bontottam a vonalat, mert nem akartam, hogy szirupos hálálkodásba csapjon át a beszélgetés. Egyébként is, megérkeztem a Dimitrov-villához, nem pazarolhattam több időt fecsegésre.

Nem mondhatnám, hogy kifejezetten a türelem és a tapintat jellemzett, ahogy nekiestem a csengőnek, és püfölni kezdtem a gombját.

Egy idő után végre előtámolygott Mrs Dimitrov, selyem hálóköntösébe burkolózva. Mézszőke haja egyébként simára vasalt tincseit most enyhén kócos formába borzolta az alvás.

- Nyomozónő! – pislogott rám álmosan. – Mégis, mit keres itt ilyenkor?

- Most rögtön beszélnem kell a fiával! Irtó sürgős. Itthon van?

- Igen, de...

- Iszonyatosan sietnem kell!

- Jól van, jöjjön be, ha ennyire fontos – hagyta rám végül, és kinyitotta a kaput.

Megnyugodtam, hogy hamar komolyan vett, és nem kezdett túlságosan akadékoskodni a hajnali időpont miatt. Berohantam, és mindenféle magyarázat nélkül felszáguldottam Alex Dimitrov szobájához.

A fiú is álomittasan nézett ki a folyosóra, ahogy megérkeztem a megfelelő ajtóhoz.

- Miss Lorette? – csodálkozott rám.

- Lorne, de mindegy. – Zihálva lefékeztem előtte, és megpróbáltam gyorsan levegőhöz jutni. – Lenne pár kérdésem.

- Az éjszaka közepén?

- Igen, elég sürgős lenne. Beszélnünk kellene egy telefonhívásról. Ma este felhívta Önt egy Bill Inskeep nevű fiatal férfi, igaz?

- Igen. Egy régi pályázati anyagommal kapcsolatban. – Alex a félbeszakadt alvás ólmos súlyától kótyagosan vállat vont. – Ugyan mi lehet ebben érdekes az Ön számára?

- Nincs időm megmagyarázni. Csak kérem, bízzon meg bennem, és meséljen el mindent erről a pályázatról, és főleg arról, hogy Mr Inskeep mire volt kíváncsi!

- Hát, azt kérdezte, hogy a benyújtott pályázatom egyik tételét honnan vettem. Volt egy reakció, amelyikhez javasoltam a 176 °F értéket. Kedvezőbb hatékonyságú a folyamat lejátszódása, ha 176 °F mellett kerül rá sor.

- Miből gondolta Mr Inskeep, hogy Ön ezt nem magától találta ki, hanem valahonnan szedte?

- Egy tudományos munkában mindig pontosan fel kell tüntetni a forrásokat. Tehát, ebben a pályázati anyagban is helyeztem el hivatkozást minden egyes, külső forrásból idézett részhez. Azonban csak annyit tudtam odaírni a 176 °F értékkel kidolgozott egyenlethez, hogy ismeretlen kézirat. Mert hát, ennyit tudtam róla. És a Billt vagy kicsodát az érdekelte, hogy hol találtam az ismeretlen kéziratot a 176 °F egyenlettel, meg mi van még benne. – Alex elfojtott egy ásítást, csak aztán folytatta: - Nagyjából ennyi. Végképp nem sejtem viszont, hogy ez miért lehet fontos Önnek...

- Okom van feltételezni, hogy köze lehet a nyomozásomhoz. – Nem pazaroltam időt hosszabb indoklásra. – Kérem, segítsen! Mi történt még a telefonálás során?

- Előkerestem Billnek ezt az anyagot a számítógépes asztalom fiókja mélyéről.

- Micsoda?! Megvan Önnél a kézirat?

- Igen. Egy egyoldalas papír, egy könyvben felejtve találtam annak idején. Van a telómon szkenner alkalmazás, és beszkenneltem Billnek a papírt az egyenlettel, aztán átküldtem neki a fájlt.

Egy pár másodpercig emésztettem a hallottakat, aztán egy megérzés alapján tovább kérdeztem:

- Volt még valami?

- Ja, igen, Bill még meghagyta a mobilszámát, és elküldtem a számot egy távoli ismerősömnek. Tőle kaptam ugyanis azt a könyvet, amelyikben a papírt találtam, és bíztam benne, hogy ő majd tud segíteni Billnek, ha lennének további kérdései.

- Miféle távoli ismerős?! – hördültem fel ekkor, végképp elhűlve a felismerés hatására, hogy Bill tényleg minden bizonnyal a Keats-gyilkosok kezére került.

Alexet viszont nem különösebben zaklatta fel a téma, naiv nyugalommal válaszolt:

- Egy Oscar Pennington nevű üzletember. Apa, asszem, jóban van vele, én nem igazán ismerem. Csak párszor beszéltem vele, de egyszer Mr Pennington kölcsön adta nekem három-négy könyvét a kémiai kutatásaimhoz. És az egyik könyvben találtam a papírt a 176 °F egyenlettel. Gondolom, a papiros véletlenül maradt a könyvben. Kérdeztem erről később Mr Penningtont, de ő csak lepöccintett annyival, hogy nem tudja, mi az a papír, és nem is érdekli. Így megtartottam, és felhasználtam a lapon lévő megállapításokat az agykutató központos pályázatom megírásához.

- Megtenné, hogy nekem is átküldi ezt a beszkennelt fájlt a könyvben talált papírról? – kértem izgatottan. Végre valami, ami Penningtont Bill eltűnéséhez kötheti!

- Persze. – Alex előhozta a telefonját, és átküldte az állományt a kapkodva lediktált számomra.

Továbbítottam is a fájlt Litvinnek, csak annyit mellékelve az üzenethez, hogy ássa bele magát ennek az anyagnak az átnézésébe is.

Aztán visszafordultam a fiatal sráchoz:

- Mr Pennington mennyire tűnt őszintének, amikor annak idején lerázta magáról a papírral kapcsolatos érdeklődést?

- Nem t’om. Nem ismerem annyira, hogy ezt meg tudjam ítélni.

- Lehetséges, hogy ő maga felejtette a papirost az egyik könyvben?

- Igen, talán. – Alex hidegkék szeme tűnődve révedt a vállam fölött a semmibe. – Csak sietve felkapta otthon a könyveket. Megfeledkezett ugyanis az ígéretéről, hogy hozni fog nekem egy-két biokémiával foglalkozó kötetet. Mivel szorított egy tanulmányom leadási határideje, egyik nap felhívtam érdeklődni a könyvek felől. Éppen nem ért rá, egy társasági rendezvényre igyekezett otthonról, de beleegyezett, hogy mégis erre kanyarodik pár könyvvel. Szerintem, csak futtában elhozott a polcról három-négy tanulmánykötetet. Nem hiszem, hogy eszébe jutott volna, ha tett az egyikbe régebben egy papírt.

Hm. Ismeretlen kutatási anyagok... Sietve felkapott tudományos könyvek...

Egy részlet a helyére kattant a fejemben úgy, hogy szinte éreztem a belém hasító felismerés csengését. Igen, már kristálytisztának tűnik... Az új ötlet pedig gondolatok egész lavináját indította útjára, és egy percre lefagytam a váratlanul körvonalazódó teória hatására.

Csak akkor tértem magamhoz, és eszméltem rá újból a külvilágra, amikor már Alex és az anyja is aggódóan kezdett nézegetni engem, hogy vajon jól vagyok-e.

- Ó, a francba! – tört ki belőlem, kijózanodva. – Rengeteg felesleges energiát és értékes időt beleöltem abba, hogy rájöjjek, miben sántikál Oscar Pennington... Pedig egyből gyanakodnom kellett volna az igazságra, már az első vele folytatott beszélgetésünk alapján... Legalábbis a későbbiek fényében. Hogy’ lehetek ekkora idióta?! – A kezembe temettem az arcom. Közben minden új részlet kezdett a helyére igazodni és leülepedni. Magam elé suttogtam: - És most már olyan egyértelműnek tűnik egy másik szál is... Igen, logikus...

Alex csak pislogott egyet értetlenül, Mrs Dimitrov pedig rákérdezett:

- Mégis, mire jött rá?

- Azt hiszem, tudom, ki az a két ember, aki halálra késelte az áldozatot az Önök kertjében.

Alex aggodalmasan ráncolt homlokkal kérdezett rá:

- Ugye, apának nincs köze hozzá?

- Az égvilágon semmi. Tök ártatlanul ül a börtönben. Most már majdnem biztos vagyok benne. Viszont nem ártana ellenőriznem, hogy igaz-e az elméletem...

Ezzel egyenesen a lépcsőfordulóban álldogáló, álmos elképedéssel a homlokát dörzsölő Mrs Dimitrov felé fordultam, és elhadartam neki a kérdést:

- Tudna mondani pár befolyásos embert, akikkel a Pennington-család jóban van?

Láttam, hogy nem tudja mire vélni a témaváltást, de azért egykedvűen válaszolt:

- Voltaképpen minden környékbeli ismert, vagyonosabb személy. A megyei rendőrfőnöktől kezdve ügyvédekig, orvosokig, reklámszakemberekig...

- Mi a helyzet az idegenrendészet területi igazgatójával?

- Úgy tudom, vele is. Mr Pennington egyszer azt mesélte, néha eljár vele golfozni. Talán vacsorára is meghívta.

Nem volt időm magyarázatokra, úgyhogy lefurakodtam a nő mellett a lépcsőn, és elrohantam a villa kijárata felé.

Közben hívtam újból Glasbyt.

- Mi a helyzet ott? Találtál valamit? – kérdeztem rá, átugorva az épület küszöbét és keresztülvágtatva az udvaron.

- Eddig még semmit. A rendőrségi adatbázisok alapján nem látom, mi köthetné össze Joe Cahoont Penningtonnal.

- Jó, akkor most egyelőre hagyni kellene ezt a Cahoon-szálat. Miután Bill telójának tartózkodási helyét már be tudtátok mérni a szolgáltató egyik emberével, tudnál még egy hasonló szívességet kérni tőle? Be kellene mérni a Penningtonék nevén lévő összes mobilkészülék koordinátáit.

- Megtettem magamtól – jelentette a férfi büszkén – azonnal, amint kérted, hogy a Pennington-szálat vizsgáljam. Sikerült kikönyörögnöm, és az ismerősöm bemérte az összes hivatalosan hozzájuk köthető mobil helyzetét. Mind egy koordinátán pihen, egymás közelében, gondolom, Oscar Pennington címén. Egy sima városi cím. – Glasby lediktálta a telók helyzetét és a koordinátához köthető utcanevet.

- Igen, igen, ez Penningtonék címe – állapítottam meg csalódottan. Rávágtam a kocsim motorháztetőjére, ahogy lefékeztem a jármű mellett.

Végül is, mit vártam?! Nyilván nem túl meglepő hajnalban otthon aludni...

Akkor a keresési lehetőségeim egyik fele kiesett. Meg kell kockáztatnom, hogy a teóriám továbbgondolására hagyatkozom, és felteszek mindent egy lapra...

Próbáltam még egyszer átvenni, mennyire lehetséges, hogy tévedek. Egészen pontosan próbáltam magam elé idézni Marta Sorbet elmesélését. Igen. Egyre valószínűbbnek tűnik, hogy igazam van. Mindenesetre, meg akartam győződni arról, hogy tényleg van-e értelme az elméletemnek:

- Stephan! Szerinted, az életszerű, hogy egy ember a nyílt utcán, a posta előtt sorban állva belekezd egy nagy titok elmesélésébe? Aztán, egészen hirtelen, két másodperc után meggondolja magát, és nem árul el semmi többet, csak annyit, hogy előző este látott valami hajmeresztőt. Ja, és mindezt úgy, hogy kihalt hajnali utcákról beszélünk, szóval kábé a posta előtt rostokoló sor az egyetlen hely, ahol necces belefogni egy titok ecsetelésébe! Bárhol máshol nyugodtan felhozhatná a témát.

Nyugdíjazott rendőr ismerősöm megfontolta a kérdést. Elgondolkodva felelt:

- Hát... elég furcsa. Mert ha igazából nem akarja elmondani, akkor aligha kezdene neki ilyen nagy pátosszal. Ha viszont tényleg el akarná mondani, akkor nem egy olyan helyen fogna bele, ahol bárki kihallgathatja. Nem tűnik logikusnak.

- Igen. Egyértelmű, hogy cseppet sem logikus! Hogy’ is nem vettem ezt észre már az első pillanatban?! Ez nem egy titok riadt elmesélése... Hanem zsarolás! A gyári munkás nem azért kezdett bele a szövegbe ilyen célzatosan, hogy elcsevegjen a társával, hanem hogy ráijesszen, és nyomást gyakoroljon rá! Csakhogy túlzásba esett... – Bevágódtam a sofőrülésre nagy puffanással, és az indítókulcsot keresgéltem fél kézzel. – Oké, figyu, Stephan, azonnal meg kell találnunk, hol tartózkodik most egy Diego Santos nevű, fél éve eltűnt ember! Ugyanis, szerintem, éppen most kényszerül rá, hogy kinyírja az egyik titkos segédemet...

31. fejezet: A találkozás

Amíg Glasby fénysebességgel próbált utánanyomozni Santos egykori elérhetőségeinek, felhívtam szomszédasszonyomat, és ráuszítottam, hogy nézzen utána a részleteknek. Hátha elő tud ásni valamit.

Épphogy szétkapcsoltam a hívást, már csördült is a telefonom, és Litvin jelentkezett.

- Miss Lorne! Kérem... megtalálta már Billt? – A professzor hangja olyan erőtlen és remegős volt, mint egy nagybetegé. Nem csodáltam volna, ha a szerencsétlen férfi éveket öregedett volna az eltelt két-három óra alatt.

- Egyelőre még nem, de nyomon vagyok. Mindenesetre, sejtem, kihez kellene eljutnom. – Próbáltam magamból előpréselni egy megnyugtató, magabiztos hangsúlyt, de kétlem, hogy átütő sikert értem volna el. – Minden sínen van.

- Kisasszony, kérem...

- Próbáljon megnyugodni! A város legjobb magándetektíve vagyok, nem tévednék ekkorát. Már csak a rendőr segédem információira várok.

Litvin nem felelt, de hallottam, hogy nehézkesen nyel.

- Ön talált valamit? – kérdeztem inkább, hogy a gyakorlatias teendőinkre tereljem a szót.

- Megvizsgáltam az átküldött anyagot, azaz a beszkennelt képen lévő kémiai elméletet.

- És, mire jutott?

- Igyekeztem kikövetkeztetni, hogy ha lejátszódnának az ismertetett reakciók a kéziratban szereplő anyagokkal, milyen keverék lenne a végeredmény. Mivel először nem jött ki konzisztens vegyület, hozzáadtam a laboratóriumban fényképezett kutatási dokumentumok egyik-másik ideillőnek tűnő vegyületét is. Gyors becsléseim alapján így egy lágy, híg, kék színű anyagot kapnánk a folyamat végére.

- Ööö... és mire lenne jó?

- Nem sok mindenre. Előnytelen lenne a viszkozitása. Aztán viszont eszembe jutott, hogy Ön említette az allantoin nevű vegyületet, és kíváncsiságból kidolgoztam a lapon szereplő egyenleteket allantoin hozzáadásával is. Úgy látom, hogy ez jelentősen javítana az állagon, és így egy kenhető, konzisztens krém lenne a szóban forgó anyag. Akár egy arckrém vizsgálatáról is lehet szó.

- Miért pont arckrém?

- Ez csak egy szakmai tipp a részemről. A laborbeli kutatás egészen biztosan egy arckrém összetevőit vizsgálja, ahogyan már Bill is kiderítette, és megkockáztatom, hogy a kézirat is ilyesmire irányul, csak a szöveg többi oldala nélkül nehéz biztosat állítani. Mindenesetre, feltétlenül olyan termékre tippelnék, amely emberi bőr kezelésére való. Ugyanis egy bizonyos semlegesítő hatású összetevő jelenléte arra utal, hogy az egyenletek kidolgozója a bőr- és szemirritációt próbálta megakadályozni. Szépészeti célú lehet, mivel ehhez illő illataromákat is tartalmaz. Nagyjából ennyi.

- Jól van, köszönöm az infókat. Most viszont le kell tennem a telefont, mert bármelyik percben hívhat a segédem, és akkor sietnem kell. Tudom, hogy nehéz, de könyörgöm, ne hívogasson! Ha bármi lesz, azonnal szólok. Megteszek minden tőlem telhetőt.

Litvin képtelen volt erre bármit válaszolni, én meg egy gyors elköszönéssel kinyomtam a telót. Reméltem, hogy még egy kicsit kitart. Azután hátha végre kiderül, hogy Bill életben van-e még, és úgy talán könnyebb lesz szembenézni a kialakult helyzettel, akármilyen szörnyű legyen is.

*

Hogy addig se tétlenkedjek, amíg Glasby szerez nekem infót, előkészítettem a kocsim elsősegélydobozát az egyik ülésre – a füvön látott vértócsából kiindulva. Lehet, hogy Bill megsérült, és el kell látnom.

Ezután nekiálltam elgyakorolni néhány fogást, amelyeket még egy régi önvédelmi tanfolyamon tanultam. Sajnos, már nem sok mindenre emlékeztem. Mindenesetre, próbáltam felidézni egy-két alaptrükköt. Nem árthat.

Éppen azt elevenítettem fel, hogy hogyan kell kiszabadulni egy minket hátulról átkaroló személy szorításából, amikor megcsördült a telóm. Szívből reméltem, hogy nem Litvin nyugtalankodik megint. Szerencsére, nem ő volt: Glasby csörgetett.

Felkaptam a telefont:

- Szia! Van valami?

- Igen. Mrs Blackhawk átküldött egy régi mobilszámot, Santosé volt az eltűnése előtt. Nem tudom, a hölgy honnan szedte ilyen rövid idő alatt, mert nekem még a közvetlen ismerősöm sem volt hajlandó kiadni a szolgáltatónál...

- Hát, elég durva az öregasszony – szögeztem le, magamban elmosolyodva. – Valószínűleg távbeszélgetésben megtanított kötni egy unatkozó éjszakai-műszakos ügyintézőt vagy ilyesmi. Jól játssza a cuki, ártalmatlan idős nénikét, mindenki egyből beveszi... Azt hiszem, nem ártana megfontolnom egy fizetésemelést neki. Na, mindegy, térjünk a lényegre!

- A segítőm a telefonszolgáltatónál utolsó utáni szívességként elvállalta, hogy ezt a konkrét számot még beméri. Úgyhogy annyit meg fogunk tudni fejteni, hogy Santos régi telefonja pillanatnyilag hol található, amennyiben működik még a készülék. De ez eltarthat egy darabig, nem megy egyik percről a másikra. Ráadásul, tartok tőle, hogy többé nem tudunk majd ehhez a telefonszolgáltatóhoz fordulni segítségért. Ma éjjel igencsak kimerítettem minden felém valaha is táplált baráti jó szándékot...

- Persze, ez érthető. Sajnálom, hogy rákényszerültél miattam, de sokat jelent, hogy van még egy utolsó esélyünk. Igazán hálás vagyok!

Gyorsan elköszöntünk, és letettük a telefont, hogy Glasby a feladatára koncentrálhasson.

Hogy továbbra se töltsem tétlenül az időt, amíg az ismerőse keresi Santos régi telóját, elkanyarodtam teletankolni a kocsit, és vettem még némi kötszert az ügyeletes gyógyszertárban. Nem igazán tudtam, hogy van-e bármi értelme gondos előkészületeimnek, vagy már rég túl késő, és Bill halott, de nem akartam a legrosszabb eshetőségből kiindulni. Akkor úgysem tehetnék mást, mint hogy a bekövetkezett borzalmakon kesergek. Amíg viszont van remény, addig minden esélyt meg akartam adni a sikernek. Egyébként is, alapvetően jobban szeretek cselekedni, mint siránkozni. Még sosem láttam, hogy tétlen sopánkodásból vagy szüntelen önmarcangolásból bármi előrevivő született volna.

Utána elhelyezkedtem a kocsimmal a két város közti útszakasz felénél, mivel nem tudtam, melyik irányba vihették Billt, és az erdőnél hagyott kocsi sem feltétlen utalt arra, hogy mi volt a célja a tetteseknek a sérülttel, illetve a holttesttel. Merthogy az egyikkel kezdeniük kellett valamit. Így hát, félúton várakoztam.

Mire Glasby végre újra hívott, a nyár eleji meleg ellenére is megdermesztett már a céltalan várakozás, felüdítő érzés volt végre kirezzenni belőle. El sem tudtam képzelni, Litvin min mehet keresztül, ha már én is – aki csak távoli baráti viszonyban voltam Billel, és egy-két jó hangulatú beszélgetésen kívül nem sok minden kötött hozzá – ilyen rémesen éreztem magam a tehetetlen aggodalomtól.

- Frida, megvan a telefon! – Még Glasby hangja is megbicsaklott az izgatott sietségtől. – Küldöm a koordinátákat. Valahol egy ipartelepen lehet...

- Az egyik közeli PNT üzem! – tört ki belőlem, és azonnal a gázpedálra tapostam. – Köszönöm, Stephan, mindent köszönök!

Glasby éppen belekezdett volna egy aggodalmas figyelmeztetésbe, de szétkapcsoltam a hívást. Csak annyit vártam meg, hogy megérkezzenek az átküldött koordináták, és ellenőrizhessem a GPS segítségével, hogy jól gondolom-e, tényleg az egyik PNT üzemet jelölik-e, és ha igen, melyiket. Megállapítottam, hogy a kisebbik PNT üzem a nyerő. Utána már csak a vezetésre koncentráltam, és padlógázzal süvítettem a szomszéd ipartelep felé.

Szerencsére, előnyösen helyezkedtem el a kocsival várakozás közben, ráadásul senki nem volt az utakon, így pár perc alatt odaértem. Be sem kellett hajtanom a városi utcákra, mert a PNT üzem eléggé kívül esett a lakott területeken.

A személyzeti parkolóban láttam a szemem sarkából egy autót a fal tövén, de üres volt, ezért nem pazaroltam értékes perceket az alaposabb vizsgálatára. Már önmagában az, hogy itt parkol egy kocsi, nagyjából bizonyítja, hogy valaki tényleg tartózkodik a PNT gyár területén. Ez pedig elég ahhoz, hogy beigazolva lássam minden baljós sejtésemet. Leparkoltam egy félreeső helyen, és egy utolsó híváshoz kotortam elő a telómat.

Quentin Hoolockot tárcsáztam.

- Miss Lorne, kijöttem ide az erdőhöz, ahogy kérte – zúdult rám a fiatal férfi nagy lendülettel egyből, amint vonalba került –, de szólhatott volna előre, hogy lesz egy vérfolt is, mert majdnem rosszul lettem, amikor megláttam. Még szerencse, hogy az egyik kedves rendőr leültetett egy fa alá, és elmagyarázta, hogyan vegyem a levegőt...

- Nézze, biztosan szörnyű volt, és majd átbeszéljük részletesen a történteket, de most nincs idő! – vágtam közbe. – Egyébként se érzékenykedjen! Nemrég mentette meg az életemet egy teherautós gázolótól, tehát, látott már egy vérfoltnál különb dolgokat is. Na, szóval, átküldök koordinátákat megint, az egyik PNT gyárét. Ide is ki kellene hívni a rendőröket. Lehetőség szerint a mentősöket is. Kérem, igyekezzen! Én már itt vagyok, és megpróbálok cselekedni, de szükségem van erősítésre. Amint lehet.

- Jó, jó, mondom nekik. – Hallottam, hogy Hoolock beszélni kezd az egyik közelében lévő rendőrrel, és miután meggyőződtem arról, hogy tényleg csinálja, amire kértem, magyarázat nélkül szétkapcsoltam a hívást, és átküldtem a PNT üzem koordinátáit.

A következő pillanatban pedig kikaptam a csomagtartómból a kerékkulcsot, és már másztam is be a drótkerítésen az éjszakára lezárt gyárépület udvarára. Itt, a kisebb üzemnél nem volt éjjeli portaszolgálat, csak egy alaposan lezárt ellenőrző kapu, így nem botlottam bele akadékoskodó személyzetbe. Bár, talán még az is jobb lett volna, mint ez a teljes kihaltság.

Ahogy végigkocogtam a lebetonozott udvaron, minden lépésemet hallottam tompán puffanni, olyan csönd volt. A távolban egy tücsök vagy kabócaféle rovar zenélgetett magában, ez volt az egyetlen hang a fülledt némaságban.

Elérkeztem egy nyitva álló bejárati ajtóhoz. Nem a főkapu volt, hanem egy kisebb bejárat a fal mentén. Megtippeltem, hogy az ajtót Santos hagyta nyitva, amikor bement az épületbe. No lám, még kulcsa is van. Nem volt kétségem afelől, hogy a bemért régi mobil Diego Santos pillanatnyi tartózkodási helyét jelöli. Most már biztos voltam abban, hogy tényleg őt keresem.

Világítást nem mertem kapcsolni, így jobb híján besurrantam a sötét folyosóra.

Egy darabig csak tapogatóztam előre a vaksötétben, néha a telefonommal magam elé villantva, hogy nehogy megbotoljak egy-egy alattomban meghúzódó lépcsőfokon. Aztán az egyik kanyar után fényt láttam szűrődni a távolból.

Elfogott a minden eddiginél nyomasztóbb balsejtelem. Eltettem a farmerom zsebébe a mobilt, és erősebben megszorítva a kerékkulcsot, megszaporáztam a lépteimet. Hallottam a saját zaklatott, felerősödő lélegzetvételeimet a fülemben visszhangozni. Egyre inkább felgyorsultam, ahogy közeledett a fényforrás. Amikor kiértem a félhomályos részekre, ahol már láttam is, hová lépek, rohanni kezdtem. Valami zúgó-csobogó hang ütötte meg a fülem.

A folyosó egy hatalmas csarnokba vezetett. Onnan jött a zaj is. A csarnok berendezését számtalan tartály, folyadékszállító vezeték, csőszerelvény, fémlépcső alkotta. Egyszerre nem is fogtam fel mást, csak a rengeteg cső és tartály acélszürke labirintusát.

Aztán kiszúrtam, honnan jön a vízcsobogás. Az összes berendezés néma csendben pihent, éjszakára leállítva, kivéve az egyik óriási tartályt. A legalább három ember magas és még sokkal szélesebb fémtartályba zuhogva ömlött a víz az oldalánál bevezető acélcsőből. Mivel egy hálós fémszűrőn keresztül érkezett a víz, arra tippeltem, hogy a túloldalt nyíló, ormótlan szivattyúkat rejtő gépterem felől vezetik ide az üzemi szennyvizet. Az óriástartályhoz fémlépcső kanyargott fel a fala mentén.

Hol lehet Santos?

Körbe akartam fordulni, ám pont ebben a pillanatban borult rám árnyék, és toppant elő mögülem a bejárati ajtó mellett meghúzódó férfi. Hatalmas erővel taszított neki az egyik mellettünk húzódó fémoszlopnak. Tompa puffanással csapódtam a hideg acélnak.

Bár elveszítettem az egyensúlyom, végül mégis sikerült megkapaszkodnom egy csővezetékben, és talpon tudtam maradni.

Egy szemvillanás alatt végigmértem támadómat.

Minden kétséget kizáróan Diego Santos volt. Magas, izmos, szinte már kolosszusnak nevezhető ember. Barna homlokán ott húzódott a Marta Sorbet által kifigyelt, gyerekkori sérülés folytán megmaradt horpadás. Fekete bajsza alatt vad elszántsággal préselte össze húsos ajkát. Sötét szeme viszont nem árulkodott agresszivitásról, inkább csak határozott eltökéltség csillant lágy, fekete íriszében. Gumikesztyűt viselt, és gyári munkaruházatot – kék műanyag köpenyt, védőcipőt.

A következő pillanatban megragadott, és próbálta kicsavarni a kezemből a kerékkulcsot. Túl erős volt, nem tudtam megtartani a rögtönzött fegyvert. Viszont, amikor egyből utána megpróbált leütni vele, az utolsó pillanatban sikerült lebuknom, és elkerültem a halálos csapást. A fém elzúgott a fejem fölött, súrolva a hajam, megremegtetve a tincseket. Céltalanul csapódott a fémoszlopnak, jókora csördülést hallatva.

Egy önvédelmi fogással úgy eltaláltam Santos csuklóját, hogy kifordult a kezéből a fémeszköz, és csörömpölve a padlóra hullott. Ezután jobb híján egy gáncsolási trükkel próbálkoztam, de nyilvánvalóan felesleges volt. Túl nagy volt köztünk a súlykülönbség. Nem tudtam kibillenteni az egyensúlyából, és sikerült ismét elkapnia a karomnál fogva.

Egy pillanatig összegabalyodva rángattuk egymást, és még ki is szabadultam egy másodpercre, de aztán újult lendülettel ragadott meg.

Majd olyan erővel vágott fejbe a könyökével, hogy elterültem a padlón.

Hullámozni kezdett körülöttem a világ, és alig tudtam feltérdelni. Valami kellemetlenül csiklandós ért a bal szemöldökömhöz, és amikor ösztönösen odatettem az egyik tenyerem, ragacsos vért éreztem a kezemre tapadni. Az egyébként is sérült homlokomon vérpatak csordogált le a kötés alól.

Feladtam a további küzdelmet. Értelmetlen. Sokkal erősebb nálam.

Ott maradtam, a padlón térdelve.

- Hol van Bill Inkseep? – nyögtem.

A férfi nem próbált megütni a kerékkulccsal, hanem a padlón hagyta, és inkább elővett a munkaköpenye zsebéből egy pisztolyt. Rám szegezte. Nem felelt, csak komolyan nézett.

- Hol van?! – ismételtem el, hangosabban.

Semmi.

- Könyörgöm, mondja meg, hol van!

Santos erre végre megszólalt mély, mormogó hangon:

- Leütöttem, és beletettem abba a tartályba ott. – Sután afelé az óriási acéltartály felé bökött, amelyikbe folyamatosan zuhogott a víz a csövön át. – Nem volt eszméleténél. Nem érzett semmit, csak szép csendben megfulladt. Így volt a legjobb.

Olyan komótos mélasággal beszélt, mintha lassított felvétel lenne. Közben nekem majd’ kiugrott a szívem a helyéről, úgy vert, a kétségbeesett riadalomtól.

- Kérem... – Letöröltem a vért a homlokomról, és esedezve felnéztem a férfira. – Kérem szépen, hallgasson meg! Ki kell onnan vennünk Billt. Hátha még él! Ő ártatlan. Semmit sem tud az egész nyomozásról, csak nekem akart segíteni.

- Szerintem, már megfulladt. – Ennyi. Erőtlen, beletörődő szavak. Mintha elhárítaná magától a tartalmukat...

Ekkor pedig nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy nem ülhetek itt tehetetlenül.

Nem törődve a férfi kezében pihenő fegyverrel, talpra kecmeregtem, és odabotladoztam az óriási tartályhoz vezető fémlépcsőhöz. Bár szédültem, és majdnem melléléptem az első foknak, megragadtam a korlátot, és feljebb vonszoltam magam.

Minden lépés egy örökkévalóságnak tűnt, és mintha egyre nehezebb lett volna feljebb és feljebb jutni... Mintha növekvő ólmos súly húzott volna a mélybe...

Aztán végül mégis ott álltam a tartály szélénél, és szinte rázuhanva a masszív peremre, lenéztem a fenekére. Santos kimért léptekkel követett, némileg lemaradva. Rám szegezte továbbra is a pisztolyt.

Bill ott hevert a tartály alján, eszméletlenül. A feje fennakadt az egyik belső fal alaktorzulásán, tehát félig ülő helyzetben volt, így talán nem olyan régen került víz alá, de már így is totál ellepte. És a víz csak zuhogott, és zuhogott a csövön keresztül...

- Hátrakötöttem a kezét, és odarögzítettem egy alsó csővezetékhez – magyarázta Santos bágyadtan. – Hogy gyorsabban vége legyen...

A vízszintből ítélve Bill feje már biztos, hogy legalább fél perce a víz alatt van... Megfulladt... Vagy épp most fullad meg... Vagy meg fog fulladni... Egészen biztosan másodperceken belül megfullad, ha eddig még nem fulladt meg...

Semmi nem jutott eszembe, csak annyit éreztem, hogy cselekednem kell. Nincs értelme viszont Santosra támadnom, vagy a tartályt elzáró oldalsó csapok felé indulnom, mert a férfi rögtön lepuffantana. Nincs semmi, amit tehetnék?

Nem törődve a rám meredő pisztolycsővel, elfordultam, és jobb híján belevetettem magam a tartályba. Ez tűnt az egyetlen dolognak, ami nem váltana ki azonnali ellentámadást a férfiból.

Nagy csobbanással landoltam Bill mellett, és jéghideg víz csapott fel körülöttem. Egy pillanatig nem kaptam levegőt az izmaimat megbénító fagyos hűvöstől, aztán a kétségbeesett elszántság magamhoz térített. Odavetődtem Billhez. A víz rémesen hideg volt, és a szennyezett olajfoltok sem emlékeztettek éppen egy wellness-medence pezsgőfürdőjére... A tartály olajos iszapfoltoktól zavaros ipari szennyvizet gyűjtött a központi szivattyúk felől. Guszta, mit ne mondjak.

Felráncigáltam az eszméletlen fiatalember fejét a mocskos víz fölé, hogy kapjon egy kis levegőt. Nagy nehezen sikerült teljes ülőhelyzetbe felcibálnom, és a vállamon megtámasztanom a fejét, mindkét karommal átölelve a törzsét. Bill halántékánál csúnya zúzott seb éktelenkedett, árulkodva arról, hogy Santos valóban leütötte. Valószínűleg még az erdőben, mielőtt idehozta volna – legalábbis ez észszerű magyarázat lenne az ott látott vérfoltra. Bill élettelen teste halott súlyként nehezedett rám.

Santos a tartály pereme felől nézett, követve mozdulataimat a pisztoly csövével. Valóban nem lőtt rám az ugrás miatt.

- Könyörgöm – köhögtem. – Ez a szegény fiú semmit nem ártott Önnek. Ne hagyja itt megfulladni! Az én hibám az egész. Ha mindenáron bántani akar valakit, számoljon le velem! Én állok a nyomozás hátterében. Frida Lorne vagyok, magándetektív. Bill viszont nem tehet semmiről, nem is tud részleteket. És... otthon várja az aggódó szerelme és... és a három kutyája...

- Elég! – Santos váratlan indulattal förmedt rám. Eddig inkább bárgyún egykedvűnek tűnt.

Nocsak. Mi ez a heveskedés? Talán kezd titkon megszólalni a lelkiismerete?

- Könyörgöm, ne tegye ezt! – kérleltem hát tovább, utolsó szalmaszálként kapaszkodva abba a legvégső reménysugárba, hogy a férfi szíve talán megeshet rajtunk. – Bill egy szorgalmas, tehetséges, jóravaló fiatalember. A légynek sem ártana. Menhelyről fogadta be az egyik kutyáját, és az agykutatás a szakterülete, hogy beteg embereken segíthessen...

- Elég. Ne folytassa, vagy lelövöm!

Éreztem, hogy ha túlfeszítem a húrt, kétségbeesett cselekedetre ragadtathatja magát, és a végén még tényleg lelő. Úgyhogy visszakoztam, és úgy döntöttem, megpróbálom kerülő úton megközelíteni a témát:

- Persze, igaza van, ennek az érzelgős győzködésnek semmi értelme – hagytam rá sietve. – Csak legalább hadd értsem meg! Úgy gondolom, hogy Ön nem az a típusú ember, aki önszántából keveredik bele ilyesmibe... Gyilkosságok, eltűnés, hazugságok... Mégis, mi vitte rá? Miért áll most itt?

A férfi sötét szemét elfojtott bánat árnya tette homályossá.

- Nem akartam, hogy ez legyen a vége. – A hangja ismét melankolikusan vontatott lett. - De a családom életéről volt szó. Most meg már mindegy. A lejtőn nincs megállás... Maga meg, maradjon is ott lenn! Így lesz a legjobb. Úgyis kezdenem kellett volna valamit magával is. Így... így mindketten jó helyen lesznek ott.

- Ott vannak fenn a vízáramlás elzáró karjai – mondtam vakmerő határozottsággal, miközben jéggé dermedt ujjaimmal igyekeztem a víz alatt megtalálni, hol rögzíti a kötelék a csőhöz Bill hátrakötött csuklóját. – Kérem, zárja el! Esküszöm, senkinek nem beszélünk arról, amit ma este láttunk. Bill ráadásul nem is tud semmit. Legalább őt húzza ki! Hátha még él.

- Nem akartam... – ismételte el a férfi tompán. – Nem így jöttem ebbe az országba. Csak egy kis pénzt akartam hazaküldeni. Úgy örültem a munkának a PNT-nél. Nem volt bonyolult. Nem volt nagy pénz, de félre tudtam tenni. Itt laktam nem messze egy munkásszállón.

Végre sikerült megtalálnom a csomót, és nekiestem a víz alatt minden erőmmel, hogy szétcincáljam. Ha nem tudom kiszabadítani pillanatokon belül Billt, akkor ismét el fogja lepni a víz, ezúttal végérvényesen.

- Szépen gyűjtögettem – folytatta a férfi maga elé révedve. – Sokszor félretettem az ételadagomat, és eladtam pár dollárért. Azt a pénzt is hazaküldtem.

- Tudom – szakítottam félbe, közben vakon rángattam a fodrozódó, szennyezett víz mélyén a csomót. – Tudom, hogy nem akart rosszat. Csak belekeveredett ebbe az egészbe. Nem Ön fundálta ki a sok szörnyűséget. Éppen ezért hiszek benne, hogy még nem késő mindent újrakezdeni. Kérem, az elzáró kar ott van Ön mellett...

- Nem tud semmit. Mégis, úgy érzem, hogy már elég közel jutott az igazsághoz, így talán érdemes lehet elmondanom. A családom... Meg kell védenem a családomat.

- Igen, tudom – hadartam újra, összerándulva a rám törő hidegtől. Egyre kétségbeesettebb erővel cincáltam a keményen tartó kötélcsomót. – Penningtonék jóban vannak az idegenrendészet területi igazgatójával. Aki így elintézett Önnek egy szívességet, nem igaz? Ön pedig örökre adós lett.

- A feleségem és a gyerekek... – A férfi egy pillanatra megállt a beszédben, és csak bámult maga elé. Aztán folytatta: - Igen. Kaptak útlevelet, vízumot, álnévre. Utánam jöhettek. Ez volt az egyetlen mód. Minden hivatalos utat kipróbáltam, de nem tudtam elérni, hogy idejöhessenek. Semmi sem működött. Egyre csak falakba ütköztem. Pedig... pedig mindent szépen csináltam, ahogyan kérték. Papírok, sorban állás, újabb papírok, újabb sorban állás... Hivatalok. Ügyintézők. Mindig csak újabb kérvények... Nem hagyhattam őket tovább odahaza. A feleségem megtetszett az egyik helyi banda vezetőjének. Egyre gyakrabban zaklatta a távollétemben... – A férfi megingatta a fejét, mélabús lassúsággal. – Egy helyi banda... Maga nem ismeri ezeket az embereket. Nem tudja, mit jelent szembeszállni velük... Nem is sejtheti. Itt a békés kényelemben nem tudják, mi az igazi félelem... Hogy mi az igazi veszély. Nem egy-két pisztolyos utcai hangoskodó, ezt jobb, ha elhiszi nekem. Nem hagyhattam így ott a családomat. El kellett hoznom onnan...

- Megértem, persze, hogy megértem, csak segítsen elzárni azt a kart! – ziháltam, kiköpve a számba fröcsögő olajos vizet. – Legyen már vége a szörnyűségeknek!

- Nem, nem érti. Ha kiderül, hogy a családom hamis papírokkal él itt, visszaküldik őket. Végleg visszaküldik...

- Akkor sem öldökölheti örökké azokat, akik tudomást szereznek a tervről! Egyszer véget kell vetni ennek.

- Túl késő. Már nincs visszaút.

Ismét egy nagyot rántottam a Billt visszatartó kötél csomóján, de nem akart szétjönni. Egy pillanatra szünetet kellett tartanom, mert a sérülésem miatt újra megszédültem. Aztán felszegtem a fejem, és elszánással mesélni kezdtem:

- Nézze, fiatal lány voltam, amikor meghaltak a szüleim egy autóbalesetben. Rám maradt a két ikeröcsém nevelése. Papíron egy idős rokonunk volt a gyámunk, de valójában nem sűrűn vett részt az életünkben. Nekem kellett gondoskodnom sok mindenről. – Folytattam a csomó bogozását a hideg víz mélyén, és csak azután beszéltem tovább, miután vissza tudtam térni a feladathoz: - Az egyik öcsém tinikorában teherbe ejtett egy tizenhat éves pakisztáni lányt. A lánynak és az itteni rokonainak éppen lejárt a vízuma, és haza kellett volna menniük. Ha azonban az otthoni család meglátta volna a lányt így, agyonütik. Tényleg megölték volna. Az öcsém meg csak lapított, nem akart felelősséget vállalni. Így hát, nekem kellett elintéznem, hogy a lány valahogy itt maradhasson kamu papírokkal, hamis nagykorúságot igazoló iratokkal, satöbbi, hogy megszülhesse a babát, és elindíthassa az örökbeadást. Akkor megismerkedtem több olyan emberrel is, aki ilyesmikkel foglalkozik... Aztán végül annyira jól sikerült a dolog, hogy a lány azóta is itt él, csak álnéven, egy távoli városban. Fodrászként dolgozik, és végül ő maga neveli a kisfiát is. Minden karácsonykor küldenek nekem képeslapot. Könyörgöm, bízzon bennem! Segítek eltűnni a családjának, ha most nem hagy minket meghalni. Meg tudom csinálni. Kérem szépen...

Ekkor engedett a csomó, és sikerült kiszabadítanom Bill csuklóját. Nagy csobbanással feljebb rángattam, hogy távolabb legyen a feje az egyre növekvő vízszinttől. Közben végre Santos szemében is megjelent az érdeklődés szikrája.

- Tényleg tudna segíteni? – kérdezte, némi hitetlenkedéssel.

- Igen. Esküszöm. Csak húzzon ki innen minket!

- Kiket ismer?

- Neveket a feketepiacról, akik papírokkal seftelnek. Mindent megszerzek. Mindent, esküszöm. Pár órába fog telni, legfeljebb egy napba.

- Biztos benne, hogy működhet?

- Igen. Ha személy szerint nekem kellene hamis személyazonosság, én is hozzájuk fordulnék. Pénzünk is lesz az okmányokra, mert a mostani ügyfelem a környék egyik leggazdagabb vállalkozója. Minden rendben lesz.

A férfi még egy darabig habozott, végül aztán lassan oldalra fordult.

- Egy próbát tehetünk. – És már éppen nyúlt volna a karért, hogy megállítsa a vízzuhatagot, ám ekkor egy éles női hang hasított keresztül az épület levegőjén:

- Hagyd őket megfulladni!

A következő pillanatban pedig megjelent Oscar Pennington felesége a tartály szélénél.

Eddig csak futólag láttam a nőt, egy családi fotón a betöréskor, meg pár percre, amíg elkaptak a férjével a garázsukban. Egyetlen szót sem váltottam vele aznap este, mert meghúzódott a pisztollyal hadonászó férje mögött. Nem lepett meg azonban a felbukkanása; számítottam rá. Bár bíztam benne, hogy távol marad, de úgy tűnik, hiú ábránd volt.

Egyébként, ránézésre nem volt egy különösebben emlékezetes nőszemély. Feketére festett hajú, a férjénél némileg magasabb, de hasonlóan vékony alkatú asszony. Az arca ezzel szemben tényleg olyan kerek, mintha körzővel húzták volna meg, pontosan, mint a fényképen. A szája keskeny vonal, ajka pengevékony.

Ő is gumikesztyűt és védőköpenyt viselt, kezében pedig pisztolyt tartott. Valószínűleg pontosan ugyanazt a fegyvert, amellyel a férje sarokba szorított a betöréskor.

Keserűen felsóhajtottam, ahogy megpillantottam.

- Nehogy bevedd már ezt a süket mesét az öccséről! – förmedt rá az asszony a mellette álló, földbe gyökerezett lábú férfira. – Nincsenek is testvérei.

- De, igen, két ikeröcsém van – siettem bizonygatni. – Ausztráliában élnek, oda járnak egyetemre. Politológiát tanulnak, és szorgalmasan politikusi pályára készülnek... Mr Santos, nézze csak meg bármelyik közösségi oldalon, ha nem hisz nekem!

- Olcsó hazugság! – legyintett Mrs Pennington kurtán. – Nincsenek testvérei. Egyedül én tudom megvédeni a családodat, Diego.

- Minden szavam igaz! – esküdöztem. – Nem hazudnék ilyesmit.

A nő csak elbiggyesztette az ajkát, Santos pedig lassan leengedte a kezét, és ellépett az elzáró kar mellől.

Ó, a pokolba... Vége. Minden remény elúszott.

Magamhoz szorítottam Bill eszméletlen testét, és éreztem, hogy már nem csak az ipari szennyvíz maró hidege, hanem egyfajta belső borzadás miatt is szoborrá dermedek. Végünk van... Tényleg végünk...

Ekkor azonban Bill összerándult az erős átkarolás hatására, és köhögni kezdett.

Ó, egek, hiszen még él! Él! Él! És a felismerés akkora energialöketet adott, hogy egyből megfeledkeztem a hidegről és a zuhogó vízről. Megráztam a fiatal férfit, aki ugyan kábán, de már némileg magához térve, oldalra hajolt, és vizet köhögött fel a tüdejéből.

Néhány határozott ütést mértem a lapockái közé, hogy könnyebben felöklendezze a légcsövét megtöltő folyadékot. Aztán segítettem neki a falon húzódó egyik csőben megkapaszkodni, hogy támasztékot találjon a testét rázó kínzó köhögés közben.

Amíg Bill vizet hányt, én visszafordultam a fenti két emberhez. Ők zárják el előlünk a kijutást. Kezdenem kell velük valamit. Ki kell szabadulnunk innen! Most már pláne nem csüggedhetek!

Farkasszemet néztem a fenn álló nővel.

- Julia Pennington – mondtam ki a nevét nyomatékos hangsúllyal.

- Szóval, Ön lenne az a detektívnő, akit a férjemmel elkaptunk a garázsban? Akit Dimitrovék felbéreltek? – nézett le rám Mrs Pennington életunt közönnyel.

- Szóval, Ön lenne Oscar Pennington árnyékban meghúzódó, jelentéktelennek tűnő felesége, aki az egész cselszövés hátterében áll? – kérdeztem vissza.

Egy darabig némán méregettük egymást. Csak Bill hörgése hallatszott a háttérben, de már egyre kevésbé éles intenzitással. Egyre könnyebben jutott levegőhöz.

Végül az asszony szólalt meg újra:

- Hm. Ön voltaképpen elsőosztályú detektív. Honnan jött rá, hogy valójában utánam nyomoz?

- Nem volt olyan nagy kunszt, de azért össze kellett illesztenem pár részletet. – Szándékosan tekervényesen fogtam bele a válaszadásba, hogy húzzam az időt. Már csak azt láttam utolsó reménynek, hogy ha elég ügyesen szóval tartom őket, akkor előfordulhat, hogy időben ideérnek a zsaruk. Bár valószínűbb, hogy végleg elnyel minket a zuhogó víz. Az azonban biztos, hogy Mrs Penningtont nem fogom tudni meggyőzni, hogy engedjen ki innen minket. Ha viszont megfelelően csűröm-csavarom a szót, talán elég ideig hagynának minket fulladozni a hideg vízben a csövekbe kapaszkodva, a lelövésünk nélkül. És akkor a rendőrök érkezése megmenthetné az életünket.

- Nem is ismerjük egymást – vetette ellen a nő.

- Személyesen nem, de a férje és néhány ismerősöm elmondásából összeállt számomra pár részlet Önnel kapcsolatban. Például, hogy vegyész diplomája van. Vagy hogy reménytelenül háttérbe szorul a férje mellett, akit a saját családja sem érdekel, csak az önmaga fényezése.

Tartottam egy kis szünetet, hogy ezzel is nyújtsam mondandómat, ám a nő türelmetlenül megrázta a fejét:

- Gyerünk, mondja meg az igazat! Ennyiből nem jött volna rá.

- Dehogynem. Azt már korábban bizonyítottnak láttam, hogy a férje háztartásában kell keresnem a gyilkost. Ott volt egy ugyanolyan kés a garázsában, mint a gyilkosságért ártatlanul bebörtönzött Alekszej Dimitrov vadászkése. Meg hát, Mr Pennington annyira szembeötlővé vált a nyomozás során, hogy valami közének lennie kellett a szövevényes gyilkosságokhoz. – Ügyeltem arra, hogy részletesen, de ne gyanúkeltően terjengősen írjam le a szitut. – A gyerekeit kizártam, mert még tinik, és egy ilyen komplex vegyészeti suskus aligha lehet a művük. Voltaképpen végig a férjére gyanakodtam, egészen addig, amíg meg nem tudtam, hogy véletlenül odaadott pár könyvet egy ismerősüknek, és ezekben a könyvekben benne felejtődött egy papírlap titkos kutatási jegyzetekkel. A feledékenységet még csak-csak el lehetett volna képzelni a férjéről, de hogy utólag se aggassza a dolog, azt már nem éreztem életszerűnek, ha feltételezzük, hogy Mr Pennington sáros az ügyben. Hiszen a könyvek címzettje rá is kérdezett anno, hogy miféle lap pihen a kötetben. A férje pedig még ekkor sem rezelt be, hanem rábízta a papírt, hogy nyugodtan használja fel a kutatásaihoz. Ez megvilágította számomra, hogy Mr Pennington tök ártatlan az egészben. És, hát, ott volt a csigás papírnehezék. Az volt a legegyértelműbb jele, hogy Ön áll a dolgok hátterében.

- Csigás papírnehezék? – A nő felvonta a szemöldökét.

Bill közben még egy kortynyi szennyezett vizet köhögött fel a háttérben. Elhelyeztem még egy ütést a hátán a lapockái között, hogy megkönnyítsem a folyamatot, és a mozdulat közben lopva odahajoltam hozzá.

- Próbálom húzni az időt - súgtam a fülébe olyan hangerővel, amit még elnyelt a fentiek számára a bezúduló víz csobogása. – Hátha kiérnek a rendőrök, és megszabadítanak minket ettől a két pisztolyos elmebetegtől. Légyszi, legyen óvatos, és ne kérdezzen vagy szóljon közbe semmi olyasmit, amivel kizökkentheti őket!

Bill bólintott egy aprót köhécselés közben, és ebből láttam, hogy megértette az elhadart figyelmeztetést. Nyilván nem könnyű arra magához térni fulladozva, egy épp jeges vízzel megtelő tartályban, felrepedt halántékkal, hogy még a pánikot és a kérdéseit is magába kell fojtania, de muszáj volt erre kényszerítenem. Biztos voltam benne, hogy Mrs Penningtont nem hatnák meg riadt, értetlen kérdések vagy kétségbeesett könyörgés. Vagy le tudom kötni racionális párbeszéddel, vagy nekünk annyi most rögtön. Nincs más.

Visszafordultam Julie Penningtonhoz, és újból megszólaltam, ezúttal hangosan:

- Igen. Egy csigás papírnehezék. Mr Pennington kérdezősködött az erdőszéli kis lepukkant laborban járva, hogy honnan szedték azt a papírnehezéket, amelyet egy ablak kitámasztására használnak. Egy laposra csiszolt talpú üveggömbről volt szó. Belevésve egy csiga képe.

Láttam, hogy a nő szemében felismerés fénye gyúl. Hagytam kis némasággal töltött időt, amennyit még nem éreztem túl feltűnőnek, és csak aztán folytattam:

- Nos, ez elgondolkodtatott. Miért érdekelhette a férjét egy vacak, pár dollárt érő kis dísztárgy? Most már összeraktam, hogy azért, mert ismerős volt neki valahonnan. Önnél látta korábban. És meglepte, hogy a minőségvizsgáló laborban botlik bele.

A nő szürkés, jellegtelen szeme rebbent egyet az okfejtésem közben.

- Be kell vallanom, ez ostoba hiba volt részemről – ismerte el. – Ott felejtettem a laborban az egyik kabalámat. Ezek a szerencsétlenek meg megtartották, és Oscar észrevette. Kellemetlen pech. Aztán sikerült kimagyaráznom, hogy az enyém összetört, és kidobtam, a laborban meg biztosan véletlenül tartanak ugyanilyet. Mindenesetre, elég bosszantó baki volt.

- Mi ez a csigamánia? – kérdeztem rá egyenesen.

- Már régóta kutatom az allantoin jótékony hatásait. Ezt a vegyületet tartalmazza a csiganyálka – adta meg a magyarázatot a nő. – És közben annyira megkedveltem a kutatási területet, hogy gyűjteni kezdtem a csigás dísztárgyakat is.

- Tényleg? Pedig nem láttam ilyesmit az otthonukban...

- Kidobtam mindet a papírnehezékes fiaskó után. Beláttam, hogy egy bolondos hobbi nem adhat okot a nagyszabású terveim megzavarására. Semmi szükségem szuvenírekre.

- És ennyi miatt kidobált egy kedves kis gyűjteményt? Az egészet?

- Igen. – A hangja meg sem rezzent.

Oké, akkor jól gondoltam az előbb, hogy semmi értelme az emberi érzéseire apellálnom. Nem jutunk ki innen élve máshogy, csak ha befutnak a rendőrök, mielőtt Mrs Pennington szívfájdalom nélkül a tartályba öl minket.

- Mesél még pár szót a csigás kutatásáról? Csak hogy jobban megértsem – próbálkoztam.

- Nem látom okát, hogy erre pazaroljam az időt. Ön úgysem ért semmit, nem lát bele. – A nő a tartály feltöltését szabályozó karok felé fordult. Nyilván nem azért, hogy elzárja a víz ömlését...

- Azért egy kicsit képben vagyok – szóltam közbe sietve. – El is mondom, szerintem mi folyik itt. Ön kitalált egy arckrémreceptet, amelynek fő összetevője az achátcsiga-nyálka. Évek óta dolgozik az ötletén. Jól gondolom?

- Igen. Rengeteg munkám van benne.

- Egyre gyakrabban alkalmazzák a csiganyálkát a szépségiparban. Dinamikusan fejlődő, ígéretes kutatási területnek tűnik.

- Pontosan így van. Mégsem haladtak olajozottan a dolgaim. - A szakmai büszkeség rávette a nőt, hogy folytassa a társalgást. Elfordult a szabályozókaroktól. – Most, az utóbbi években, hogy a gyerekek nagyobbak, és kevesebb a teendőm körülöttük, azt hittem, végre beindul minden. Tavaly megkértem Oscart, hogy adjon egy összeget egy laboratóriumi kutatás megszervezéséhez. Szerettem volna a gyakorlatban is kidolgozni az elméletemet. Ha minden jól ment volna, feltalálhattam volna egy vadonatúj terméket a PNT számára – egy különleges arckrémet. Azt hittem, együtt örülünk majd a közös sikernek. Mégis, mi lett volna neki az a kis pénz? – A nő arcán fáradt, keserű mosoly jelent meg. – De nem érdekelte az egész. Azok után, hogy én évtizedeken át mellette álltam, mindenben támogattam, és mindig csak biztattam, ő arra is sajnálta a pénzt meg az energiát, hogy az egyetlen tudományos tervem megvalósítását lehetővé tegye. Sőt! Közölte, hogy ha túl sokat foglalkoznék a saját ötleteimmel, még a végén beárnyékolnám az ő egyedüli zsenialitását. És hogy hallani sem akar erről a baromságról. Így. Szó szerint így fogalmazott. Máig a fülemben cseng.

- Hát, én megértem, hogy ez visszataszító hozzáállás, és tuti, hogy én öt percig sem tudnék a felesége lenni egy olyan embernek, mint Mr Pennington – jegyeztem meg, fintorra húzott ajakkal –, de ez miért indok arra a sötét suskusra, amibe Ön belekezdett? Miért nem hagyta el egyszerűen, és állt a saját lábára?

- Hogyne! Hogy aztán egy árva cent nélkül maradjak a válás után a házassági szerződésünk miatt?! Akkor hogyan finanszíroztam volna a kutatásaimat? Sok tesztelést és anyagvizsgálatot kell elvégezni a sikerhez. Ehhez laborok, belső kutatási anyagok és lehetőségek kellenek, a rengeteg erőforrásról nem is beszélve! – A nő diadalmas gőggel megmosolyogta a felvetésemet. – Sokkal jobbat találtam ki. Ha azonban ennyire képben van, detektívnő, akkor nem látom értelmét a további magyarázatoknak. Úgyis mindent tud.

Elhallgatott, és újból a karok felé lépett. Közben Santos felé fordult, és hozzá intézte következő szavait:

- Most már elég is a beszédből! Ideje, hogy rájuk zárjuk a tartályt. Megvárjuk itt kinn, amíg a tartály megtelik színültig. Azt úgyis jelzi egy sípoló géphang. Addigra kétségkívül megfulladnak, utána pedig lelépünk. Mindkettőnkön gumikesztyű van, nem hagyunk nyomot, és eltűnünk, mielőtt kiérnének a rendőrök, akiket a detektívnő bizonyára kihívott.

Santos elfordította a tekintetét a rendőrség említésére. A nő pedig a karok melletti kapcsolótábla felé közelítette a kézfejét.

- Várjon! Csak gyorsan avasson még be abba, hogy mit talált ki! – szólalt meg ekkor Bill. A hangja reszelős volt a sok fulladozástól, de azért tisztán és érthetően tudott beszélni. – Jómagam is biokémiával foglalkozom, és mindig arról álmodtam, hogy egy szép napon támogatást szerezhetek majd egy agysejt-vizsgálati elméletem gyakorlati kipróbálásához. Csakhogy a fukar nagybátyám sosem adott rá elég pénzt, hiába könyörögtem. Pedig ott ül a dollárezreken. Mégis mindent csak a saját kutatóközpontjára fordít, nem érdekli a szakmai előmenetelem. Még azt is hagyja, hogy egy poros kis albérletben tengődjünk, mert minden centet csak és kizárólag az ő drágalátos kutatóközpontjára hajlandó költeni. Hiába dolgoztam, tanultam, küszködtem, nem tudtam eleget félretenni. Legalább annyit hadd tudjak meg a halálom előtt, hogy mások hogyan bírtak sikerre vinni egy ahhoz hasonló vágyálmot, mint amilyet nekem sosem sikerült.

Majdnem elvigyorodtam a bődületes, de jól elhelyezett hazugság hallatán. Ha létezett valaki, akit nem motivált a sok pénz és a szakmai törtetés, akkor az biztosan Bill Inskeep volt. Most viszont olyan ügyes történetet kerekített, amit még akkor is könnyen elhihetett a hallgatósága, ha esetleg már sebtében utána nyomoztak, és netán tudják róla, hogy hol él. Vagy kiderítették azt a hazugságot, hogy ő Litvin professzor unokaöccse. A két férfi ugyanis ezt a verziót híresztelte a környéken, mert nem kívánták ország-világ tudomására hozni, hogy szeretők. Így kitalálták a rokoni viszonyt annak megindokolására, hogy miért laknak együtt.

Bill ravasz felszólalása működött. A nő keze megállt a levegőben, és nem nyomta meg a kiválasztott gombot. Inkább visszafordult hozzánk.

- Elég egyszerű tervem volt – fogott bele a válaszadásba, rövid időre leengedve karját az oldala mellé. – Úgy döntöttem, a férjem eszközeit fogom felhasználni. Az ő üzemi kutatásaiból lopok el elegendő részletet ahhoz, hogy befejezhessem a krémem megtervezését. Megérdemli. Már rengeteg belső üzemi vizsgálatot elvégeztek a saját termékeikhez, és ezekből bőven tudnék meríteni, saját kutatási projektek hiányában. Ehhez pedig kellett egy beépített ember, aki éjszakánként beenged az üzem kutatás-fejlesztési részlegére.

- És így talált rá Mr Santosra – vettem át a szót, amikor észrevettem, hogy a nő megint el akar hallgatni, és tesz egy újabb mozdulatot a nyomógombok felé. – Kipuhatolta, hogy sakkban tudná tartani a bevándorlásiakkal, és ha felhasználja a férje révén szerzett ismeretségét a helyi főhivatalnokkal, akkor Mr Santos egy életre a lekötelezettje lesz.

- Igen, nem volt nehéz. Sok alkalmazottat ismerek a férjem gyáraiban, és szoktak történeteket mesélni a betanított munkásokról is. Ön viszont miből jött rá, hogy Diego is érintett? Merthogy, az az érzésem támadt, hogy ez sem lepte meg... Figyeltem kettőjüket az egyik kazán takarásából. Úgy tűnt, pontosan rá számított.

- Ma éjjel esett le – válaszoltam készségesen. Remek, hogy végre újra kérdez tőlünk! Nem árt, ha kimerítő választ adok. - Amikor ma hajnalban ráébredtem, hogy Ön a főkolompos, egyből elgondolkoztam. Ha tényleg úgy történt a Keats-gyilkosság, ahogyan elképzelem – azaz az Ön részvételével – akkor biztos, hogy a titokban a lehető legkevesebb ember érintett. Ekkor már feltételeztem ugyanis, hogy a férje ártatlan, és ha hosszú hónapok alatt sem jött rá, mi folyik itt, akkor egy jól leplezett rejtélynek kell a háttérben állnia. Márpedig, akkor elképzelhető, hogy az egyik gyári munkás, aki hallott a titokról, fontosabb szereplő, mint hittem volna! Talán nem áldozat, hanem résztvevő! Előtte úgy képzeltem, hogy ez egy nagy, összeesküvésszerű rejtély, amelyet akár az egész PNT üzem takargat. Amint rájöttem azonban, hogy nem a PNT gyár suskusol, hanem Ön, gyanússá vált a sokszereplős elméletem. Nem tűnt többé hitelesnek, így igyekeztem a lehető legkisebbre zsugorítani az érintettek körét, és kilyukadtam Mr Santosnál. Utána, ahogy végiggondoltam a teóriát, egyből logikusnak tűnt.

A víz már az államig ért, így én is megkapaszkodtam egy csőben a tartály falán, és feljebb húztam magam. Közben tovább beszéltem, nehogy Mrs Pennington végleg elunja a társalgást:

- Összeállt a kép, hogy a másik munkás megzsarolta Mr Santost. Így a szerencsétlen fickót bele kellett fojtaniuk egy tartályba. Igaz?

- Igen, de honnan tudhat erről? – kérdezte most Santos, sötét szemében bűnbánó árnyakkal, lehajtott fejjel.

- A zsarolásról? Hát, azt véletlenül kihallgatta egy járókelő az utcán, ahogy a gyári kolléga nyomatékosan előadja Önnek a tartályba fulladása előtt, hogy valami durvát látott az éjjel. Így utólag pedig már az is nyilvánvaló, hogy ez a vakmerő munkás nem előző este tudta meg, hogy mi folyik a PNT gyárban. Szerintem már napok óta szaglászott.

Ez a megállapításom Mrs Penningtont is meglepte:

- Hagyott egy üzenetet maga után az a nyavalyás?

- Nem. Én következtettem ki.

- Azt, hogy egy ideje már a sarkunkban lihegett, és az illegális kutatásom után nyomozott? – hitetlenkedett továbbra is az asszony.

- Igen, azt.

- De hát miből?

- Abból, hogy szétszéledtek az erdőben a csigák.

- Tessék?

- Valaki nyitva hagyta az egyik éjjel a terráriumukat a laborban. Persze, a laborosok véletlen balesetnek vélték. Viszont nekem ez nemcsak egyfajta hanyagságnak vagy feledékenységnek tűnt, hanem szándékos szabotázsnak. Így most arra tippelek, hogy a munkás talán egy ideje már a labor körül vizsgálódott, és rájött a csigák szerepére. Valószínűleg azért engedte őket szabadon, hogy nagyobb nyomatékot adjon a későbbi zsarolási projektjének. Hogy burkoltan érzékeltesse, van valaki, aki mindent tud. Ez egy üzenet volt, kifejezve, hogy bajba került a csigás kutatás, és nem árt az óvatosság a mindenre elszánt zsarolóval szemben. A tél végén történt a csigák elszabadulása. A járókelő pedig február végén hallgatta ki a zsarolási párbeszédet a két munkás között. Időben tehát feltűnő a közelség. Beláttam, hogy összefüggésnek kell lennie a kettő eset között.

- Ezek szerint, azt is tudja, hogy az erdőszéli laboratóriumot mire használtam? – érdeklődött a nő. – Tényleg úgy tűnik, hogy mindenre rájött...

- Igen. Nem sejtette, hogy a férje hamarosan felvásárolja majd a labort. Amilyen naivak és unottan hiszékenyek ott a laborban, gondolom, Ön könnyen beférkőzött közéjük álnéven, kamu ürüggyel, és az ő csigás kutatásaikat is alaposan kihasználta a saját elmélete bővítéséhez. Amikor Mr Santos – aki ismerte a belépőkártyák tárolási helyét, a riasztók elhelyezkedését, minden fontos infót – éjszakai műszakban volt, becsempészte Önt a PNT üzem kutatási részlegére. Máskor meg Ön ebből a kis közeli laborból szipolyozta a kutatása gyakorlati hátteréhez szükséges infókat a csigák kapcsán. Bőven volt alkalma. Alapvetően otthonról dolgozik, egy-két kósza tudományos cikket ír, így senki nem ellenőrzi, mivel tölti az ideje nagy részét.

Még feljebb kellett kapaszkodnom Billel egyetemben az utolsó belső csőhöz, mert már egészen magasra emelkedett a vízszint. Sajnos efölött már nem volt több biztos pont a tartály falán. Hamarosan úsznunk kell, ha nem akarunk elmerülni.

Folytattam a nyomozási eszmefuttatásomat:

- Aztán azonban baj lett. A férje kitalálta Mr Dimitrovval közösen, hogy milyen jó ötlet lenne felvásárolni azt a közeli kis minőségvizsgáló labort. Ön ekkor arra gondolt, hogy ez még nagy gondot is okozhat, így néhány dokumentum eltüntetésével és összekeverésével megakadályozta párszor a labor felvásárlását, amíg le nem zár ott minden kutatási szálat.

- Így történt – ismerte el a nő. – Ki kellett onnan vonnom minden kutatási anyagomat, hogy nehogy véletlenül az átadáskor a férjem keze ügyébe kerüljön valamelyik. Sajnos, az a kotnyeles munkás pont emiatt kezdett gyanakodni. Szúrta a szemét, hogy miért akadozik az adásvételi folyamat. Ő ugyanis járt ott pár éve egyszer-kétszer takarítóként feketén dolgozni, és látta, hogy milyen igénytelen helyről van szó. Azt is tudta, hogy a tulajdonos már rég szabadulna tőle; hallotta erről beszélni a laboránsokat. Így hát, a saját szakállára nyomozni kezdett, hogy vajon mi folyik ott, miért válik zavarossá a szimpla adásvétel. Valóban ő engedte szét a csigákat is egyik éjjel, a laborban kutakodva. Nem tudom, véletlen hanyagság volt-e, vagy szándékos üzenet. Sosem derült ki. Mindenesetre, a zsarolását megelőző este kilesett, ahogyan a PNT üzemből kilopok néhány dokumentumot, és akkor beigazolva látta minden addigi gyanúját. Úgy döntött, hogy pénzt keres a tudásával.

A nő ezzel lezártnak tekintette a témát, és ismét a nyomógombok felé tendált. Megemlítettem hát egy másik részletet:

- A munkás tartályba fojtása után pedig el kellett tűnnie Mr Santosnak. Nem elég jó hazudozó, ezért Ön segített neki álnéven lelépni a családjával. Jobb, mint ha előbb-utóbb kitálal a lelkifurdalás miatt. – A nő halvány bólintásából láttam, hogy így történt. – Káprázatosan egyszerű és mégis hatékony gyilkosság volt – áradoztam, hamis elismeréssel. – Pontosan hogyan csinálták? Hogyan fojtották a munkást a tartályba?

- Úgy, ahogyan most Önök is a tartályba fognak fulladni. Balesetnek álcázva. Csak Önök betörés közben estek bele a tartályba, az pedig „véletlenül” Önökre záródott. – A nő könyörtelen tárgyilagossággal szövegelt. – Diego az ebédszünetben, amikor üres volt a munkacsarnok, leütötte a kollégáját, majd levette róla a munkavédelem miatt viselt csúszásgátló talpú cipőt. Megkereste a zsebében az öltözőszekrényének a kulcsát, behozta az utcai cipőjét, és ráadta. Bedobta a testet az egyik tartályba. Kifröcskölt némi tócsát, elmaszatolta az olajat, és így úgy tűnt, mintha a férfi megcsúszott volna a nem megfelelő cipő miatt, és átbukott volna a védőkorláton. Diegónak nem volt nehéz megrendeznie egy munkahelyi baleset hiteles körülményeit, hiszen már régóta dolgozott az üzemben.

- Igen, szép terv volt. Csakhogy az eset felkeltette Philip Keats érdeklődését – tereltem most a szót az általam főként vizsgált nyomozási szálra. – A fiatalember tavasszal kérdezősködni kezdett a munkás halála után. Gondolom, álnéven. Az utolsó napokra pedig senkit nem írt be a határidőnaplójába, tehát nyilván szagot fogott, és elképesztő közelségbe került a rejtély felfedéséhez. Már csak erre fókuszált. Ezért kellett megölni?

- Igen. Ráadásul ő is zsarolni próbált minket. – Mrs Pennington kiforgatta a szemét. – Szerencsétlen ostoba! Gondolom, anyagi nehézségekkel küzdött a veszteséges konditerme miatt.

Furcsa érzés kerített hatalmába. Hogyan? Philip Keats zsarolni?! Itt valami nem stimmel...

Nem láttam rá okot azonban, hogy Mrs Pennington hazudjon ebben a kérdésben, ezért nem mutattam ki csodálkozásomat, csak érdeklődtem:

- Hogyan történt a zsarolás?

- Küldött nekem egy levelet, amelyben megírta, hogy ő nem is egy gyári munkás, akinek addig kiadta magát a kérdezősködése során, hanem Philip Keats fitneszedző. Felsorolta, hogy mikre jött rá, és hogy pénzt akar a hallgatásáért. Szemérmetlenül magas összeget nevezett meg.

Éreztem, hogy a történet ezen a ponton még hihetetlenebbé válik. Ugyan melyik zsaroló adja meg a nevét ilyen furán, levélben?! Mi ez az egész?

Bill észrevehette, hogy a váratlan információk túlságosan lekötnek, ugyanis most ő igyekezett szóval tartani Mrs Penningtont, miközben segített nekem is feljebb állni a csövön, hogy a fejem a vízfelszín fölött maradhasson.

- Egy apró csigaház – mondta Bill. – Találtam egy pici csigaházat Philip Keats öltözőszekrénye alá beesve. Egy kis achátcsigáé lehetett. Miért volt nála?

- Feltételezem azért, mert már sejtette, hogy valami nem stimmel a csigák körül – adta meg a választ a nő. – Rájött, hogy annak idején a tartályba fulladt munkás engedte őket szabadon, ezért próbált begyűjteni, amennyit tudott, és vizsgálni őket. Jó darabig semmire sem jött rá, csak keringett a csigák körül. Aztán viszont összeállt számára a kép, és megírta a zsarolólevelet. Ekkor döntöttünk úgy, hogy megöljük. Pedig akkor már minden rendben lett volna, kivontam az összes kutatásomat, és a labor lassan eladható lett volna... Csak ez az átkozott Keats állt az utamban.

A nő Santos felé biccentett:

- Felhívtam Diegót, hogy jöjjön vissza a rejtőzködésből. Segítenie kellett. Kinéztem egy megfelelő bűnbakot Alekszej Dimitrov személyében, és megkéseltük a kertjében a fitneszedzőt.

- Miért pont Mr Dimitrov? – kérdeztem most én, magamhoz térve előző elgondolkodásomból.

A nő elhúzta a száját:

- Mert ezek a felkapaszkodott Dimitrovék olyan szánalmasan élnek, hogy képzelőerő sem kell hozzá, hogy indítékot lássanak az emberek egy késelésre náluk. Mindenki tudta, hogy Dimitrov fűvel-fával csalja a feleségét. Egyszer pedig Diegóval átnéztük titokban Keats telefonját, és kiderítettük az üzeneteiből, hogy viszonya van Imogene Dimitrovval. Aznap este is hozzá készült. Egyszerűen undorítóan közönségesek azok az emberek! Előtte még nem Dimitrovékra esett volna a választásom, hanem egy másik ismerősünkre, aki kedveli a különleges trópusi lándzsákat, és sikerült beszereznem egy olyan pengét, mint az ő egyik fegyvere. Ezek után viszont bolond lettem volna kihagyni az alkalmat. Mivel emlékeztem rá, hogy az irigy, kicsinyes férjem utánzásból vett magának egy olyan vadászkést, mint Dimitrové, fogtam ezt a vadászkést, és inkább azt használtuk fel a gyilkossághoz. Az utolsó pillanatban döntöttem Dimitrovék mellett, de megérdemlik.

A befejező megjegyzésre inkább nem reagáltam, hanem azt kérdeztem:

- Hogyan sikerült elkapni Mr Keatset a gyilkosság éjszakáján?

- Éppen a Dimitrov-villába tartott. Gondolom, ment a megbeszélt találkára, hogy ott is pénzt kunyeráljon. – Mrs Pennington hangja minden eddiginél megvetőbb lett.

- Megállították az éjszakai úton – folytattam helyette. – Ő gyalog bandukolt, Önök pedig egy kocsiban ültek, műanyag munkaruházatban.

- Mondtuk neki, hogy kutatási anyagot gyűjteni megyünk az erdőbe – vette át a szót az asszony ismét. – Javasoltuk, hogy útközben beszéljük át, amit írt, és egyúttal elvisszük oda, ahová éppen tart. Beszállt, bár a levéllel kapcsolatban játszotta az értetlent. Mintha nem is sejtené, miről van szó.

Megint elfogott a gyanakvás ezzel az egész zsarolólevél-szállal kapcsolatban. Valami itt tényleg nem stimmel.

Közben már tempóznunk kellett a hideg vízben, hogy a felszínen tudjunk maradni.

- Nem akartunk túl hamar a villához érni – folytatta a nő. – Bíztunk benne, hogy ha később végzünk vele ott, akkor már nem várják a háziak, hanem lefekszenek aludni. Ez valóban így is történt. Addig is, rábeszéltük, hogy segítsen nekünk csigát szedni a kutatáshoz, és később menjen a villához. Azt hitte, nem forralunk ellene semmit. Sikerült meggyőző barátságossággal elbeszélgetnem vele. Láttam, hogy a levél témára furcsán reagált, ezért azt nem is firtattam, csak a konditerme jövőjéről meséltettem. Utána ő is buzgón nekiállt csigákat gyűjteni velünk. Nem is sejtette, hogy a kutatásaimhoz már semmi szükség a csigákra; rég nem abban a fázisban van. Tényleg elhitte, hogy azért viselünk védőruházatot, hogy az erdő sűrűjében keresgélést sterillé és higiénikusabbá tegyük.

Mrs Pennington újra a kapcsolótábla felé emelte a kezét, így én fejeztem be sietősen a mondandóját:

- Amikor a keresés során eljutottak egészen a villáig, javasolták Mr Keatsnek, hogy másszanak be a kertbe - még egy-két utolsó csigapéldány összeszedéséhez. Rábólintott. Ott viszont már megragadták, és halálra késelték a vadászkés másával. Mr Santos lefogta; elég erős hozzá, Ön pedig megszúrta tizenháromszor. A kórboncnok asszisztensétől tudom, hogy a késszúrásokhoz nem kellett olyan nagy erő, egy fittebb nő is képes rá. Ön volt ez a fittebb nő. A munkaruházatot pedig pár másodperc alatt lehúzták, felgöngyölték, és kereket tudtak oldani túl sok vérnyom nélkül. Egy csigát viszont ott felejtettek a gyűjtés után Mr Keatsnél.

Az utolsó mondat hallatán Mrs Pennington színtelen szeme ismét megrebbent:

- Fel sem tűnt. Nagy hiba volt?

- Elég nagy. Abból jöttem rá, hogy milyen irányba kell haladnom a nyomozásommal.

- Ez most már legfeljebb Önöknek lesz gond, ugyanis emiatt kell most meghalniuk – vágott vissza az asszony ridegen, és végleg a gombok felé fordult. – Önök viszont legalább nem próbáltak zsarolni, mint az első két áldozat.

Már megint ez az indokolatlan, nem logikus zsarolás-sztori... Hm. Úgy tűnik, hogy van még egy szereplője az ügynek, akiről eddig nem esett szó.

Pörögni kezdtek a fejemben a gondolatok. Van még egy érintett személy... Valaki, aki szerves része Philip Keats meggyilkolásának. Egy titkos harmadik tettes! Egy alattomos levélíró.

Ki lehet az? Valószínűleg már eddig is a nyomozás látóterébe került. Aligha maradhatott totál rejtve. De mégis kicsoda? Miért? Hogyan?

Mindenkit próbáltam végiggondolni. Minden egyes embert, aki csak az ügy kapcsán képbe jöhet. Komolyan, még magát Quentin Hoolockot is. Végül is, ő is benne van az ügyben. Legalábbis a nyomozásba aktívan belefolyt. Az ő esetében azonban számos cselekedete szembemenne a gyanúsítás észszerűségével. Nem. Nem róla van szó. De mégis, ki lehet a hiányzó szereplő? Philip Keats harmadik gyilkosa...

Közben Mrs Pennington még szólt hozzánk pár szót a gombok megnyomása előtt:

- Ezt a fiút... – Itt Bill felé intett utoljára az állával. – ... Voltaképpen sajnálom. Kár érte. Csak felhívta Alex Dimitrovot, hogy a könyvben felejtett kéziratról érdeklődjön. Alex beszélt a férjemmel, és rákérdezett, hogy mi volt az a papír. Amikor Oscar meg tőlem érdeklődött, már tudtam, hogy baj van. Így elkértem az ismeretlen fiatalember számát, és felhívtam, hogy beszéljünk. Odacsalogattam egy kihalt részre, ahol Diego le tudta ütni és elhozni a gyárba. Ön pedig, detektívnő, a fáradhatatlan kutakodásával vált végzetes akadállyá. Nem tartom Önöket rossz embereknek, de nem akadályozhatják meg a sikeremet. Ideje, hogy búcsút vegyünk egymástól!

- Miért küldték utánam a bérgyilkos Joe Cahoont a kisteherautójával? – kérdeztem még, egyre ijedtebben szaporázva szavaimat. – A betörésem miatt?

- Kicsodát? Milyen kisteherautó? Azt hiszi, hogy ha összevissza beszél, azzal megakadályozhat? – ripakodott rám a nő. – Elég ebből! Vége!

Erős mozdulattal megnyomott egy kapcsolót, és elindított vele egy gépműveletet.

- Ne! Várjon! – kiáltottam, de már nem számított.

A tartály fémfedele két oldalt megindult befelé, hogy végleg elzárja fölöttünk a kijutást. Hangos, fémes csattanás. Minden sötétségbe borult, ahogy a tartály ránk zárult, és aztán nem hallatszott más, csak a víz folyamatos zubogása.

32. fejezet: A tartály

A hideg víz elképesztő sebességgel zuhogott befelé. Olyan érzésem támadt, hogy Mrs Pennington még állíthatott valamit a csőrendszer belső szabályozószelepein is a tartály lezárása után, és valószínűleg felgyorsította a folyadék beömlését. Eddig legalábbis mintha jóval kisebb sebességgel telt volna a tartály. Valószínűleg megnyitott egy másik csapot, ami így a tartály tetejénél bevezetett csőelemen keresztül is vizet juttatott be.

Néha a lábam még eltalálta az utolsó belső csövet alattunk, és lendületet tudtam venni röviden letámasztva talpamat. Többnyire azonban már az üres víztömegben kapálóztam, ahogy lassan elfogytak a mélyben a támasztékok, mi pedig egyre magasabbra sodródtunk.

- Mennyire tud úszni? – ordította Bill, próbálva túlharsogni a tartály falai között visszaverődő zubogást. Mondjuk, sokáig már nem kell ezt a zajt hallgatnunk, mert a vízszint lassan eléri a középső csőbemenetet, és onnantól már csak a halkabb felső vízzuhatag érkezik majd.

- Elboldogulok – kiabáltam két kartempó között. – Ön?

- Elég jó úszó vagyok. Középsuliban nem csak baseballoztam, hanem lejártunk a haverokkal az uszodába is. Szóljon, ha segítsek!

- Attól tartok, hamarabb megtelik majd a tartály, mint hogy az úszási képességeink végére érnénk. Jó, ha öt percet adok emellett a tempó mellett. Ráadásul, kitörni sincs esélyünk. Még ha valahogy sikerülne is kijutnunk a lezárt fémlemezeken keresztül, mielőtt színültig telik az egész, a gyilkosok kinn várakoznak, és lelőnek. Mrs Pennington megmondta, hogy csak akkor távoznak, ha hallani fogják a gépfolyamat végét jelző sípolást. Az pedig tuti, hogy mindketten jól ismerik az üzem működését, így aligha lehetne őket megtéveszteni a hangot illetően.

Kiábrándító szavaimat kis hallgatás követte, mialatt csöndben szedtük a levegőt, és próbáltunk minél kisebb erőbefektetéssel a vízfelszínen maradni, miközben már csak fentről folyt befelé a víz.

- Ha... ha esetleg én meghalnék, de Ön valahogy kijutna... – fogott bele Bill akadozva.

- Jaj, ne kezdje már!

- De. Szeretném, ha megmondaná Gavrilónak, hogy mennyire fontos volt nekem. Bármit megtettem volna, hogy boldog legyen velem. Sajnálom, hogy nem sikerült. Annyira sajnálom...

- Ugyan, fejezze már be! Az utolsó leheletünkig küzdeni fogunk, és nem pazaroljuk az energiánkat negatív gondolatokra. Jó?

- Jó, de... Gavrilo, azt hiszem, nem tudja, amit most elmondtam.

- A szíve mélyén érzi ő. Csak nem az az ember, aki képes problémázás és rágódás nélkül, felhőtlenül elengedni magát és élvezni az életet. De attól még legbelül érzi, hogy Ön szereti.

- Biztos benne?

- Igen. A professzor küzd a saját természetével, hogy végre fenntartások nélkül boldog lehessen Önnel. Látható, hogy azért változik, csak hát, ez nem megy könnyen, és vannak kisebb visszaesések.

- Igen. Azt hiszem, igaza van. Mégis... biztos akarok lenni abban, hogy Gav tudni fogja, mennyire sokat jelentett nekem. Kérem, mondja meg neki! Nem vagyok érzelgős ember. Ő sem az. Nem szoktam folyton hangzatos, romantikus dumákat nyomatni neki. Ezért talán nem mindig volt számára egyértelmű, de... Vele akartam leélni az egész hátralévő életemet. Minden percet. – Bill elakadt a beszédben. Hosszabb szünet után szólalt meg újra, kásás hangon; nem is bírta folytatni az előző mondandóját, csak annyit kérdezett: - Ön nem akarja, hogy átadjak valakinek valamilyen üzenetet? Ha esetleg...

- Nem. – Kicsit hallgattam én is, aztán hozzátettem: - Talán mégis. Az asszisztensemnek mondja meg, hogy ne felejtse el megetetni az achátcsigáimat! A csincsilláim biztonságban vannak a professzornál, de a csigák otthon pihennek a nappalimban egy régi terráriumban. Mrs Blackhawk cserélje a fürdővizüket, és hetente kétszer tegyen be nekik salátát!

- Ennyi?

- Ja, és hagytam két-három papírt az irodámban a bal legalsó fiókomban. Azokat bele kellene tenni az iratmegsemmisítőbe, mert bizonyítékok lehetnek egy adócsalásomra.

- Ööö... nem akarná, hogy valami szebbet is halljanak Öntől? Utolsó gondolatként.

- Ez bőven elég lesz.

- Akik szeretik...

- Koncentráljunk inkább a túlélésre! Azzal tennénk a legjobbat a szeretteinknek.

Ennyiben maradtunk, és most már mindketten tartalékoltuk a lélegzetvételeinket, nem pazaroltuk beszédre.

A víz csak áradt, és a vaksötétben egy idő után már minden tájékozódási pontot elveszítettem. Csak annyit éreztem, hogy az egész testem rázkódik a hidegtől, az izmaim elgémberednek, és egyre nehezebb a felszínen maradni.

Meghallottam Bill köhögését, ahogy véletlenül vizet nyelt. Szerencsére, nemsokára rendeződött a légzése, mindössze átmeneti probléma volt.

Utána sokáig csak vízzúgás és hűvös.

Mintha a levegő mindig egyre hidegebb lett volna, a víz egyre több, a sötétség egyre feketébb... És egyszer csak tompán koppant a fejem búbja egy fémlemezen.

- Elértük a plafont. – Hallottam meg Bill hangját, amint szükségtelenül megállapította azt, amit én is érzékeltem.

Vakon tapogatni kezdtem a fejünk fölött lezárult tartályfedelet. Jegesen sima, végtelen felület, csak itt-ott szakítja meg egy-egy keresztmerevítő fémborda. A kemény síkfelület eredménytelenül horzsolta átfagyott kézfejemet. Aztán ujjaim egyszerre beleütköztek egy acélpántba. Bele bírtam kapaszkodni. Jókorát rántottam rajta, de nem lett foganatja az erőlködésnek.

Újabb erőfeszítés. Rántás. Semmi.

- Ide tud jönni? Találtam valamit – szólongattam halkan Billt.

Hamarosan egy loccsanással kikötött mellettem a fiatal férfi, durván nekicsapódva vállával a felkaromnak.

- Hopp, bocsánat! – nyögte. – Nem látok semmit ebben a rohadt sötétben.

- Jó, jó, persze. Van itt valami izé a fejünk fölött – suttogtam, és kitapogatva Bill egyik kezét a vízben, odahúztam a fémpánthoz az ujjait. – Hátha együtt el tudnánk mozdítani. Ha csak egy kis rést is tudnánk nyitni...

- Oké, megvan, fogom.

Mindketten belekapaszkodtunk az acélpántba.

- Melyik irányba próbálkozzunk? – kérdezte Bill. – Érdemes lenne összehangolni.

- Hát, nem ártana – hagytam rá. – Melyik falhoz vagyunk a legközelebb?

- Nem tudom. Már mindenfelé sodródtam itt a sötétben.

Körbenéztem, és a szemem meresztgettem, de most sem láttam semmit, csak sűrű feketeséget.

- Akkor próbáljuk meg mindkét irányt, egymás után! – javasoltam. – Kezdjük erre! – És abba a szögbe húztam Billt a vállánál fogva, ahogyan én is elhelyezkedtem. – Gyerünk!

Nekiveselkedtünk, és teljes erőnkből tépni, cibálni kezdtük a fémpántot.

Csak csimpaszkodtunk belé, húztuk, rángattuk...

Semmi. Meg sem rezdült.

Próbáltuk egyik irányból, próbáltuk másik irányból, csak húztuk, húztuk... És nem moccant. Egy körömhegynyit sem.

Még párszor nekifeszültünk, de aztán, ahogy egyre közeledett a fedél felé a vízszint, a ráncigálás intenzitása is kezdett alábbhagyni. A fémpánt nyilvánvalóan nem volt alkalmas a kinyitásra. Csak annyit értem el, hogy összekarcolta jéggé fagyott ujjaimat az egyik tartócsavar. De hát, ez a jelentéktelen fájdalom számított a legkevésbé.

Tovább tapogatóztunk. Kerestünk egy alkalmasabb gépelemet, amelynél fogva talán rést feszegethetnénk, de nem találtunk semmit.

Ügyetlenül kapálózva a vízben, lehámoztuk Bill farmer dzsekijét, és megpróbáltuk vele betömni a felső csövet, ahol a tartály egyre inkább megtelt, de a cső túl nagy átmérőjű volt ahhoz, hogy el lehessen tömíteni a rácsos szűrőt. Ráadásul, a víz akkora erővel áramlott, hogy képtelenség volt ellentartani a nyomásnak. Be sem bírtuk feszíteni a kezünket vagy a ruhadarabot az útjába.

Hamarosan inkább elevickéltünk onnan, mert a zuhogó folyadék csak növelte a kockázatát, hogy vizet nyelünk. Tovább keresgéltünk a sötét semmiben.

Egyre többször ütődött sérült homlokom a fémfedélnek, és egy idő után már akkor is az arcomba csapódott a víz, amikor messzebb sodródtam a beömlő sugártól. Elkaptam újra az acélpántot, és felhúzódzkodtam, hogy még egy kis levegőt tudjak venni a tartályfedélnél. Már közel volt a vízszint a tökéletes megteléshez - akkor pedig végünk.

Egészen hirtelen nyeltem félre az egyik lélegzetvételnél. Azt hittem, szabad teret találok kiemelkedve egy újabb korty levegőért, de csak vizet szívtam fel az orromba. Végigégette a légutamat, mintha parazsat nyeltem volna. Olyan erővel kezdett rázni a légszomj és a köhögési inger, hogy egy pillanatig elvesztettem az irányítást a saját testem fölött, és csak fulladoztam. Aztán belecsimpaszkodtam a fémpántba, és próbáltam magam magasra húzni, amennyire fizikailag lehetséges.

Hallottam Bill hörgő lélegzetvételeit, ahogy ő is egy korty levegőért küzd a fröcskölődő, piszkos vízfodrok között, az utolsó arasznyi szabad térben.

Aztán már ennyi sem maradt.

Egyre többször nyeltem vizet, és már hiába próbáltam újra levegőt venni. Csak víz. Újra meg újra. Mindenütt víz. Alattam, fölöttem, körülöttem...

Valahonnan a távolból, a rám boruló víztömegen túlról hallottam egy sípolást. Megtelt a tartály.

Utolsó reményként még egyszer nekifeszültem ujjaimmal a hideg fémnek, hátha valahogyan megszüntethetném a borzalmas akadályt... Valahogyan még egy kis levegőhöz juthatnék. Csak még egy kis levegőt...

De semmi. Kemény, mozdíthatatlan fém.

Csak víz. Mindenütt víz...

És ekkor kezdtem elfogadni, hogy vége. A testem még küzdött, vonaglott az életösztöntől hajtva, de valahol legbelül már beláttam, hogy nincs kiút. Így hát, az egyetlen emberre gondoltam, akinek nem üzenhettem semmit. Magam elé idéztem az arcát, mert azt akartam, hogy ez legyen az utolsó dolog, amit a világon látok. Elképzeltem, hogy a rendőrkapitány úgy mosolyog rám, ahogyan csak ritka alkalmakkor, amikor éppen nem mentünk egymás idegeire. Amikor még nem fordult minden végleg rosszra... Azt akartam, hogy ez a mosoly maradjon velem, egészen a legutolsó pillanatig.

Víz és víz és víz... Nincs levegő. Kizárólag víz...

Végül már nem éreztem mást, csak mintha kipukkanni készülő buborékként feszítene szét a rám záruló víztömeg, belülről pedig a légszomj kitörne, beszippantva a külvilágot... És egyszerre beleolvadnék a végtelen, hideg semmibe...

Ekkor azonban a felszín felé még mindig kinyújtott, hiábavaló sóvárgással felemelt kezem váratlan placcsanással jutott ki a levegőre. Csuklóm élesen nekiütődött egy peremnek. Ujjaim pedig kiszabadulva nyúltak fel egy egyre növekvő résen át a szabadság felé.

A tartály kinyílik!

Nem tudom, honnan merítettem erőt, de utolsó életösztönnel belekapaszkodtam a fémszegélybe, és görcsös mohósággal rángattam magam felfelé a víz felszínére. És a következő pillanatban már kinn volt a fejem. Fulladozva, mélyről felszakadó köhögéssel kapkodtam levegő után.

Kinn voltam. A tartály egyre nyíló fedelének a peremén csüngve, még félig elmerülve a vízben, köhögve, rázkódva, de egyszerre szabadon. Kinn!

A terem már sötétségbe borult, és nemsokára kihunyt a lámpafény az idevezető folyosón is. A két gyilkos valószínűleg pont most távozott a gyárépületből, észre sem véve, hogy a tartály elkezd kinyílni.

Ekkor hatalmas hördüléssel kicsapódott mellém Bill is a tartály fedelének a szélére, és vadul vizet köhögve mellettem landolt. Mindketten szedtük a levegőt, és semmi mást nem tudtunk csinálni, csak kapaszkodtunk a fémbe, a vízben lógva, és fulladozva remegtünk.

Tompa csördüléssel befejeződött a tartály kinyílása, és a szegélyének ütköztünk, ahogy a félrecsúszó fedél kivonszolt minket odáig. Vége. Kinn vagyunk.

Két vagy három percig bénultan, zihálva csüngtünk a vízben a tartály szélénél.

Aztán kintről autózúgás hallatszott, ahogy Mrs Pennington és Santos elhajtott a parkolóban látott kocsival. Majd csend. Síri csend.

Nem volt jelentősége, hogy megpróbáljuk a távozásukat megakadályozni, ugyanis – mivel halottnak hisznek minket – aligha fognak lelécelni a környékről. Ha élve kijutunk az épületből, utána nyugodtan átadhatom őket a rendőrségnek. Csak valami sziklaszilárd bizonyíték kellene ellenük, legalább a Keats-ügyben... Az azonban egyelőre nincs.

Attól viszont nem kell tartanom, hogy ha most távoznak, akkor bizonyítékokat semmisítenének meg. Ha lett volna valami olyan, amit módjukban áll eltüntetni, azt már fél év alatt – de legalábbis a ma este folyamán, bőven eltakaríthatták volna.

Hadd menjenek! Most az a fontos, hogy a saját épségünkkel törődjünk.

Nagy nehezen el tudtunk evickélni a sötétben a fémkorlátig, és reszketve, egymást húzva-vonva kimásztunk. Bill fulladozva kiköpött némi vizet a tartály melletti vaslépcsőre.

- Hú, az anyját, ez nem semmi volt! – köhögte. - Jól van? Nem sérült meg, Miss Lorne?

- Azt hiszem, élek... – nyögtem, és próbáltam valami értelmesebbet is mondani, de újabb köhögőroham tört rám is, ezért egy darabig hallgattunk, a lépcső tetején térdelve, öklendezve.

Egy idő után Bill odahúzott magához, és segített talpra kecmeregni. Letámogattuk egymást a lépcsőn, hogy végre minél messzebb legyünk az átkozott vizes tartálytól. Aztán holt fáradtan lerogytunk a terem padlójára, és folytattuk a levegő után kapkodást.

Egyszer csak Bill ismét körém tette az egyik karját, és futólag megölelt. Szerencsére, már ismert annyira, hogy tudta, nem szeretem a túlzott hálálkodást, ezért csak annyit mondott röviden, de mély érzésekkel:

- Köszönöm. Megmentette az életemet.

- Nem mondhatnám. Igaz, hogy amikor eszméletlen volt, én húztam fel a felszínre, de összességében nem ért volna semmit, ha most nem nyílik ki a tartályfedél, még éppen az utolsó pillanatban. Vajon hogyan történt?

Nem kellett sokat várnom a válaszra, ugyanis közelgő léptek szűrődtek be az egyik folyosóról, majd nyílt a csarnokba vezető ajtó, és felgyulladt a villany, ahogyan az érkező felkapcsolta a világítást. És betoppant a megmentőnk.

Legnagyobb meglepetésemre Litvin professzort pillantottuk meg a csarnok bejáratánál. Az egyik kezén furcsa koromfoltok sötétlettek, de a szőke szerb professzor egyébként épen és egészségesen állt ott – vasalt szürke öltönyében. Csak a zakó ujján látszott néhány gyűrődés annak jeleként, hogy valamilyen nagyobb munkálat után érkezik a csarnokba.

- Ön itt? – álmélkodtam. – Ön nyitotta ki valahogyan a tartályt?

A professzor sápadt arca még a szokásosnál is jobban elfehéredett, ahogy elgyötört aggodalommal végigmért minket, és válasz helyett azt kérdezte:

- Jól vannak? Jól vannak mindketten?

- Igen, azt hiszem – bólintottam rá. – Megvagyunk. De mégis... hogy’ kerül Ön ide?

A férfi azonban – úgy tűnt – nem lesz képes értelmesen válaszolni, ugyanis megigézve bámult Billre, aki közben előmászott a tartály árnyékából.

Bill nem szólt semmit, hanem felkászálódott, és rázkódva a ruhájából csöpögő koszos víz hidegétől, odatántorgott a professzorhoz. Látszott, hogy ösztönösen át akarja ölelni.

Még az utolsó pillanatban lefékezett előtte. Valószínűleg beugrott neki a prof tisztaságmániája, és ezért csak félszegen rámosolygott egy lépésnyi távolságról. Azonban Litvin ezúttal nem foglalkozott sem a makulátlan öltönyével, sem a higiéniai szempontokkal, hanem habozás nélkül azon vizesen, csatakosan a karjába zárta őt, és magához szorította.

*

Egy idő után úgy döntöttem, hogy a prof és Bill már éppen elég időt eltöltött egymás olyan szoros átkarolásával, hogy az más körülmények közt kínzásnak minősült volna. Egyébként is, kezdett feszélyezni a boldog egymásra találás látványa. Persze, örültem, hogy rémes helyzetünk jóra fordult, de továbbra sem tudtam kezelni az ilyen happyendszerű jeleneteket. A rosszul végződőkön kezdetektől fogva túl tudom tenni magam, és ott amúgy is van egy jól begyakorolt reakcióm - papírzsebkendő átnyújtásából és vállveregetésből áll. Az ilyen boldog-önfeledt szituációkban viszont sosem tudom igazán, mi lenne a megfelelő viselkedés, és feszengek a „közömbös kívülálló” szerepében.

Inkább megtörtem a csöndet:

- Pont jókor érkezett – jegyeztem meg Litvinnek gyakorlatias könnyedséggel. – Viszont, hogyan került ide?

A férfi próbált józanul koncentrálni, hogy felelhessen, és ezért a karjában köhécselő Bill helyett rám összpontosított. Úgy adott választ:

- Amikor Ön felhívta mellőlem a rendőrségi informátorát a kocsiban, és oda kellett tartanom a füléhez a telefont vezetés közben, megfigyeltem, milyen név jelenik meg a készülék kijelzőjén. Láttam, hogy egy Stephan Glasby nevű embert hívott. Sikerült egy futó pillantás alatt betanulnom a telefonszámot is, meglehetősen jó ugyanis a számmemóriám. Nos, miután utoljára beszéltem Önnel, már nem sokáig bírtam várni. Egy kis idő elteltével felhívtam ezt a bizonyos Mr Glasbyt az irodából, mert már nem tudtam tovább elviselni a tétlenséget.

Hoppá! Egészen meg is feledkeztem a professzor ezen képességéről, pedig egy korábbi ügyemben is jól jött. Akkor a prof ránézésre felismerte egy kusza számhalmazban a városkánk melletti horgásztó partjának koordinátáit. Most meg egy ilyen stresszhelyzetben, a másodperc törtrésze alatt memorizált egy ismeretlen telefonszámot? Nem semmi.

- És, mi volt? – értetlenkedtem. – Oké, hogy beszélt a Stephannal, de... Hogyan jutott el idáig?

- Elmondtam Mr Glasbynek az igazat. Hogy... hogy szeretem a férfit, akit elraboltak. Megkértem, hogy segítsen.

Felvontam a szemöldököm.

- Igen? És ennyivel sikerült meghatni Stephant?

- Őszintén, szívből megkértem, ő pedig hitt nekem. Azt mondta, hogy annak idején volt valaki, akit igazán szeretett, de neki nem adatott meg a lehetőség, hogy mellette legyen, és megvédhesse. Ezért nap mint nap azzal a tudattal kell élnie, hogy nem tett meg mindent a szerelméért... Aki így most halott. Nem volt képes megtagadni tőlem az esélyt. Elküldte a koordinátákat, ahová Ön ment, és javasolta, hogy siessek.

Megcsóváltam a fejem. Igaz, hogy most a lehető legjobban sült el, de azért alkalomadtán nem ártana szóvá tennem Glasbynek, hogy csorbítja a racionális mérlegelő képességét, hogy még mindig a múlton rágódik. Attól, hogy egy vadidegen felhívja telefonon, és elnyöszörög egy megindító sztorit, még nem feltétlenül kellene kiadnia a nyomozásom fő irányát... Bár, lehet, hogy felesleges nyaggatnom szegény Stephant. Ismerem már annyira, hogy tudom, sosem fogja magát túltenni a halott szerelmén. És, voltaképpen ezúttal kifejezetten jól jött az érzelmi kötődése.

- Oké, ezt a részt akkor értem – szólaltam meg aztán, visszatérve a társalgáshoz –, de még mindig nem világos, hogy hogyan csinálta? Hiszen el kellett mennie a kocsijáért, és azt otthagytuk a házam előtt. Egyébként is, jó messze van az irodám... Sosem ért volna ide időben!

- Én... khm... – Litvin megköszörülte a torkát. – Az irodaépület éjjeli portása elég feltűnő helyen tartja a gépkocsija kulcsát a pult mögött, és amikor egy percre elhagyta a helyét, véletlenül furcsaságot észlelve az egyik emeleti kamerával kapcsolatban... – A professzor elhallgatott. Lesütötte a szemét, és egészen halkan tette hozzá: - Előfordulhat, hogy némileg átléptem bizonyos sebességkorlátozásokat is.

Megkönnyebbült örömmel simítottam ki egy vizes hajtincset a szememből.

- Ó, oké, ne aggódjon, egyből visszacsempésszük a kocsit a gazdájához, amint kijutottunk innen – mosolyogtam rá.

- Most értem ide, nagyjából öt perce – mesélt tovább, sietősen elterelve a szót a homályosan előadott autólopásról. – Még láttam a fegyvereseket is itt mászkálni. Először arra gondoltam, hogy rajtuk keresztül próbálok bejutni a csarnokba, hogy kiszabadíthassam Önöket. Hallottam, hogy benn fuldokolnak a tartályban. Aztán azonban felismertem, hogy semmi értelme két pisztolyos bűnözőre támadnom. Túl sokat kockáztatnék. Magammal nem is törődtem volna, de ha lelőnek, nem lesz, aki kikapcsolja a tartályzárat... Ezért nem mutatkoztam előttük, és inkább ellopakodtam egy másik irányba. Megkerestem a központi vezérlőtermet. Úgy láttam, hogy alaphelyzetben nyitottra van programozva a tartályok fedele...

- Nem is tudtam, hogy ért a gépészethez – szúrtam közbe.

- Nem annyira. Van azonban egy azonos elven működő tartály az agykutató központban, és én felügyeltem a felállítását, még a villamos bekötését is. Én tanítottam meg a távvezérlés kezelését a gyakornokoknak. Most felismertem a hasonlatosságokat, így megtaláltam, melyik vezetéket kell lecsatlakoztatnom. Itt a rendszer szoftveres vezérlését jelszó védi, azt nem tudtam irányítani. A vezetékek kezelésénél pedig fontos volt, hogy csak a tartályfedél reteszelését oldjam fel, mert ha mást kapcsolok be vagy ki, a bűnözők távozás közben rájöhetnek, hogy valami nem stimmel, és visszafordulhatnak. Így igyekeztem pontosan eltalálni a megfelelő helyet.

Bármennyire szívfacsaró is volt, némileg megmosolyogtatott a gondolat, ahogy elképzeltem a professzort egy gombokkal és vezetékekkel teli vezérlőközpontban kutatni a megfelelő elektromos érintkezés után. Mialatt tudja, hogy mi folyamatosan fuldoklunk pár teremre tőle, neki precízen keresgélnie kell apró vezetékek között... Az egyetlent, amelynek a kiiktatásával segíthet. Hm. Meg kell hagyni, nem semmi lélekjelenlét kellhetett hozzá.

- Egyébként, mi történt a kezével? – kérdeztem rá végül, Litvin koromfoltos bal kezére pillantva.

- Megpörkölte az elektromosság. Véletlenül hozzáértem egy feszültség alatt álló alkatrészhez, és keletkezett egy elektromos kisülés, miközben keresgéltem a vezérlőszekrényekben.

- Azok égési sérülések? – szörnyedtem el. Azt hittem, csak koszfoltok. Együttérzően sandítottam a profra.

Ő viszont csak aggályosan megütögette a még mindig köhögő Bill hátát, és látszott, hogy nem törődik a saját fájdalmával. Nem is érzi.

Felkászálódtam a padlóról, próbáltam összeszedni magam. Kivettem a zsebemből a mobilomat, és szárogatni kezdtem, de a készülék eléggé tropára ment a kényszerfürdő hatására. Talán még életet tudok lehelni belé, ha valamennyire megszárad.

Láttam, hogy szükség lesz minden erőmre, ha valaha is biztonságba akarom juttatni hármunkat. Az ugyanis igen valószínű, hogy Litvin és Bill még jó darabig nem lesz képes mással foglalkozni, mint az egymásra találás megkönnyebbült örömével.

33. fejezet: Kinn

Nem vártuk meg a rendőröket. Úgy ítéltem meg, hogy már túl későn érnek ki ahhoz, hogy érdemben tudjanak segíteni. Ráadásul hiányzik a lényegi bizonyíték. Egy egyértelmű kapocs vagy egy szemtanú... Egy hiteles tényező – rajtunk kívül, akik nyilvánvalóan nyakig benne vagyunk az ügyben, elég zavaros módon. Még nem tudom egyértelművé tenni kívülállók számára, hogy Pennington felesége és Diego Santos a Keats-ügy két elkövetője. Jobbnak láttam, ha lelépünk.

A nyitva hagyott ajtó és a megtelt tartály kétséget kizáró jele, hogy valaki járt az üzemben az éjszaka közepén. Így nem foghatják rá Hoolockra, hogy indokolatlanul küldte ki a rendőrséget. Nekünk hármunknak azonban most semmi szükségünk órákon át tartó vallomásfelvételre és nem kellően alátámasztott sztorik bizonygatására.

Úgy döntöttem, inkább beugrunk az irodámba megszárítkozni. Egyébként is, vissza kellett csempésznünk a portás kocsiját – amelyet Litvin nyúlt le a gyorsabb ideérkezés érdekében – mielőtt feltűnik valakinek a hiány. Még csak az kéne, hogy a rendőrök minket sitteljenek le gépjárműlopásért!

Bekötöttük Bill fejsérülését az általam vásárolt kötszerekkel a kocsim hátsóülésén – még szerencse, hogy minden kéznél volt, mert Bill halántéka egyre erősebben kezdett vérezni –, aztán le is léptünk a helyszínről a két járművel.

Miután az irodaépületnél leparkoltuk a helyére a portás kocsiját, a kulcsot odacsúsztattam lopva a pultra, amíg a gazdája éppen kinn cigarettázott. Bíztam benne, hogy nem fogja észrevenni az autója elkötését. Nagyobb kár nem keletkezett a járművön, csak egy-két apróbb nyom a kerekeken. Nem tudom ugyan, hogy Litvin milyen sebességgel száguldott a PNT gyárhoz, de annyi biztos, hogy a fékezésekkel leégette egy foltban a kocsi egyik abroncsát. Gyanítom, hogy megszégyenítette néhány extrémsportoló teljesítményét is.

Ezután mindhárman fellifteztünk az irodához. Bill és Litvin nem sok értelmeset csinált útközben, csak furcsa tompasággal nézték egymást, valamiféle kába révületben, ezért helyettük is én hoztam döntéseket.

Betuszkoltam Billt az emeleti mosdóba, hogy vegyen egy forró zuhanyt, aztán átsiettem az irodámba.

Minden a megszokott volt, kivéve az íróasztalomat. Litvin olyan elképesztő rendet rakott rajta idegességében, amilyet még nem pipáltam. Párhuzamosra igazította az összes ceruzát a tartóhengerben... Minden egyes papírlap egymást tökéletesen fedve állt halomban... A számítógépem monitora kristálytisztán fénylett, mintha polírozták volna... A gémkapcsokat méret szerint szétválogatta... A bélyegzőről pedig szőrén-szálán eltüntette a tintafoltokat.

Elmosolyodtam, és átmentem az oldalszobába két-három csillagképet ábrázoló takaróért. Aztán visszatértem, és odaadtam Litvinnek a plédeket, hogy le tudja valamivel törölni az öltönyéről csöpögő hideg vizet, és Billt is bele tudja burkolni.

Magamnak tartottam váltóruhákat az egyik fiókban azokra a napokra, amikor benn kell éjszakáznom az irodában, így miután Bill végzett a fürdéssel, én is le tudtam tusolni a mosdóban, majd átöltöztem. Elég szerencsétlen módon, pont egy alkalmi ruhát találtam váltásnak, ugyanis legutóbb egy estélyre kellett követnem egy ügyfelem csalfa házastársát, amikor váltóruhára szorultam. Így egy fekete, flitteres, váll nélküli miniruhát kellett felhúznom. Csúcs. Pont illik egy veszélyes nyomozáshoz... Még egy selyemstóla is volt hozzá, de azt inkább a helyén hagytam a fiók alján.

Amikor visszaértem a hajamat szárogatva, Litvin és Bill lefagyva álldogált az iroda bejáratánál, egymást sután, fél karral átölelve, az egyik takarót Bill köré bugyolálva. Viszont már fokozatosan magukhoz tértek a viszontlátás sokkjából, és a fiatalabb férfinak egyenként válaszolnia kellett a professzor sorozatnyi aggódó kérdésére. Amikor Litvin már tizedjére érdeklődött, hogy Bill biztosan nem kaphatott-e tüdőgyulladást a hideg víztől vagy agyrázkódást a halántékára mért ütéstől, Bill ellentámadásba lendült, és ő is kitartóan faggatni kezdte a professzort, hogy nem szenvedett-e szívkárosodást az áramütés következtében. Egy idő után inkább közbeszóltam:

- Jól van, most már nyugodjanak meg! Szerintem, ha itt összeszedtük magunkat, ugorjanak haza váltásruháért! Vegyenek ki egy-két nap szabadságot, nézessék meg magukat kórházban, és húzódjanak meg egy félreeső szállodában! A megbízóm kifizeti majd minden költségüket. Ott biztonságban lesznek addig, amíg felderítem az ügyet, és ki tudják pihenni a megrázkódtatást is. Rendben? Egy-két napról lenne szó. Keressenek egy olyan helyet, ahová szabad háziállatokat vinni, és akkor a kutyák meg a csincsillák is mehetnek Önökkel. Az erdőben begyűjtött csigáim kibírnak több napot etetés nélkül, azoknak elég, ha az ügy lezárása után teszek be a terráriumba egy kis salátát. Így lesz a legjobb.

- Igaza van, kisasszony. – Litvin végre abbahagyta Bill vallatását, és hagyta, hogy a fiatalabb férfi elkezdhesse megtörölni a haját is az egyik csillagmintás takaróval.

Most, hogy sikerült kijózanodnia, a professzor felém fordult, és rákérdezett:

- Hogyan tudnánk segíteni Önnek? Hogy ne csak tétlen pihenéssel töltsük az időt, amíg a szállodában várakozunk...

- Folytatniuk kellene a tudományos háttér elemzését, hogy felépítsék az ügyet Mrs Pennington ellen. Bizonyítékokat kellene gyűjteniük az ipari kémkedésre.

- Hogyan?

- Először mérjék fel az eddig megszerzett anyagokat, és majd ha sikerül megtalálnom az ügy hiányzó szereplőjét, akkor utána nyíltan is lerántom a leplet az egészről. Utána már együtt dolgozhatnak akár a PNT gyár alkalmazottaival is a részletek tisztázásához.

- Rendben – bólintott rá a professzor. – Még egyszer alaposabban, nyugodtabban is átvizsgáljuk a laboratóriumból szerzett kutatási fényképeket és a beszkennelt kézirat adatait. Most már lesz időnk mindent felfejteni és kidolgozni.

- Köszönöm.

Litvin közben óvatosan odaaraszolt mellém. Finoman megbökte a könyökömet. Láttam rajta, hogy témát akar váltani, és valóban így is tett. Halkan megkérdezte:

- Alkalmas lenne most, hogy beszéljek Billel a fiatal koromról? Tudja, amit nemrég javasolt, hogy tisztáznom kellene... Igaz, belátom, hogy nem a legoptimálisabb helyszín egy iroda, de nem akarom tovább halogatni, egy perccel sem. Ami... ami ma történt...

- Persze, nyugodtan. Én addig arrébb megyek a kávégéphez, úgyis akartam teát főzni – vágtam rá, és már el is libbentem a bejáratnál húzódó polcsor felé. Nekiláttam elkészíteni a forró italt.

Litvin leült Billel az íróasztalom előtti székre, és lesütött szemmel, akadozva sorolni kezdte a fiatalkori emlékeit, miközben akkurátusan megigazította párszor a kötést a fiatalabb férfi homlokán. Én addig valóban megfőztem magunknak a teát. Nem fog ártani.

Litvin még a sebkötözés kényszeres igazgatása után is sokáig mesélt suttogva a takarókba csavart Billnek; meg is lepett, hogy ennyire belemerült a múlt ecsetelésébe. Nyilván nem csak azt az egy-két dolgot emelte ki, amit előttem tegnap megemlített, hanem más részleteket is.

Bill elhűlve hallgatta, törődő féltéssel tartva két tenyere között a professzor megégetett kézfejét az ép részeknél, de nem szólt közbe. Eltelt vagy egy óra. Még egy kör teát lefőztem, csontra megszárítottam a hajam, sikerült hellyel-közzel életet vernem elázott mobilomba, és már induláshoz készülődtem, mire Litvin végül felnézett, és rám pillantott:

- Most már aztán tényleg minden traumát elmeséltem, ami valaha is ért, Miss Lorne. Nem tudtam, melyik az, amelyiket Ön szerint hasznos lenne kiemelnem, ezért inkább mindent elmondtam. Minek kellene most történnie? Hogyan fog megoldódni az, hogy Bill megcsal?

Bill, aki eddig dermedten a professzor korábbi szavainak hatása alatt állt, most megütközve összerezzent:

- Mi?! Mégis miről beszélsz? Soha nem csalnálak meg, ezt már ezerszer elmondtam!

Kis csönd.

- És az a lány? – kérdezett rá végül a professzor halk szemrehányással.

- Milyen lány?

- Akinek szerelmes üzeneteket írtál, és felvitted egy motelszobába.

Bill szeme csak értetlen meglepetéssel elkerekedett:

- Totál nem vágom, miről beszélsz.

- Katie – mondta ki végül a nevet az idősebb férfi magyarázatképpen.

Ekkor egyszerre leesett Billnek, miről van szó. És váratlanul hangosan felkacagott:

- Ó, te jó ég, Gav! Ez most komoly? Ezen feszkóztál heteken át?!

- Nem értem, mi a nevetség tárgya.

- Eszembe sem jutott, hogy ez lehet a gond. Hogy róla azt gondolnád... Hihetetlen! Tényleg azt hitted, hogy kavarok vele?

- Igen, természetesen. És még mindig nem látom át, miért kellene bármi mást gondolnom.

- Gav! Katie a húgom!

Bill szavait egy döbbent, kényelmetlen nyakkendő-igazítás követte Litvin részéről. Zavartan elsimította az olajfoltos selyemszövetet, és csak utána nyögte ki:

- De... de... miért írtál neki olyan üzenetet, hogy vegyen fel csinos ruhát a következő találkozásotokra?

- Elolvastad az üzeneteimet? – Bill még hangosabban nevetett, és a takaróba temette az arcát. Aztán lehiggadt, és már csak egy elnéző mosollyal folytatta: – Jól van, hát, csak poénból írtam, hogy öltözzön fel szexin, mert szerdán állásinterjúra vittem. És arra utaltam, hogy így vágódjon be a főnökségnél. Már előtte is viccelődtünk ezen.

- Egy... egy állásinterjúra?

- Igen, szobalánynak jelentkezett egy motelbe. És izgult, nem akart egyedül menni. Szerdán elvittem, és felkísértem a vezető irodájához. Ennyi. Ezért mentem fel vele egy motelbe.

Litvin arcán ideges, szégyenkező pírfoltok kezdtek gyülekezni. Egy kis ideig csak döbbent csöndben fészkelődött, aztán végül összeszedte magát valamennyire:

- Amikor a legelején érdeklődtem, miért nem árultad el nekem, hogy a húgoddal találkoztál az utcán, és hogy vele írsz? Hiszen rákérdeztem...

- Ne haragudj! Nem gondoltam, hogy félreértés lesz belőle. Csak halogatni akartam azt, hogy beszélnünk kelljen róla. Úgy voltam vele, hogy majd később.

- De hát...

Bill arcáról eltűnt a vigyor, és elkomolyodva, már ő is feszélyezetten adott magyarázatot:

- Az az igazság, hogy most szabadult a börtönből. Pár hónapra bevarrták, mert részegen megrugdosott egy rendőrt, aki meg akarta bírságolni egy kisebb vandalizmusért. Előtte meg egy hippi kommunában lakott, és füves sütiket árult a szomszédoknak. Kissé... zűrös az élete, és most kezdi összekapni magát.

- De... de... egyáltalán nem is mondtad, hogy van egy húgod.

- Ez kétségtelen.

- Miért nem beszéltél róla soha?

- Azt akartam, hogy úgy ismerd meg, amikor már rendes állása van, összeszedte magát, és egyenesbe jött valamennyire az élete.

- Miért? – vonta fel Litvin csodálkozva fakó szemöldökét.

- Mert... mert féltem, hogy különben esetleg... nem lenne neked szimpatikus. Tudod, ő egy aranyos lány, csak hát... néha elég problémás. – Bill belevörösödött a szavaiba. – Mindig úgy képzeltem, hogy te egy több száz évre visszavezethető ősi szerb nemesi család délceg leszármazottja vagy. Egy fényes örökös. A család büszkesége. Nem tudtam, hogy nem tartod már a kapcsolatot a rokonaiddal. Sosem beszéltél róla. Én csak annyit láttam, hogy mindig olyan elegáns, pedáns és kifinomult vagy. A társadalom mintapolgára. És... és azt hittem, a szíved mélyén lenézed a lecsúszott, elkallódott embereket. Az olyanokat, akik lázadoznak a családjuk értékrendje és a társadalmi konvenciók ellen...

Litvin megbotránkozva kapta fel a fejét.

- Dehogy nézem le! – felelte azonnal, értetlen döbbenettel. – Tudhatnád, hogy nem szoktam így megítélni az embereket. Egyébként meg, annak idején az én esetemben is csak egy hajszálon múlt, hogy nem lett belőlem hajléktalan vagy bűnöző. Ha tizenöt éves koromban a fővárosi rokonom fél nap könyörgés után nem egyezik bele, hogy befogadjon a házába, nem tudtam volna folytatni a tanulmányaimat, és az utcán kötök ki. Nem egy amerikai agykutató laboratórium dúsgazdag igazgatója lennék most, annyi bizonyos. Így is minden erőmre és kitartásomra szükségem volt, hogy a semmiből felépítsem az életem, de akkor esélyem sem lett volna... Miért bíráskodnék mások fölött, akiknek talán nem volt ilyen szerencséjük?

- Ööö, hát... a húgomnak nem volt nehéz élete, csak szeret zűrökbe kerülni – dünnyögte Bill, már ismét felderülve. – Elég bolondos lány. De alapvetően jó szándékú, és kedvel téged így látatlanul is. Mit szólnál hozzá, ha egyik este eljönne hozzánk vacsorára, és megismerkednél vele?

Litvin ellágyultan viszonozta a mosolyt.

- Nagyon jó lenne – mormogta szeretettel. Aztán viszont újból megjelent egy kis feszélyezett aggodalom a hangjában, ahogy megkérdezte: - Viszont, honnan tudhat bármit is rólam? Elárultad neki, hogy együtt vagy velem?

- Persze. Mindig mesélek neki. Szerintem, már unja is szegény, hogy folyton rólad beszélek.

Litvin emésztette egy ideig a hallottakat, aztán lassan kieresztette a foga között a feszülten benntartott lélegzetvételt. Megnyugodva megborzolta az ép tenyerével Bill kusza, vizes tincseit. A fiatal férfi válaszul átölelte a professzort, és úgy duruzsolta bűnbánóan:

- Ne haragudj, hogy fájdalmat okoztam a titkolózással! De... eszembe sem jutott, hogy esetleg rá lehetsz féltékeny. Hiszen úgy voltam vele, hogy még ha észre is vettél minket véletlenül egyszer az utcán, akkor is biztos kiszúrtad, hogy mennyire hasonlít rám, és rájöttél, hogy a tesómról van szó. Mindenki azt mondja, hogy úgy hasonlítunk egymásra, mintha ikrek lennénk. Nem is sejtettem, hogy azt hinnéd, kavarunk. Ha esetleg eltűnődnél az ügyön, levonnád a következtetéseket... Aztán előbb-utóbb megbeszélnénk, és kész.

- Sajnálom. Nem szabadott volna már megint kételkednem benned – mormolta Litvin.

- Az én hibám az egész. Kezdettől fogva őszintének kellett volna lennem. Te semmi rosszat nem csináltál... És még azt is megálltad, hogy ne kezdj el a vagyonoddal rám zúdulni, hanem inkább próbáltál egy szikrányi kis bizalmat előkaparni magadból, és vártál... Pedig biztosan nem lehetett könnyű. Gav, bocsáss meg! Annyira sajnálom, hogy nem tűnt fel neked a nyilvánvaló hasonlóság...

Ekkor azonban egy tompa puffanás félbeszakította a szerelmespár beszélgetését, ugyanis kiejtettem a kezemből az eddig benne szorongatott vizes törölközőt. Megkövülten meredtem Litvinékre.

- Ó, basszus, ezt nem hiszem el! – tört ki belőlem.

- Bocsánat! – Szétrebbentek. – Nem bírja nézni az ilyesmit? Elnézést.

- Jaj, dehogy, ugyan már! Nincsen nekem ilyen érzékeny lelkivilágom! – Közben már magamhoz tértem, és odarohantam a számítógépemhez, bekapcsolni. – Csak most, hogy így a hasonlóságot emlegették, beugrott egy ötlet az ügyemmel kapcsolatban. Eszembe jutott egy-két részlet. Ezek gyanúsak voltak már egy ideje, de a tudatom hátterébe szorultak, mert irrelevánsnak tűntek. Most viszont, ahogy így belegondolok, minden egybevág. És... és azt hiszem, ezzel megfejthetem az egészet, ha igaz lesz. Elég hajmeresztő, de kis utánajárással talán össze tudom rakni a hiányzó részleteket, és Mrs Pennington a börtön mélyén fog megposhadni Mr Santosszal egyetemben! Gyanítom, hogy rájöttem, ki az ügy titkos harmadik szereplője!

34. fejezet: A titok

Nem volt jobb ötletem, mint egy éjjel-nappal nyitva tartó kocsma, így oda beszéltem meg telefonon a találkozót. Nem kívántam ugyanis az otthonomba vagy az irodámba meghívni gyanúsítottamat az elkövetkező társalgáshoz, és egy kihalt éjszakai park sem tűnt volna ideális helyszínnek... Inkább egy beülős helyet választottam. És hát, sok minden nincs nyitva hajnalban egy ilyen álmos kisvárosban, szóval maradt egy közeli bár. Nevezzük inkább a továbbiakban is kocsmának, mert annyira lepukkant hely.

Enyhén szólva is szánalmasan festhettem. Egy húszas évei végén járó nő magányosan ücsörög szárítástól kócos hajzuhataggal, hevenyészve felkapott kisestélyiben, sebes, bekötött homlokkal, egy sört szopogatva hajnali négykor egy üres kocsma padján... De igyekeztem gondolatban túltenni magam a körülményeken, és a nyomozásomra összpontosítani. Fontos, hogy ne tévedjek, muszáj, hogy igazam legyen. Alaposan át kell gondolnom mindent.

Fülledt meleg volt a fából épült, koszos falak között. Mintha beszorult volna a kinti nyár, és a hajnali óra ellenére tömény forrósággal töltötte volna meg a dohányszagú levegőt. A háttérből halk zene szólt, ugyanaz a nevenincs country szám, újra meg újra. Amikor harmincadjára indult, már eltűnődtem rajta, hogy szólok a pult mögött félálomban ücsörgő tulajnak, hogy váltson zenét, de végül nem tettem meg. Próbáltam inkább a Keats-ügyre koncentrálni minden idegszálammal.

Elmerengve, szórakozottan fújogattam egy habfoszlányt jobbra-balra a csúnyán felvizezett, fakó sárga sör felszínén, amikor meghallottam végre a tűsarkak kopogását. És hamarosan oda is perdült a velem szemben pihenő székre Marietta, Alex Dimitrov általam szerzett barátnője.

A fiatal lánynak valahogy így hajnalban is sikerült egy olyan feltűzött frizurát kialakítania szőkére melírozott barna hajából, hogy helytállt volna egy fodrászati divatcikkben is. Még egy kis alapsminket is összedobott. Pont passzolt krémszínű csőtopjához és egyszerű, de hatásosan alakra szabott kék farmernadrágjához. A nadrág színe tökéletesen illett a lány szeméhez.

- Jó reggelt! – köszönt rám bizonytalan félmosollyal. – Ha ez egyáltalán reggelnek nevezhető már... Tudja, Miss Lorne, hogy hány óra van?

- Hajnali négy, igen – közöltem, különösebb együttérzés nélkül. – Higgye el, nem hívtam volna ide ilyenkor, ha nem lenne fontos.

- Oké, persze. Miről van szó?

- Segítségre lenne szükségem.

Éppen készült átvetni egyik kecses lábát a másikon, de most lelassult a mozdulat, és burkoltan kényszeredetté vált.

- Igen? – A válasz csak némi késleltetéssel érkezett. – Jaj, de jó! Végre meghálálhatom Önnek azt a sok mindent, amit értem tett!

Volt valami mesterkélt a lelkendezésben. Nyilván sejti, hogy rájöttem az igazságra. Valószínűleg, a hívásom éjszakai időpontja árulkodó volt, de még fenntart egy szikrányi reményt, hogy hátha mégis másról van szó...

- Ezúttal aligha fog hálálkodni – feleltem, továbbra is hűvösen. Ideje, hogy eltöröljem az ábrándokat, és a lovak közé csapjak. – Azt akarom ugyanis, hogy tegyen teljes körű vallomást a rendőrségen, és valljon Mrs Pennington, illetve Mr Santos ellen a Keats-ügyben.

Marietta kispirálozott szempillái nyugtalanul megrebbentek.

- Nem értem, mit vár tőlem – mondta, megint csak kis szünet után. – Tegyek valami hamis vallomást az egyik elmélete alátámasztására? Ilyesmiben kellene segítenem? Nem hiszem, hogy túl könnyen menne. Semmit sem tudok az ügy részleteiről.

Ittam egy korty sört, és csak miután visszaállítottam az üvegpoharat az alátétre, akkor fogalmaztam meg csípős válaszomat:

- Figyeljen! Ma éjjel majdnem megfulladtam egy jéghideg ipari szennyvízzel töltött tartályban, úgyhogy nincs kedvem ehhez a gyermeteg színjátékhoz! Méghogy nem tud az ügy részleteiről! Nagyon is tud. Rengeteget. Szerintem Ön az egyik legfőbb oka az áldozat halálának!

Marietta egészen jól megjátszott értetlenséggel billentette oldalra a fejét, ahogy boci szemekkel rám nézett éles szavaim után:

- Tényleg nem értem, miről beszél. Nem ismertem azt a szegény fitnesztermes srácot. Hogyan lehetne bármi közöm ahhoz, hogy Mr Dimitrov megkéselte?

- Nos, akkor pontosítsuk egy kissé ezeket a kijelentéseket! Egy: tökéletesen érti, miről beszélek. Kettő: ismerte a Philip Keats nevű férfit. Szerintem, kimondottan jóban voltak, akár még felszínes barátságról is beszélhetünk. Három: azt is tudja, hogy nem Mr Dimitrov a gyilkos, hanem Mrs Pennington és Mr Santos.

Marietta tiltakozva felemelte a kezét:

- Állj, állj! Összevissza beszél. Honnan tudnék én ilyesmiket?

- Úgy látom, ragaszkodik az értelmetlen tagadáshoz.

- Az eszébe sem jut, hogy esetleg tévedhet?

- Nem tévedek. Rájöttem, mi történt. És végtelenül haragszom magamra, amiért nem indultam el előbb ezen a szálon. Két ordítóan gyanús körülmény is utalt arra, hogy valami nem stimmel Ön körül, én viszont nem figyeltem rá, mert eszembe sem jutott, hogy jelentősége lehet. Annyira úgy tűnt, hogy Ön csak egy ártatlan első szerelem a Dimitrov-fiú életében, és semmi más nem köti ehhez a családhoz. – Újra a poharam után nyúltam, de közben tekintetem a lányon tartottam. – Először is, ott van az a tény, hogy miért pont Dimitrovék. Emiatt egyből több figyelmet kellett volna szánnom a hozzájuk szorosan köthető személyekre. Egyből, amint sejteni kezdtem, hogy Mr Dimitrov ártatlan, és valaki csak be akarja sározni a családjukat. Hiszen valakinek címezték ezt az egészet, valaki számára üzenetet akartak küldeni a gyilkosság gyanúsítottjának kiválasztásával... Hiába állítja Mrs Pennington, hogy véletlenül esett Mr Dimitrovra a választása, az utolsó pillanatban. Nem. Ez nem lehetséges. Egy ilyen, minden apró részletig megtervezett gyilkosságnál nem bíznák a vakszerencsére a tettesek, hogy kit kevernek gyanúba! És hát, a Dimitrov-családból bárki lehetett volna a rendőrség főgyanúsítottja. Ezt a körülményt nem volt módja befolyásolni a tetteseknek, és meg sem próbálták. Mindegy volt nekik, kit vetnek oda végül bűnbaknak Dimitrovék közül. Egyszerűen csak rá akarták irányítani a figyelmet erre a családra. Ráadásul Mr Keats, aki egyébként diszkrét volt a klienseit illetően, aligha fedte volna fel véletlenségből Mrs Dimitrov nevét Marta Sorbet előtt. Igen, Miss Sorbetről is tudok. Szóval, maga az áldozat is utalt már Dimitrovékra a halála előtt. Miért? Ugyan miért célozgat a tettes és az áldozat is rájuk? Kell, hogy legyen valami jelentőségük.

Marietta továbbra is játszotta az értetlent:

- Igen, ez az okfejtés valóban észszerűnek tűnik, de hogyan kerülök én ebbe az egészbe? Csak most jöttünk össze Alexszel, pár napja. A tettesek a gyilkosság idején aligha láthatták előre a jövőt...

- A jövőt nem. A múltat viszont simán feltárhatták.

Marietta puha, fehér keze remegni kezdett a durva asztallapon. Aha, szóval már látja, hogy mindenre rájöttem. Mindenesetre onnan folytattam, ahol félbeszakított:

- A másik pedig, amit egyből gyanúsnak kellett volna találnom, az az volt, amikor rákérdeztem Önnél arra, hogy ismeri-e a PNT-t. Ön nagyjából minden helyi kozmetikai céggel dolgozott már együtt modellként... Pont a PNT-vel nem?! Hogyan lehetséges, hogy csak annyit tudott róluk, hogy egy helyi márka? Az egyik legismertebb itteni szépségipari céggel ne állt volna szakmai kapcsolatban, és ne tudna érdekes infókat mesélni róluk? Rögtön rá kellett volna jönnöm, hogy hazugság. Mentségemre szóljon, hogy éppen dutyiban ültem, a gondolataim pedig már a kiszabadulásom körül jártak, és egyébként sem volt okom feltételezni, hogy bármilyen sötét titok terhelné a kialakulóban lévő kedves kis románcot a Dimitrov-fiú és egy szende szépség között. Ettől függetlenül bosszant, hogy nem jöttem rá hamarabb.

Marietta már nem mert tiltakozni. Csak néma könyörgéssel összekulcsolta reszkető kézfejét.

- Pedig még azt is megtudtam, hogy Philip Keats két konditermes lányt faggatott egy fotózásról – folytattam. – A PNT reklámarcot keresett. A két lány pedig szerencsét próbált az egyik fotózáson. Miért is nem tűnődtem többet ezen a körülményen! Az évek során lefotózott modelleken... Főleg, azzal együtt, hogy Ön bájos hálálkodásnak álcázva bejött a börtönbe felmérni, hogyan áll a nyomozás. És a kérdésemre letagadta, hogy közelebbről ismerné a PNT-t.

- Jól van, tényleg voltam egy-két fotózásukon – ismerte be Marietta sietve. - Semmi lényeges nem történt, ezért fölöslegesnek tartottam ezzel rabolni az idejét a dutyiban. Csak lőttek rólam pár képet.

- Igen? Hát, én ma hajnalban, miután végre rájöttem az igazságra, utánanéztem ennek alaposan. És az asszisztensem segítségével előástam netről egy már forgalomból kivont, több évvel ezelőtt befutott PNT sampon fotóját. Ön volt rajta. Nem könnyű rátalálni, csak egy online piactéren sikerült. Mr Pennington nem kifejezetten jó a modern reklámozásban, nehéz interneten bármi érdemlegeset találni a termékeiről. Mindenesetre, miután mindent szálanként átnéztünk, megtaláltuk ezt a képet. Rákerült egy fontos régi termékre az Ön arcképe!

- Nahát! Ezt nem is tudtam. Már rég nem dolgoztam velük...

- Dehogyisnem tudta! Nyilván pénz és hírnév is járt a képe kitüntetett elhelyezésével annak idején. Mégis, mi oka lehetett rá, hogy elhallgassa? – Ittam egy kortyot megint a sörből, aztán folytattam: - Világos, hogy azért sunnyog, mert érintett az ügyben. Ön ölte meg az áldozatot.

- Nem öltem meg senkit! – tiltakozott, ezúttal őszinte megdöbbenéssel. – Képtelen lennék rá...

- Persze, hogy képtelen lenne. Legalábbis nyíltan, szemtől szemben. Viszont annak idején Collin Whitmore detektívet is a halálba küldte egy sötét nyomozással, aztán habozás nélkül letagadta előttem, hogy bármi értelmeset tudna róla. Persze, akkor nem akarta, hogy gyilkossággal végződjön az akció, de nem is rázták meg eléggé a fejlemények ahhoz, hogy egy megbízható, jóságos embernek tűnjön a szememben. Mindegy, nem akarom túlságosan idekeverni a régi ügyet, mert ezt már átbeszéltük anno. Mégis, sok mindent elárul a személyiségéről. Hiába sírt-rítt, már akkor is éreztem, hogy Ön nem igazán gyöngéd lelkű ember. Elég volt egy pillanatra kiesnie a szerepéből, amikor is fogcsikorgatva közölte, hogy azért akarta tönkretenni a nyomozása alanyát, mert az sérülést okozott az arcán, és ezzel veszélybe sodorta a modellkarrierjét. Ijesztő volt.

- Egyáltalán nem értem, miért támad most rám még ezzel a régi üggyel is! Szegény Mr Whitmore... Máig rémálmaim vannak miatta. Sajnálom, ami vele történt. Tényleg sajnálom.

- Talán igen, talán nem. Talán csak addig sírt és aggódott, amíg a saját biztonságát féltette, és azóta már eszébe sem jut a detektív szerencsétlen pechként elkönyvelt halála...

- Ez nem igaz! – szakított félbe, heves fejrázással, egyből könnybe lábadó szemmel. – Borzalmas, ami vele történt. Nagyon rossz együtt élni a tudattal...

- Szerintem, kellemes inspirációt jelentett Önnek a néhai Collin Whitmore halála Mr Keats meggyilkolásához! Annak idején sikerült a halálba taszítania a detektívet azzal, hogy veszélyes terepre küldte... Ebből merítette az ötletet. Így fundálta ki a zsaroló levelet Philip Keats megöletésére. Sarokba szorította Mrs Penningtonékat. Ugyanúgy tehetetlennek érezték magukat, mint a Whitmore-ügy gyilkosai, lelepleződéstől rettegve. Emiatt fordultak végül emberöléshez.

- Ez az egész egy őrült képzelgés! – tört ki a lányból, lecsorduló sminkjét törölgetve. – Nem kívántam senki halálát. Főleg szegény Philipét nem...

- Haladunk. Most már legalább a keresztnevén nevezi, és kimutatja, hogy ismerte.

- Igen. Egyszer felkeresett, és megkérte, hogy meséljek el mindent arról, amikor termékfotózásokra mentem a PNT gyárba. Valóban voltam ott párszor, még évekkel ezelőtt. Ezt neki is elmondtam. Philip egy PNT alkalmazottnak adta ki magát. Mégis, mi rossz van ebben? Azt hittem, nincs semmi jelentősége, azért nem említettem.

Fáradtan megingattam a fejem:

- Úgy látom, jobb, ha én sorolom a részleteket, mert Ön már megint mellébeszél. Azt gondolom, hogy valóban így indult. Mr Keats megkereste Önt, és a PNT fotózások körül szimatolt. Abban bízott, hogy hátha kiderül egy suskus.

- Igen, ennyi volt az egész.

- Hát, sajnos nem. Önök ketten ugyanis ekkor összebarátkoztak, és elhatározták, hogy együtt folytatják a nyomozást. Tetszett az izgalmas kaland, és kölcsönösen megkedvelték egymást. Mindketten kíváncsiak lettek a PNT-rejtélyre.

Láttam a könnyeit látványosan törölgető lányon, hogy magában azon agyal, vajon van-e értelme tagadnia ezt a részletet. Végül kibökte:

- Igaza van. Így történt. Csakhogy Philip egy idő után már nem avatott be a részletekbe, és egyedül folytatta...

- Hazugság. Önnek bizonyítéka van Mrs Pennington bűnösségére. Csak lapít, mivel nem akarja, hogy rosszul jöjjön ki az egészből. És Mr Keats is azért vált áldozattá, mert Ön félt, hogy ha Mr Keats esetleg kitálal a tévéműsoros szeretőjének, akkor az Ön titka is napvilágra kerül. Mrs Pennington nyilván nem hallgatta volna el tovább, amire rájött. Tuti kifecsegte volna, bosszúból, amiért Ön szerepet játszott a lebuktatásukban. Nem igaz?

Marietta lesütött szemmel megrázta a fejét. Nyilvánvalóan nem szívesen beszélne a titkáról.

- Milyen bizonyítékot szerzett Ön Mrs Pennington ellen? – kérdeztem rá inkább egy másik részletre.

- Egyik este beszöktem kémkedni az egyik PNT üzembe – vallotta be halkan. – Akkorra Philip kiderített sok mindent, és már csak kézzel fogható bizonyíték kellett. Így elintézte, hogy be tudjak surranni. Nem volt könnyű. Ez egy erősen őrzött üzem volt, jó pár embert meg kellett vesztegetnünk, hogy megtudhassuk, hol vannak a gyenge pontok a riasztórendszeren...

- Szóval, ezért volt az áldozat olyan sűrűn pénzszűkében? Nem csak a vegetáló konditerme miatt, hanem a nyomozási „ügyintézései” miatt is?

- Igen. És... és... tehát, bejutottam egy éjszaka, és készítettem fotókat Mrs Penningtonról, ahogy a kutatás-fejlesztési iratokat lopja. Sikerült bizonyítékot szereznem.

- Minden tökéletesnek tűnt, megvoltak a fotók, jöhetett volna a teljes leleplezés! Csakhogy hamarosan kiderült, hogy baj van, ugye?

- Igen. Egy kamerát elfelejtettünk hatástalanítani, és Mrs Pennington meglátta, hogy ott jártam. Valószínűleg észrevett valami mozgást a szeme sarkából, ahogy kifelé surrantam az épületből, mert éreztem, ahogy utánam villant a tekintete... És nyilván ezért nézte meg a kamerafelvételeket. Aztán valahogy kiderítette, hogy én vagyok rajtuk. – A lány szőkére melírozott tincseibe túrt ideges mozdulattal. – Nos, ennyi az egész. Csak azért nem mondtam el eddig, amit tudok, mert nem akartam, hogy kiderüljön, betörtem egy lezárt épületbe.

Ekkor már nem tudtam mi mást reagálni, hanem kitört belőlem egy keserű kacaj:

- Most ez komoly?! Tényleg el akarja velem hitetni, hogy ez volt a titok, aminek nem szabadna kiderülnie?

- Ennyi volt, igen. Hiába nevet.

- Ugyan már! – leállítottam a kezemben tartott poharat nagy koppanással. – Biztosan nem ezért hagyta cserben Mr Keatset és a nyomozását!

- Megijedtem. Mégiscsak megöltek már egy embert...

- Jó, de ha letartóztatják őket, nem tudtak volna ártani Önnek. Ne vetítsen!

- Ez az igazság. Félelmetesek azok az emberek. Egyébként is... Honnan veszi, hogy cserbenhagytam Philipet?

- Például onnan, hogy az áldozatnak a halála előtt ismét pénzre volt szüksége. Megint megvesztegetés útján akart bejutni az üzemekbe, hogy ezúttal ő maga gyűjtsön bizonyítékot. És nem sokkal a gyilkosság előtt arra kérte a szerelmét, hogy hagyják félbe a nyomozást. Nyilván ekkor már rájött, hogy Mrs Penningtonék leleplezése Önt is magával sodorhatja. Ekkorra kiderült, hogy Önnek ki kell hátrálnia egy csúnya kis titka miatt. Mr Keats mondta a szerelmének, hogy attól tart, valaki olyat is bánthat a nyomozás, aki nem érdemli meg. Önre utalt. Meg akarta védeni.

Marietta már minden ízében remegett, és elhaló leheletként hagyták el ajkát a szavak:

- Rendben. Látom, tud mindent. Igen, így volt. Philippel összebarátkoztunk, együtt nyomoztunk. Aztán viszont lebuktam a PNT üzemben az akciómmal, és Mrs Pennington előásott rólam egy... egy dolgot, amit nem akartam, hogy a nyilvánosság elé kerüljön. És megkértem Philipet, hogy inkább ne feszítsük túl a húrt. Hajlott rá. Megsajnálta Diego Santost is. Csakhogy az az átkozott Sorbet nőszemély nem! Egyik este végre megtudtam, hogy Philip annak a szörnyű tévés boszorkánynak a megbízásából nyomoz a PNT üzemek körül. Elszólta magát, és kiderült... Érti? Egy show-műsor megbízásából. Ennél rosszabb nem is lehetett volna. Ha ez az egész ügy bekerül egy tévéműsorba... És Sorbet hajthatatlan volt! Úgy manipulálta, ahogyan kedve tartotta. Nem tudtam lebeszélni szegény Philipet. Mindenáron le akarta nyűgözni azt a boszorkát! Azzal nyugtatgatott, hogy ha ő gyűjt bizonyítékokat, akkor Mrs Penningtonék nem jöhetnek rá, hogy én is benne vagyok a leleplezésükben, és nem fognak beszélni a titkomról. Ugyan már! Rögtön összerakták volna a részleteket! Nem hagyhattam, hogy odáig fajuljon a helyzet.

- Ezért inkább írt egy zsarolólevelet, felfedve Mr Keats nyomozását. És odadobta őt a gyilkosoknak!

A lány a kezébe temette az arcát. Nem válaszolt.

- Mr Keats nem is sejtette, hogy lelepleződött – beszéltem tovább most már pergősebben. – Gondolom, Ön előre szólt neki, hogy Penningtonék majd keresni fogják, de nincs mitől tartania. Sőt, kifejezetten sebezhetőnek és hiszékenynek állította be őket, hogy Mr Keats – aki pedig ekkorra már elég gyanakvóvá és félelemmel teltté vált, tudva, hogy a PNT alkalmazottat tényleg meggyilkolták – kevésbé legyen óvatos. Ő meg még örült is a lehetőségnek, hogy csigát gyűjteni viszik Penningtonék. Így talán közelebb kerülhet valamiféle bizonyíték megszerzéséhez. Ezért nem félt túlságosan a támadóitól, és nem bánta, hogy hármasban marad velük az éjszakai erdőben... Mert nem sejtette, hogy mekkora veszély fenyegeti! Tudta, hogy Penningtonék gyilkosok, tartott is tőlük, érezte, hogy szörnyű ez az ügy... De azt nem gondolta volna, hogy Ön kiadta!

Marietta leejtette a kezét vissza az asztallapra, és lehajtott fejjel, csorgó könnyel suttogta:

- Sajnálom. Annyira sajnálom... Úgy bánt az egész. Az az ocsmány nőszemély meg bulvár-showt csinált a szerelme halálából! Pedig tudta, hogy miatta halt meg. Mégis a lakótárssal pózolt a tévében, és úgy mosolygott a kamerába... Végig fülig ért a szája. Istenem, Miss Lorne! Én nem vagyok ilyen... Kérem, ne higgye, hogy én is egy olyan szörnyeteg vagyok, mint az a nő! Bánt, ami Philippel történt. Fáj, hogy meghalt... Fáj, de nem volt más választásom.

- Ezért írt megjegyzést a TV show honlapjára X1234567 fórumkommentelő néven? Kifakadt, hogy nem kellene ízléstelen műsort csinálni egy jó ember halálából.

- Igen, azt én írtam. Mert... mert nem akartam igazán a halálát, és utólag tört rám, hogy milyen rémesen sült el minden.

- Képzelem... – dünnyögtem maga elé, de hangosan csak annyit mondtam: - Szóval, azt állítja, hogy nem kívánta teljes szívéből Mr Keats halálát?

- Igen. Szegény Philip...

- Akkor miért segített Mrs Penningtonnak ellopni az áldozat telefonját?

- Tessék?

- Mr Keats telefonját Ön lopta el aznap este és csempészte vissza hozzá, amikor Penningtonék véglegesíteni akarták, hogy ki lesz a bűnbak a közelgő gyilkosságukban. Ezt csak egy barát tudta ilyen észrevétlenül kivitelezni. Önök ketten együtt lógtak aznap, beszélgettek, tervezgettek... Mr Keats legrosszabb rémálmában sem gondolta volna, hogy Ön veszélyt jelenthet rá. Mrs Pennington pedig este segítséget kért Öntől, és Ön hajlandó volt engedelmeskedni a tökéletes gyanúsított megkreálása érdekében. Penningtonék szétnéztek Mr Keats telefonján, és véglegesen döntöttek a megfelelő ismerős mellett. Persze, Ön nem sejtette, hogy a Dimitrov-család lesz a választott. Akkor lehet, hogy kétszer is meggondolta volna...

Mariettából ekkor kitört a zokogás, és ráomlott az asztalra.

- Kérem, Miss Lorne, kérem, könyörüljön meg rajtam! – sírta.

A vehemens reakció láttán vetett ránk egy lapos oldalpillantást a pultot törölgető kocsmáros, de nem jött közelebb.

- Túl késő. – A hangom meg sem rezdült. – Sok mindenki van, akivel együtt tudok érezni ebben az ügyben, de Ön nincs ezek között a személyek között. És most szeretném, ha pontot tennénk a végére. Jöjjön be velem a rendőrségre, hadd vegyék fel a vallomásunkat! Vége. Nem titkolhatja örökké a múlt egy hibáját. Már túl sokan tudnak róla. Ideje elengedni ezt a görcsösen szorongatott, hamis biztonság-illúziót és szembenézni a tettei következményeivel. Nincs több tagadás. Vége.

- De... de hogyan jöhetett rá még Ön is? – nyöszörögte, könnyektől elfúló hangon.

- Hát, nekem véletlenül ugrott be ez a lehetőség, miközben két ismerősömet hallgattam az emberek közti hasonlóságokról beszélni. Egyszerre eszembe jutott egy történet, amit még egy sztriptíztáncosnő mesélt Mr Dimitrov preferenciáiról. Hogy az tetszik neki, ha valaki emlékezteti a feleségére. Márpedig, ha van valaki, akinek a mozgása, a kecsessége és a szépségének a jellege feltűnően hasonlít Imogene Dimitrovra, akkor az Ön. És amikor ennek elkezdtem átlátni a jelentőségét, a többi nyommal és jellel együtt, akkor már nem volt nehéz visszaidéznem azt, ahogyan Ön letagadta, hogy alaposabban ismerné a PNT-t. A következő pillanatban pedig minden részlet összeállt. És rájöttem, hogy Ön valami komoly dolgot titkol – Mr Dimitrovval kapcsolatban.

Marietta felemelkedett az asztallapról. A sminkje már lefolyt.

- Nem az történt, amire gondol, Miss Lorne. – Dörgölni kezdte a tenyerével a feketére színeződött könnycseppeket, és próbált uralkodni zokogásán. – De még így is... így is szörnyű az egész.

- Mondja el! Essünk túl rajta!

- Az... az egyik PNT fotózás volt, egy PNT gyárban. Már régen, három éve. Ott húzódott oldalt egy tárgyaló... Nyitva volt hagyva az ajtaja, és az üzletember, akivel Oscar Pennington éppen tárgyalt, pont rám látott végig... Már akkor is feltűnt, hogy az az öltönyös fickó milyen pofátlanul méreget, de próbáltam nem törődni vele. Miss Lorne! Csak tizennyolc éves voltam, és még szinte el sem indult a modellkarrierem. Bármit megtettem volna a sikerért! Bolond voltam, és álmodozó. Annyira szerettem volna... – Elakadt a szava, és tovább törölgette a könnyeit. – Már éppen távozni akartam a fényképezés után, amikor felbukkant mellettem az öltönyös üzletember. Alekszej Dimitrov. Azt mondta, így hívják. Egyre közelebb jött hozzám, és mindenféle személyes kérdéseket tett fel...

A lány megint elhallgatott, és csak miután nagyot nyelt, akkor bírta folytatni:

- Aztán elkezdte mondogatni, hogy mennyire emlékeztetem a feleségére. Hogy pont olyan kecsesen mozgok tűsarkú cipőben... Ha feltűzöm a hajam, a nyakam íve pont olyan... A tekintetem... A kisugárzásom... Satöbbi. És felajánlotta, hogy ha hajlandó vagyok vele tölteni az éjszakát, és közben szólíthat Imogene-nek, akkor elintézi nekem Penningtonnál, hogy én legyek az összes új PNT termék reklámarca. – Marietta megborzongott. – Undorító volt! Az apám lehetne! Meg egyébként is... Pfuj! Fogtam magam, és kirohantam a helyiségből.

Amikor megint elfulladt a hangja, türelmetlen biccentéssel rákérdeztem:

- Igen? Mi volt ezután?

- Aztán, ahogy telt az idő aznap, elgondolkoztam... Penningtonról azt mondják, hogy az üzleti életből ismert haverjai javaslatára választja ki a modelleket a termékeihez. Semmi reális előrejutási lehetőség nincs, csak a protekció. Ő maga viszont nem befolyásolható közvetlenül, mert nem foglalkozik ilyen pitiáner kérdésekkel, és még csak nem is csalja a feleségét. Tehát, valahogyan egy ismerősére kellene hatni. A PNT pedig a környék legmenőbb márkája... És ha már muszáj valakivel előbb-utóbb ágyba bújnom a siker érdekében, akkor lehetett volna ez az izmos, jól öltözött, aránylag vonzó orosz üzletember, akit úgysem látok soha többé az életben... Tényleg azt hittem, hogy Moszkvából jött, és vissza is megy pár nap múlva, vagy ilyesmi. Bár folyékonyan beszélt angolul, érezhető akcentusa volt. Ilyen névvel, hogy Alekszej Dimitrov, mégis, mit kellett volna gondolnom?! Nem tudtam, hogy itt lakik a környéken, és a családjáról sem hallottam még soha. Nincsenek benne a helyi közösségi életben... Azt sem tudtam, hogy van egy fia. Szóval... szóval kicsit megbántam a visszautasítást. És amikor másnap megláttam Mr Dimitrovot a fotózás második körén, ott mustrálgatni a lányokat, úgy döntöttem, hogy belevágok. Meg kell ragadnom a lehetőséget, mielőtt kinéz magának valaki mást. – Mariettát újból kirázta a hideg, és hirtelen hévvel hozzátette: - Esküszöm, hogy sosem csináltam ilyesmit, soha életemben, hogy valakivel lefeküdjek a karrierem miatt! Csak akkor egyszer fordult meg a fejemben.

- Megesik, hogy az ember nem szerencsés döntést hoz – hagytam rá egykedvűen.

- Akkor is folyamatosan csak tépelődtem rajta. Féltem, és undorított is az egész. Nem akartam... Na, mindegy, szóval végül mégis megígértem Mr Dimitrovnak az újabb fotózás után. Megígértem, hogy este felmegyek vele egy hotelszobába. Hátha él még az ajánlata. Úgy voltam vele, hogy gyorsan túlesek rajta, és legalább megérkezik a várva várt igazi szakmai áttörés. Ő persze, nem vette rossz néven, hogy meggondoltam magam. Elvitt egy szálloda puccos éttermébe, utána meg fel a hotelszobába... Akkor már azt hittem, eldöntöttem, hogy belemegyek ebbe, de mégis elfogott a bizonytalanság, ahogy ránk csukta a szoba ajtaját. Olyan rossz volt ott állni, kettesben maradva vele! Megijedtem, és kértem, hogy inkább hagyjuk az egészet. Meglepően normális volt. Egyszer még megpróbált végigfogdosni, de amikor látta, hogy komolyan gondolom, hogy mégse legyen semmi, akkor békén hagyott. Ki is akartam sietni a szobából, azonban pont a folyosóra érkezett egy beszélgető társaság, és megálltak a lift előtt. Nem akartam, hogy észrevegyenek, ahogy kijövök a szobájából, ezért megkértem Mr Dimitrovot, hogy hadd maradjak nála, amíg a beszélgetők odébbállnak. Nem bánta. Kivett egy pezsgőt a minibárból, és leültünk. Tényleg csak beszélgettünk, meg megittunk egy pohár italt! A felesége kedvenc parfümmárkájáról mesélt, és a fia focieredményeiről, ilyenekről! Semmi sem történt. Ott voltam viszont kábé fél órát nála... Istenem! – A lány megint a kezébe temette az arcát. – Semmi nem volt... Hozzám sem ért többé. Esküszöm... esküszöm...

- Hiszek Önnek – mondtam csendesen. Láttam, hogy őszinte.

- Igen, de... A folyosón lévő biztonsági kamera rögzítette, hogy mikor lépek be a szobába, és mikor hagyom el. Ezek az átkozott Julia Penningtonék pedig megszerezték a felvételt! Csak annyi látható rajta, hogy félórát benn töltök... Érti?!

- Ugyan hogyan jutottak hozzá Mrs Penningtonék egy ilyen felvételhez?

- Amikor lebuktam a betöréssel, kinyomozták a PNT üzemben, hogy jártam már ott. Valaki emlékezett rám a régi fotózásról. És pont az a részlet rémlett még az illetőnek, hogy mintha Mr Dimitrov ismerőse lettem volna... Legalábbis egymás közelében látott minket többször. Mintha a Hotel Green éttermébe is együtt mentünk volna... Ennyit tudott. Sajnos, a hotelesek öt évre visszamenőleg megőrzik a biztonsági felvételeket egy szerveren – legalábbis Julia Pennington ezt mondta. És igaz kell, hogy legyen, mert különben nem tudták volna előásni a felvételt. Így viszont, az üzemi fotózás napjánál feltörve az étterem és a szálloda felvételeit, ki tudták lopni az aznap esti felvételeket rólunk. Mr Dimitrovról és rólam. Arról, hogy együtt vacsoráztunk, utána pedig fél órát töltöttem a hotelszobájában.

- Így már érthető, honnan volt bizonyítékuk, bár pokoli mázlijuk volt, meg kell hagyni, hogy három év után még bármit találtak – állapítottam meg fanyarul.

- És... és nem elég, hogy a kezükbe került... Julia Pennington fenyegetőzött, hogy feltölti a felvételt internetre lényegre törő kommentárral kísérve, ha valaha is megsejti, hogy kiadtam a PNT üzemben készített fotókat. Ha kiderül, hogy bárkinek is megmutattam. Akkor már tudtam, hogy végem. Soha senki nem fogja nekem elhinni, hogy nem bújtam ágyba a karrierem kedvéért Dimitrovval. Akármit mondjon is majd Mr Dimitrov, vagy akármit is bizonygassak én... Ez még a pályafutásomat is derékba törheti. És mindenki erről beszéljen? Az összes ismerősöm? A barátaim? A szomszédok? A szüleim? És... és még Alex is azt higgye... Miss Lorne, már azért is undorodom magamtól, hogy egyáltalán felmentem hozzá a hotelbe... de hogy pont Alex apjához! Nem... nem tudhattam. Nem is ismertem még Alexet akkor, három évvel ezelőtt. De... de ez akkor is undorító. Borzalmas... Ha Alex megtudná... Nem hagyhattam. – Marietta kétségbeesetten rázta a fejét. – Most már megért?

- Nem mondhatnám. A szégyen még mindig jobb lett volna, mint meggyilkoltatni Mr Keatset. És most, végeredményben, így is, úgy is kénytelen lesz szembesülni a tetteivel. Ha csak simán kiderült volna egy fiatalkori botlása, az emberek talán elnézték volna. Legfeljebb, elköltözött volna egy másik városba a botrány elől. Lehet, hogy előbb-utóbb még Alex is napirendre tért volna fölötte. Az az Alex Dimitrov, akibe Ön balszerencséjére reménytelenül beleszeretett Josh Dalton rémes bulijain, csak nem mert közeledni felé a titka miatt! Egy idő után azonban nem bírt tovább ellenállni a kísértésnek, amikor egymás karjában kötöttek ki egy közös tánc során. Alex szívből szereti Önt. Úgy vélem, hogy ha őszinte lett volna vele, talán egy idő után megbocsátott volna, így azonban...

- Talán igen, de nem biztos. Lehet, hogy képtelen lett volna túltenni magát ezen. Tudom, hogy gyalázatos, amit elkövettem. A leleplező levél Philipről... Higgye el, a karrierem, a hírem, az ismerőseim talán nem is érdekeltek volna... Bármit el tudtam volna viselni, csak azt nem, hogy Alex megtudja. Arra képtelen voltam. Bele sem bírtam gondolni... Ez már túl sok volt így együtt. Miss Lorne, Ön sosem volt szerelmes?

Némileg meghökkentett a váratlan kérdés.

- Én? – kérdeztem vissza, megigazítva egyik vörös tincsemet. – De, igen. Egyszer előfordult.

- És, nem tett volna meg bármit, hogy a szerelmét megvédje egy nagyon rossz titok kiderülésétől?

Továbbra is a hajfürttel játszottam elmerengve.

- Hát, sok mindent megtennék ezért, de bármit nem – válaszoltam végül, kis csönd után. – Például, egy jó haveromat nem késeltetném meg pszichopatákkal.

- Nem tudtam, hogy Mrs Pennington ilyen iszonyatos halálnemet talál ki! Azt hittem, csak megzsarolja majd Philipet is egy titkával. Vagy egyszerűen megfenyegeti. Sejtettem, hogy rosszat akar, amikor elkérte a telefonját, de nem gondoltam, hogy brutális kegyetlenséggel megölik majd. Ráadásul pont annak a szörnyű Mr Dimitrovnak a kertjében... az én Alexem otthonánál.

- Igen, hát, ez egy elég egyértelmű üzenet volt Önnek, hogy hallgasson. És, így is tett.

- Sajnálom, Miss Lorne. Tényleg sajnálom...

- Már késő sajnálkozni. Jöjjön inkább! Helyesen cselekedni még nem késő. Tegyen vallomást a rendőrségen, és segítsen egy ártatlan embert kiszabadítani a börtönből, hogy azok kerülhessenek a helyére, akik tényleg megérdemlik! Épp itt az ideje.

- Egy ártatlan embert?! – A lány hangja megbicsaklott a fájdalmas dühtől. – Mr Dimitrov magának köszönheti az egészet! Ha ő nem mászik rá egy tizennyolc éves lányra egy fotózás után...

- Ne áltassa magát! Egyedül Ön a bűnös. Senki nem kényszerítette arra, hogy egy középkorú, családos üzletemberrel hetyegjen a karrierje építgetése érdekében! Tizennyolc évesen azért már nem mondhatja, hogy nem tudta felmérni egy ilyen tett súlyát! És főleg nem okolhat érte másokat, hogy még gerincesen vállalni sem volt képes a felelősséget a három évvel ezelőtti döntéséért!

Marietta megint elsírta magát, és rárogyott az asztalra.

- Alex olyan kedves és jó... – csukladozta. – Nem érdemli meg, hogy egy ilyen embert kelljen szeretnie, mint én... Ez az egész... Ha kiderül, össze fogja törni a szívét.

- Sajnos, ez előfordulhat – mondtam rá szimplán. – Ilyen az élet. Nem lehet mindig mindenkit megvédeni. Annyival viszont tartozik neki, hogy legalább az apjának visszaadja az életét.

- Igen... azt hiszem, igaza van, Miss Lorne. Nincs más.

- Most pedig menjünk!

- Talán jobb lesz így. – Marietta csak nehezen tudott felkászálódni, mialatt én felhörpintettem a söröm maradékát.

Letettem az ital árát a pultra, majd visszatértem a lányhoz.

Át kellett fél karral ölelnem, úgy támogattam az ajtó felé. Túlságosan remegett a térde.

- Mi lesz velem? – sírdogált tovább. – Engem is börtönbe csuknak?

- Elképzelhető, hogy igen. Közreműködőként Önt is bűnösnek találhatják. De ez már az ügyvédjén és az esküdtszéken múlik majd.

Kitereltem az ajtón, és becsuktam mögöttünk a korhadozó falapot.

A kocsim felé indultunk volna, ám ekkor egy másik jármű mellől két árny rugaszkodott el, és váratlanul ott állt mellettünk Mrs Pennington és Diego Santos. Kezükben megcsillant a pisztoly az éppen csak kelő nap fényében.

- Itt a vége egyszer és mindenkorra ennek a nyomozásnak, detektívnő! – szólt rám a sötétre festett hajú asszony halkan, de érthetően. Minden félig suttogva kiejtett szava jól kivehető volt az üres utca csendjében. – Gyerünk, befelé!

A pisztoly csövével pedig az egyik parkoló autó felé intett.

És akkor már tudtam, hogy Marietta hívta ide őket, még az érkezése előtt. Sejtette, hogy lebukott, és értesítette a gyilkosokat erről, na és persze, a tartózkodási helyemről.

Hát, igen, valahogy éreztem, hogy túl könnyen ment a meggyőzése, de arra nem számítottam, hogy ekkora baj van. Ó, egek, úgy tűnik, hogy ezúttal óriási hibát követtem el! Végzeteset.

A lány elszaladt mellőlem, és Santosék háta mögé surrant. A könnyeken és megtört remegésen keresztül is megláttam benne azt a kegyetlenséget, amit már egyszer régen megsejtettem, más körülmények között. Csak egy pillanat volt, valami hideg villanás a ragyogó kék szemében. Aztán a falnak támaszkodva hüppögött tovább, míg Mrs Pennington és Santos belökdösött a kocsi hátsó ülésére.

Nem mertem sikítani, mert abban biztos voltam, hogy inkább itt helyben lelőnek, mint hogy futni hagyjanak. Nem volt más választásom, engednem kellett, hogy betuszkoljanak az autójukba, és elhajtsanak velem a hajnali, félsötét utakon.

35. fejezet: Autók

Santos mellettem ült a hátsó ülésen, rám fogva a pisztolyát, Mrs Pennington pedig elöl vezetett. Éreztem, hogy most nem fognak félmunkát végezni. Egészen biztos, hogy tutira mennek a kinyírásommal. Próbáltam kieszelni valamit, de semmi olyasmi nem jutott eszembe, ami hatna rájuk.

Töprengés közben próbáltam észrevétlenül kipiszkálni az egyik kezemmel a mobilomat a táskámból. Lehetőleg úgy, hogy a mellettem trónoló Santos ne vegye észre.

- A fiú is él? – kérdezte egyszer csak Mrs Pennington élesen, Billre utalva.

Felszegtem a fejem, és feltűnően megjátszott erőltetettséggel odavetettem:

- Igen, persze, hogy él! És ha nem adok neki hírt magamról hamarosan, értesíteni fogja a rendőrséget, és teljes körű vallomást tesz a tartályról! Jobban teszik, ha most rögtön elengednek.

A nő belenézett a visszapillantóba, gyanakodva végigmért, és egy darabig tanulmányozta az arcomra kiülő mű-diadalmasságot.

- Rendben, a fiú megfulladt – vonta le végül a téves következtetést, pontosan, ahogy akartam. Visszatért a figyelme a vezetéshez. – Látom, hogy a detektívnő csak megjátssza a magabiztosságot. Akkor a fiút már nem kell megkeresnünk. Gyerünk, nem sok van hátra. Már csak erről az akadékoskodó nőszemélyről kell gondoskodnunk, és ezzel megszabadulunk minden veszélyes szaglászótól.

Sikerült kihalásznom a telefonomat, és jobb híján becsúsztattam magam mellé az ülés alá. Pont jókor, ugyanis Mrs Pennington pár másodperc múlva megszólalt újból, Diego Santosnak címezve szavait:

- Motozd meg! Biztos, ami biztos, minden elektronikus eszközt vegyél el tőle, és dobd ki az ablakon!

Santos engedelmesen felém fordult, és gumikesztyűs kezével először a táskámba túrt. Hamarosan rátalált a tabletemre.

- Ó, ne! – tört ki belőlem. – Csak kapcsolja ki, könyörgöm!

A férfi azonban nem teketóriázott, lehúzta a mellette lévő ablakot, és kihajította a táblagépemet. Megrándult minden arcizmom, ahogy hallottam a szilánkokra tört tablet csattanását a betonon.

Santos pedig kutatott tovább a cuccaim között. Szerencsére, mást nem lelt. Engem is végigtapogatott félkézzel a vékony estélyi ruha alatt, a másikkal folyamatosan a pisztolyt tartva felém. Az arcán láttam némi szégyent, amiért így fogdos, de úrrá lett a kellemetlen érzésen, és befejezte a motozást.

- Nincs nála telefon – állapította meg aztán, tompán. - Nem furcsa ez?

- De, igen – kontrázott rá Mrs Pennington. – Hol van a telefonja, nyomozónő?

- Tönkrement – hazudtam. – A zsebemben volt, amikor beleugrottam a tartályba, és a hideg víz használhatatlanná tette. Így hát, otthagytam az irodában.

- Ez még éppen igaz is lehet – hagyta rám az asszony. – Mindegy, öt percen belül elhagyjuk a várost, és ha rejteget is magánál telefont, az onnantól kezdve már csak a holtteste mellett pihen majd egy kihalt, gazos réten. Nincs időnk körülményeskedésre.

Beletaposott a gázba.

Hát, azt hiszem, most kellene előállnom egy óriási ötlettel a szabadulásomra, mert lassan túl késő lesz... De nem jutott eszembe semmi. A Santos tekintetében ülő szomorkás mélaságon láttam, hogy ő már leszámolt magában az éjszaka eseményeivel és a ma hajnallal. Gondolatban már túl jár az én rögtön bekövetkező meggyilkolásomon is. Csak azt várja, hogy visszatérhessen a családjához, és végleg elfelejthesse az egészet. Rá így már nem fogok tudni hatni. Mrs Penningtonra pedig alapból esélytelen.

A lábammal sikerült betolnom az ülés alá a mobilt, hogy biztosan ne vehessék észre. Ez legalább majd bizonyíték lesz ellenük a halálom után.

Éppen ilyen nem kevéssé borúlátó gondolatok suhantak át a fejemen, amikor elértünk egy nagyobb útkereszteződést az irodám melletti kocsmától elvezető út mentén. Ekkor azonban a becsatlakozó úton kék fény villogása tűnt fel, és felcsendült egy rendőrautó szirénázása is. Az üres útszakaszon egy járőrkocsi érkezett nagy sebességgel, és most zengő hangjelzéssel bevágott elénk.

- A pokolba! – szisszent fel Mrs Pennington, és ideges mozdulattal fékezett. – Most mit csináljunk?

- Ha meglátják nálunk a pisztolyt... – kezdte Santos, tagbaszakadt alkatához képest abszurd riadalommal.

A nő tekintete közben rám villant:

- A detektívnő le fog minket buktatni... Be kellett volna zárnunk a csomagtartóba. A kocsma előtt azonban nem időzhettünk sokáig, és ki gondolta volna, hogy ilyen kora reggel...

A rendőrautó úgy fordult, hogy elállja az utat a sávunkban, és már nyílt volna az ajtaja... Mrs Pennington erre hirtelen döntéssel gázt adott, és megkerülte a hatósági járművet, majd száguldani kezdett az országút felé.

- Gyerünk, megpróbáljuk lerázni! – közölte eltökélten.

- De hát ez az én autóm! – hüledezett Santos. – Fel fogják írni a rendszámát, és megtalálnak...

- Megoldjuk, nem gond! – vágott közbe a nő türelmetlenül.

- Az új álnevemen van!

- Fejezd már be az aggályoskodást! A férjem jóban van a megyei rendőrfőnökkel, és én is ismerem az illetőt. Elsimítjuk az ügyet.

- Szerintem, inkább álljunk meg! – próbálkoztam. – Megígérem, hogy egy árva szót sem szólok.

A rendőrautó közben utánunk kanyarodott, és szirénázva a nyomunkba szegődött. A sofőrje viszont nem kifejezetten állt a helyzet magaslatán, mert a váratlan megfordulás közben sikerült ledarálnia a kocsi egyik visszapillantóját a mellette lévő villanyoszlopon, pedig nem tűnt olyan durvának a manőver.

Amikor egy kukát is felborított, felfutva a járdára, amint próbált rágyorsítani és lépést tartani az őrültként száguldó Mrs Penningtonnal, már kezdtem egyre kevesebb reményt fűzni az üldözés sikeréhez.

Mindenesetre, akár ügyesen, akár nem, a zsaruk jöttek utánunk a kocsival, és kitartóan villogtak a nyomunkban.

- Mi lenne, ha lelőnéd a detektívnőt, belöknéd az ülések alá, és leterítenéd a dzsekiddel? – ötletelt Mrs Pennington. Úgy tűnt, a megállásos javaslatom nem nyert hangszórót.

Santos a fejét rázta:

- Szerintem, a rendőrök látják, mit csinálunk. Túl közel hajtanak hozzánk.

- Márpedig ez tűnik a legbiztosabb módszernek. – Az asszony elszántan préselte össze ajkát.

- De... ezt nem tehetem...

- Látod ott a kanyart, közvetlenül az országút előtt? – Mrs Pennington az állával előrefelé bökött. – Be fogok hajtani az utolsó pillanatban, te pedig azalatt a pár másodperc alatt, amíg a sarki épület takar minket előlük, lelövöd a detektívnőt, és betuszkolod a hulláját a lábadhoz, az ülés alá. Utána rádobod a dzsekidet, én meg megállok, kiszállok a kocsiból, és beszélek a zsarukkal.

- Ez nem túl jó ötlet – siettem a tiltakozással. – A rendőrök már biztosan kiszúrták, hogy hárman ülünk a járműben.

- Csináld, amit mondtam, Diego! – A nő hangja meg sem rezdült. – Kimagyarázom. Bízz bennem! Eddig is meg tudtam oldani mindent a befolyásos ismerőseim révén, nem igaz? Koncentrálj, mindjárt jön a kanyar!

És egészen hirtelen rántva félre a kormányt, bevágott a járművel a sarki gyárépület tömbje mögötti kis útra. Santos kibiztosította a pisztolyt, és már lendítette volna a homlokom felé, ám én nem óhajtottam megvárni a végkifejletet. Nekivetődtem, és teljes erőmből belecsimpaszkodtam a férfi alkarjába. A támadás váratlansága elég volt ahhoz, hogy félrefeszítsem a fegyvert tartó kezet, és a lövés csak éktelen csörömpöléssel átütötte a mögöttem húzódó ablakot.

Mrs Penningtonnak szerencsére a sebesség és a kanyar miatt muszáj volt a kormányt tartania, így ő nem tudott a műszerfalon pihenő pisztolya után kapni. Mi pedig kétségbeesett dulakodásba kezdtünk Santosszal.

Az újabb pisztolylövés az üres anyósülés kárpitjába fúródott. A hangos dördülés mindkettőnket megbénított egy pillanatra, utána újult erővel feszültünk egymásnak.

- Diego! – visította Mrs Pennington, és a hangerőből egyből sejtettem, hogy vészhelyzet van, a következő pillanatban pedig hatalmas ütés érte a kocsi oldalát. Egymás hegyén-hátán zuhantunk be a férfival az ülések közé. A rendőrautó elképesztő sebességre kapcsolt a lövések hangjára, beért minket, és oldalról belejött a járművünkbe.

Egyszerre rádöbbentem, hogy nem tudom, hol a pisztoly. Csak Santos arcomba boruló dzsekiujját láttam. Vakon belerúgtam a rajtam tornyosuló férfiba, és kapálózva próbáltam megtalálni a fegyvert.

Santos erre a torkom köré fonta erős ujjait, és fájdalmas hévvel szorítani kezdett, hogy elzárja a levegő útját.

Újabb csattanás, és megint nagyot repültünk tehetetlen súlyként csapódva az üléseknek. Megszűnt a szorítás. Köhögve igyekeztem felülni, és tekintetemmel lázasan kerestem a pisztolyt.

- Egyedül van a zsaru – hallottam ekkor Mrs Pennington hangját. – Azt hiszem, le tudom lőni. Csak valami pályakezdő szemüveges kókler, látszik rajta, hogy nem nagy ügy elintézni...

- Megőrült?! – hördült fel Santos. – Nem lőhet le egy rendőrt!

- Jó céllövő vagyok, éveken át jártam a közeli lőtérre a férjemmel. Nem fogok mindent elveszíteni emiatt az átkozott detektívnő miatt! – Mrs Pennington rákönyökölt az első ablakot leeresztő gombra, majd a műszerfal felé kapott. Ám ekkor észrevette, hogy a pisztolya az ütközések hatására átcsúszott a másik oldalra. Sietősen kikapcsolta a biztonsági övét, és odahajolt, hogy elérje a fegyverét. Csakhogy ez a felelőtlen mozdulat elég volt ahhoz, hogy az éppen ekkor érkező újabb oldalsó ütközés áttaszítsa az anyósülésre. Járművünk sofőr nélkül maradva, tehetetlenül a járdára sodródott. Majd egyenesen egy betonfalba csapódtunk.

Kellett egy kis idő, amíg feleszméltem, hogy hol vagyok. Az ülések alatt feküdtem, az ütközés erejétől kábán. A minden porcikámba beléhasító fájdalom csak lassan, fokozatosan kezdett előkúszni és tudatosulni bennem. Santos a két ülés között fennakadva próbálta összeszedni magát. Mrs Pennington pedig a légzsákba gabalyodva keresgélte a pisztolyát elöl.

Az összetört rendőrautó satufékkel állt le mellettünk, és kivágódott az ajtaja. Előkászálódott a sofőr. Nem kis meglepetésemre Quentin Hoolock volt az. Kibotladozott a rommá zúzott járgányból, és pislogva mérte fel az autónk állapotát az ütközés után. A leghalványabb elképzelésem sem volt arról, hogy mit kereshet itt Hoolock egyedül, egy hatósági jármű vezetőjeként, de nem volt időm ezen törni a fejem.

- Miss Lorne! – kiáltotta a fiatalember, megbicsakló hangon. – Miss Lorne, jól van?!

Nyöszörögve feltornáztam magam ülő helyzetbe, csak hogy jelezhessem Hoolocknak, hogy meneküljön.

- Pisztoly van náluk! – szakadt ki belőlem a sikoltás. Azonban nem voltam elég gyors. Mrs Pennington éppen ebben a pillanatban találta meg a fegyvert, és egy kattanással kibiztosítva, a közelgő férfi felé fordult.

A dörrenés fülsiketítő volt. Egy pillanatra azt hittem, Hoolock a szemem láttára fog holtan a porba omlani, azonban nem így történt. A lövés csak az autó plafonjába csapódott. Diego Santos ugyanis az utolsó pillanatban vasmarokkal ragadta meg az asszony csuklóját, és félrerántotta a fegyvert.

- Nem lőhet le egy rendőrt! – förmedt rá. – Ez már túl sok. Elég a vérontásból! Ők csak ártatlan kívülállók. Már nem tudjuk kimagyarázni vagy elleplezni... Itt az ideje, hogy vége legyen!

- Azonnal engedj el! Meg fogjuk úszni. Esküszöm, hogy megoldom, csak engedj el! Gondolj a családodra, te szerencsétlen! – A nő teljes erejéből rángatta a kezét, hogy kiszabadítsa a fegyvert. Egy újabb eltévedt lövés ment a belső kárpitozásba.

Nem vártam tovább, hanem kivetettem magam az ajtón, és Hoolock felé kúsztam az aszfalton. A fiatalember, akit eddig megdermesztett a lövések éktelen dördülése, most magához tért, és odaugrott mellém. Segített felkászálódni.

- Tűnjünk innen! – ziháltam, mindkét karommal átölelve, hogy talpon tudjak maradni.

Hallottam, hogy a háttérben Mrs Pennington magán kívül rikácsol Santos ostobaságát kárhoztatva, a pisztolyért küzdve. Mi meg, ahogy csak bírtunk, a tropára tört rendőrautó felé szedtük a lábunkat.

Ekkor azonban a nő kiszabadult a járművéből, és kezében egy pisztollyal lendült utánunk.

- Most azonnal álljanak meg! – rivallt ránk.

Sajnos, valószínűleg dulakodás közben megtalálta Santos elrepült pisztolyát, és azt megszerezve szökött ki a cinkosa szorításából. A férfi megtörten, lehajtott fejjel ült a hátsóülésen. Feladta a kérészéletű küzdelmet, pedig még nála volt a másik pisztoly.

- Választhatnak – szegezte nekünk a nő. – Vagy most azonnal lelövöm mindkettőjüket, vagy kimegyünk a városhatárba, és ott a tóparti nádasban intézzük el. Nekem kényelmesebb a második, mert kevesebb árulkodó nyommal járna, mint itt, a lakott területen, de ha ellenállást tanúsítanak...

Belefulladt a folytatás. Ugyanis ekkor minden sarokról egy-egy rendőrautó kanyarodott be, és a következő pillanatban körbevettek minket.

Mrs Pennington halálra váltan meredt a szinte a semmiből előbukkanó járművekre, és a vakító kék fénnyel táncoló pászmákra. Lesírt róla, ahogy egyszerre lepörög előtte a helyzet teljes kilátástalansága.

Végül eltűnt szeméből az eltökélt villogás. Lehajolt, és finoman a földre ejtette a pisztolyt, megelőzve az autókból kiugráló rendőrök elharsogott felszólítását.

Nyilvánvalóan beismerte magában a kudarcot, és a tarkójára helyezte a kezét.

Ekkor a falnál álló kocsironcs felől egy pisztolydördülés hallatszott. Mindannyian egyszerre kaptuk oda a fejünket. Santos elterült a hátsóülésen, és csak egy vörös folt maradt utána a korábban betört ablak megmaradt szilánkjain.

Éreztem, hogy hidegség borzong végig a gerincemen, és még az ütközések okozta zúzódások és horzsolások fájdalmát is feledtette velem egy pillanatra.

- Ó, te jó ég! – nyögte Hoolock elsápadva, és villámgyorsan elkapta a fejét, hogy ne kelljen látnia az öngyilkosság nyomait.

Egy elárvult kis vérpatak futott le a jármű ajtaján a betonra. Én is elfordítottam a tekintetem.

A jeges borzadás csak lassan engedett fel. Fokozatosan kezdtem újra felfogni a külvilágot, a kék fényekkel, a rendőrök parancsszavaival, a sebeim lüktetésével...

Aztán megértettem, hogy végre vége.

- Tartson ki! – kezdtem biztatni Hoolockot. – Most már minden jóra fordul.

Igyekeztem nem nézni többé a kocsi felé, hanem az átélt sokktól levegő után kapkodva, a férfi nyakába borultam.

- Éppen az utolsó pillanatban ért ide az erősítés – fújtattam.

- Attól tartok, ennyire nem fényes a helyzet! – súgta vissza Hoolock. – A gyilkosoktól lehet, hogy megszabadítottak minket, de ez nem az erősítés.

- Jaj, ugye, nem...?

- De. Az a helyzet, hogy elkötöttem a rendőrautót, és ez a csapat zsaru azért jött utánam az egész városon keresztül, hogy megállítsanak, és letartóztassanak.

Így hát, mi is kénytelen-kelletlen feltettük a kezünket a rendőrök elüvöltött utasítására.

- Az történt – vallotta be a fiatal férfi halkan, behúzott nyakkal –, hogy elakadtunk a rendőrökkel a PNT üzemnél. Ott filóztak, hogy mi legyen, visszatérjenek-e az előző helyszínre, vagy az üzemet vizsgálják tovább. És... és hiába könyörögtem nekik, hogy sürgősen mérjék be a telefonját, és azonnal keressük meg Önt, csak akadékoskodtak, hogy ahhoz ilyen engedély, olyan felhatalmazás kellene... Inkább vissza akartak menni az előző tetthelyre, ahol a vér meg a kocsi volt, hogy a Bill Inskeep nevű férfi eltűnéséhez rögzítsenek nyomokat, Önt figyelmen kívül hagyva. Én meg bepánikoltam, és beugrottam az egyik autójukba... Szóval, így történt. Elviharzottam a kocsival.

- Miért nem a sajátjával?

- Mert az ott maradt az Inskeep-tetthelyen. Egy rendőrautóval vittek el az üzemhez, és nem akartam értékes időt elvesztegetni arra, hogy még oda is visszamenjek... Ráadásul, úgy gondoltam, hogy többre megyek egy tekintélyt parancsoló hatósági járművel, mint az én kis tragacsommal.

- Hát, annyi biztos, hogy ennek a rendőrautónak köszönhetjük a túlélést – állapítottam meg. – És, persze, Önnek. Hogyan talált rám?

- Az asszisztensével és a nyugdíjazott rendőr segítőjével csináltuk. Az asszisztense bemutatta nekem Mr Stephan Glasbyt, és hárman próbáltuk meg sürgősen kiagyalni, mit tehetnénk. Végül elmentünk az ügyeletes központhoz a megfelelő telefontársaságnál. Mrs Blackhawk elterelte a figyelmüket, eljátszott egy rosszullétet. Mr Glasby addig bejutott hozzájuk, amíg a portán mindenki a mentőhívással és az újraélesztéssel foglalkozott... És, hála az égnek, éppen bejelentkezve maradt valaki a helymeghatározási rendszerben. Előtte ugyanis pont Mr Glasbynek keresett ott telefonjeleket egy belsős ismerőse. Mivel több szívességet nem kérhettünk, muszáj volt ezúttal ilyen módszerekkel bejutni hozzájuk és megkeresni az Ön telefonját, illetve ezzel együtt a tartózkodási helyét. Még szerencse, hogy Mr Glasby rendőrként látott már ilyesmit, és van némi fogalma a megfelelő programok működéséről. Én meg nekiindultam az instrukciói alapján az ellopott rendőrautóval, hogy előkerítsem Önt. Jó sokáig eltartott, mire sikerült a méréseket kellően leszűkíteni, ezért késtem el majdnem. Nem voltam túl ügyes. És, hát, eléggé tönkre is tettem a kocsit... Könyörgöm, mondja, Miss Lorne, hogy van bármi bizonyítékunk arra, hogy kik a gyilkosok, mert különben végem.

Megnyugtató hátba veregetéssel feleltem:

- Semmi gond. Szereztem bizonyítékot. Ott van a falnak ment kocsi ülése alatt.

- Tényleg? Jaj, de jó! Micsodát? – álmélkodott Hoolock.

- Rögzítettem a telefonomra egy beszélgetést, amelyet Mariettával folytattam ma hajnalban. Minden megvan. Ahogy Marietta elmondja, hogy miket tud a gyilkosságról, és hogy ki mit tett... Minden. Ez tuti elég lesz ahhoz, hogy új megvilágításba helyezze a Keats-ügyet, és a rendőrség folytassa a nyomozást. Ha hivatalosan is házkutatást tartanak Penningtonéknál, és megvizsgálják Mrs Pennington laptopját, papírjait satöbbi, minden ki fog derülni. Az egész ipari kémkedés. Két tudományos munkával foglalkozó ismerősöm már dolgozik is az eddig megszerzett részleteken. Mariettát meg lehet majd törni, ő előbb-utóbb teljes vallomást fog tenni a gyilkosságokról. Mrs Pennington pedig vele bukik. Ha a rendőrök mindezt megtudják, kétlem, hogy súlyosan felrónák Önnek a kocsi lenyúlását. Vége. Megoldottuk... – És odaomlottam a férfi vállára. Hoolock is boldog megnyugvással lélegzett fel. Már a felénk bilinccsel közelgő rendőrök sem szeghették kedvünk. Egyre inkább felderülve hozzátettem: - Lehet, hogy óvatlanságot követtem el, amikor egyedül odamentem egy elhagyatott kis kocsmába találkozni az ügy egyik gyanúsítottjával, de teljesen hülye nem vagyok! Korábban az irodámban sikerült életet vernem a telómba, és a kocsmában felvettem az egész társalgást, a készüléket az asztal alatt, a táskámban tartva. Amíg odamentem a sörömet kifizetni a pulthoz, addig meg lopva kikapcsoltam. Marietta semmit nem vett észre. Kellett valami biztosíték arra az esetre, ha mégsem lenne hajlandó önszántából vallomást tenni...

Hoolock fejcsóválva megjegyezte:

- Nem tudom eldönteni, hogy csodálatos vagy ijesztő, amit csinál, Miss Lorne, de annyi biztos, hogy működik...

- Na, csak ne szóljon be nekem a módszereim miatt, miután körbeszáguldozta a várost egy lopott rendőrautóval! – böktem oldalba egy félmosollyal, majd elléptem mellőle, hogy Mrs Pennington után minket is meg tudjanak bilincselni az érkező zsaruk.

Ideje, hogy részletes vallomást tegyünk, és végre mindent tisztázzunk.

36. fejezet: Kapcsolatok

A reggel folyamán nem kevésszer bántam meg a váll nélküli, fekete, flitteres estélyi ruha viselését. Először két fiatal zsaru kacsintgatott rám, és igyekezett belelátni a dekoltázsomba. Utána meg az őrsön egy cellába kerültem egy hatvanas, erősen ittas hölgyeménnyel, aki különböző kéretlen célzásokkal hozta a tudomásomra, hogy a nőkhöz vonzódik, és mennyire bejövök neki a csinos kis ruciban. Holott, éppenséggel nem nézhettem ki túl gusztán a testemet borító karcolások és horzsolások erdejével. Ráadásul a vállamon húzódó régi vágásnyom és az alkaromat csúfító egykori pisztolylövés után maradt forradás is elég jól érvényesült ebben a ruhában. Úgy tűnik, nem mindenkinek szegi kedvét az ilyesmi...

Szerencsére, a rendőröknek nem telt hosszú időbe elérni Billt, aki alátámasztotta a tartályos történetet, és elkezdték feldolgozni a telefonomra rögzített hanganyagot is. Így hát, nem sokáig dekkoltunk Hoolockkal a fogdában az éjszakai zűrök miatt, hamarosan már áldozatként és tanúként hallgattak ki minket, jóval barátságosabb körülmények között.

Mire az egész szövevényes ügyet tisztáztuk, nagyjából meg is feledkeztek az autólopásról. Egyébként is, Hoolock súlyos vészhelyzetet akadályozott meg vele, így nem hiszem, hogy háborgatni fogják miatta.

Annyi kérdésre kellett viszont válaszolnunk az üggyel kapcsolatban, hogy egy idő után már azt sem bántam volna, ha visszazsuppolnak a cellába, és egy tetszőleges bűncselekményt a nyakamba sóznak, csak hagyjanak végre békén. Másra sem vágytam, mindössze pár óra alvásra.

Amikor azonban végre elhelyeztem az utolsó aláírást is az elém tolt iratokon, és szabadon távozhattam a kihallgatást végző zsaruk irodájából, az első gondolatom mégiscsak az volt, hogy be kellene mennem a kórházba. Szegény Mrs Blackhawkot ugyanis mentővel szállították be a megjátszott rosszullét miatt, és feltételeztem, hogy jó pár kellemetlen vizsgálaton esett át. Nem ártana egy kis lelki támaszt adni neki. Így hát, a rendőrőrs épületéből kifelé azon töprengtem, hogy melyik lenne a legrövidebb útvonal a kórházhoz.

Félálomban botorkáltam lefelé az épület lépcsőjén, elmerülve bágyatag gondolataimban... Amikor egyszerre összerezzenve tértem magamhoz. Ugyanis nyílt egy ajtó, és Gomez kapitány toppant be az épületbe. Raul rendőri egyenruhát viselt, és az egyik kezében egy iratmappát szorongatott. Az ő – egyébként sietős – léptei is lelassultak, ahogy megpillantott.

Kicsit meglepő, hogy a nagyvárosi rendőrőrsön botlok bele, mivel az itteni ügyekben nem illetékes. Minket meg ide hoztak be, tekintve, hogy Hoolock egy itteni rendőr szolgálati kocsiját nyúlta le. Nyilván riadóztatták Rault a Keats-ügy miatt, és azért jön, hogy együttműködjön a kollégáival az új aspektus kivizsgálásában.

Egy lélegzetvételnyi ideig rábámultam, aztán újra megszaporáztam lépteimet, és megpróbáltam szó nélkül elhaladni mellette az épületből kivezető lépcsőn. Azonban nem jártam sikerrel. A rendőrkapitány egészen váratlanul elém toppant, és utamat állta.

- Frida, beszélnünk kell.

Lefékeztem, majd várakozásteljes illedelmességgel felé fordultam:

- Igen? Miről lenne szó?

- Tudod jól. A... a Keats-ügyről. – Raul egyébként sötétbarna szeme szinte feketének tűnt a mélyről feltörő érzelmektől. Az a természetellenes hidegség, amellyel eddig fordult felém, most tavaszi hóként olvadt el, és ismerős szenvedélynek adta át a helyét. – Az itteni kollégáim tájékoztattak a fejleményekről.

- Akkor most biztosan sok dolgotok lesz a nyomozás részleteivel. Nem is akarlak feltartani. – Ezzel el akartam indulni, de Raul továbbra is úgy helyezkedett, hogy ne tudjam egyszerűen megkerülni.

- Frida, kérlek, hallgass meg!

- Persze, mondd csak! – Ismét megálltam.

- Muszáj beszélnünk erről.

- Jó, oké. – Csak ennyit feleltem rá.

- Szeretném, ha tudnád, hogy a kollégáim már minden fontosabb részletről beszámoltak telefonon. A felvett beszélgetést is lejátszották nekem. És most már belátom, milyen súlyos hibákat követtem el a Keats-ügyben. - Aranybarna arcán téglavörös pír kezdett kiütközni, ahogy a kínos vallomásba egyre jobban belemerült, de nem tartott szünetet, nyíltan rám nézve folytatta: - Nincsenek rá szavak, milyen felszínes munkát végeztem. Viszont azt tudnod kell, hogy nem személyes okokból történt. Nagy nyomást gyakoroltak rám, hogy idő előtt lezárjam a nyomozást. Egyenesen a megyei rendőrfőnöktől kaptam utasítást három hét után. Egy hétig még tudtam húzni az időt bürokratikus kifogásokkal, de aztán engedtem a felszólításnak.

Ezen a ponton mégiscsak megköszörülte a torkát zavarában, és csak utána folytatta:

- Szóval, nem azért zártam le az ügyet, mert bejöttél hozzám az irodába, és elárultad, hogy érdekelt vagy a nyomozásban. Azt csak azért mondtam, hogy bosszantsalak.

- Igen, tudom. Penningtonék jóban vannak a megyei rendőrfőnökkel – feleltem semleges hangon.

- Most már, a kollégáim által közölt információk alapján számomra is világos ez. Mrs Pennington sugalmazta a feletteseimnek, hogy mielőbb jó lenne pontot tenni a Keats-ügy végére, túl alapos vizsgálódás nélkül. Még egy álszent hazugságot is előadott, hogy ez Dimitrovék érdeke lenne, hiszen így meg lehetne a családot kímélni az elhúzódó botránytól. Ő csak szeretne megóvni egy baráti családot a sok meghurcoltatástól... A kollégáim mesélték, hogy a rendőrfőnök szolgált ma reggel ezzel a részlettel, miután megtudta, mit művelt Mrs Pennington.

- Közben én is rájöttem erre a nyomozásom vége felé. Szóval, szerintem, túltárgyaltuk.

Ismét tovább akartam haladni, de Raul utánam lépett.

- Várj! Még... még szeretnék mondani valamit.

Kényszeredett félmosollyal visszafordultam hozzá:

- Igen?

- Tisztában vagyok vele, hogy semmi sem ment fel az alól, hogy végül tényleg hallgattam a felsőbb utasításra, és megpróbáltam idő előtt lezárni egy ilyen fontos ügyet. Csak azért tettem, mert én is maradéktalanul bűnösnek tartottam Alekszej Dimitrovot. Biztos voltam benne...

- Ez már csak így megy. Mindenkivel megesik, hogy téved.

- Ez igenis rendkívül súlyos. Minden külsőség adott volt hozzá, hogy maffiózónak tartsam... Mindenki azt mondta... Viszont, nem lett volna szabad közvetett információkra hagyatkoznom. Lehet, hogy az esetek kilencvenkilenc százalékában igazam lett volna, de ez most a maradék egy volt.

- Előfordul.

- Nem szabadott volna... – kezdte újra, de egy egykedvű vállrándítással ismét közbevágtam:

- Voltaképpen mindenkit a saját előítéletei vezetnek egy nyomozás során. Engem is. Nincs ebben semmi különös. Néha bejön, néha nem. Ennyi. Majd legközelebb körültekintőbb leszel.

- Frida...

- Most viszont, ha nem haragszol, megyek. Meglátogatom a szívbeteg asszisztensemet a kórházban.

Megkerültem, és pergős léptekkel a kijárat felé indultam. Raul utánam kapott, hogy a karomnál fogva visszatartson.

- Várj! – kérte. – Sajnálom...

- Persze, semmi gond – mondtam rá, és tettem egy újabb lépést az ajtó irányába.

- Sajnálom... Sajnálom, ahogyan veled viselkedtem. Hallottam, mit mondtál a telefonra felvett beszélgetés során a gyanúsítottnak. Amikor a titkok kiderüléséről volt szó... Hogy bánthat valakit, akit szeretsz...

- Nem érdekes. Ne pazaroljunk több szót erre az egészre! – Vetettem rá egy üres bájmosolyt. – Jó munkát mára!

Ezzel leráztam a karomról a szorítását, és kisétáltam az épületből, nem törődve az újabb hiábavaló mozdulattal, amit a megállításomra tett.

Igyekeztem lefoglalni a gondolataimat azzal, hogy melyik büfébe kellene beugranom, hogy vihessek az asszisztensemnek egy nagy zacskó fánkot kárpótlásul a kórházi hányattatásaiért.

*

Fánk ide, fánk oda, Mrs Blackhawk elég panaszosan fogadott, ahogy leültem az ágya szélére a kardiológiai osztály elfekvő részén.

- Ez volt az utolsó alkalom, lelkecském, hogy rosszullétet játszottam el a kedvedért! – nyögte elhaló hangon. Kócosan, a szokásosnál is sápadtabban feküdt a túl nagy kórházi párna hullámai közé süllyedve. – Ha tudnád, milyen fájdalmas zúzódásokat hagyott maga után a szívmasszázs... És fél napja nyomják belém az infúziót...

- Megmentette az életemet – szakítottam félbe a sirámokat. – Ha akkor hárman nem tesznek meg mindent...

- Lárifári! Megint majdnem elrepesztették a bordáimat! Többet akkor sem játszom el a szívinfarktust, ha a kínhaláltól menthetnélek meg vele.

- És ha azt mondanám, hogy ez a sok gyötrelem, amin keresztülment miattam, megér egy fizetésemelést?

- Hm. Az már mindjárt más. Akkor lehet, hogy érdemes volt erőlködnöm.

Az öregasszony vetett rám egy bágyadt mosolyt, majd eres, vékony kezét rátette az ágy szélén pihenő kézfejemre, és erőtlenül megszorította az ujjaimat.

Viszonoztam a mosolyt, és már éppen készültem rá, hogy szokatlan módon valami egészen kedveset mondjak neki...

Ám az ellágyult pillanatot félbe kellett szakítani, ugyanis egy ápoló közelgő lépteit hallottuk meg a folyosóról beszűrődni. Mindketten kapkodó sebességgel estünk neki a fánkok elsuvasztásának az éjjeli szekrény fiókjába. Ha a nővér meglátja, hogy olajtól csicsogó, cukros édességet hoztam egy „élet-halál közt lebegő szívbetegnek”, páros lábbal rúg ki.

*

Ahogy helyet foglaltam a nagyvárosi fogház kényelmetlen látogatói fémszékén, megállapítottam magamban, hogy szívből remélem, ez ügyben utoljára kell idejönnöm. Annyi biztos, hogy bár van még egy-két nap átfutási ideje a kérelemnek, amelyet Quentin Hoolock benyújtott a hatóság felé, Dimitrovot mégsem itt kell már legközelebb meglátogatnunk, nincs kétség a kedvező elbírálást illetően. Már a bekísérésekor sem csörgött rajta az alkarját és bokáját összekötő egész láncrendszer, csak egy sima csuklóbilincset kapott.

Hoolock is bejött velem, aláíratni pár papírt az ügyfelével, így ő a háttérben várakozott, miután elintézte a formaságokat.

Dimitrov összességében kezdett egyre normálisabban kinézni. Úgy látszik, nemcsak én töltöttem az elmúlt másfél napot alvással, hanem végre valószínűleg ő sem hánykolódta végig álmatlanul börtönbéli éjszakáit. A kialvatlan, egészségtelen árkok legalábbis felszívódtak a szeme alól, és jégkék írisze megtelt némi csillogással. Egy rendes borotválkozás azért nem fog ártani, ha végre kiszabadul...

Az őrök lenyomták a férfit a velem szemben elhelyezkedő székre, majd arrébb vonultak.

- Miss Lorne, nem is tudom, hogyan fogjak bele... – kezdte Dimitrov, ám meg sem vártam a folytatást, félbeszakítottam:

- Hát, igen, nem semmi pár héten vagyunk túl. Volt néhány mélypont, de végül is, minden rendeződött. A lényeg, hogy túléltük.

A férfi érzékelte, hogy a készülő hálálkodást próbálom elkerülni, de mégiscsak kimondta, komoly arccal:

- Köszönöm, hogy hitt bennem.

- Nem vagyok benne biztos, hogy hittem – hárítottam el egyszerűen. – Mármint, valamennyire, persze, igen, de négy-öt napja még egy lyukas centet sem adtam volna a sikerért.

- Tudom. Viszont, el kell ismernem, hogy végig megpróbált racionálisan, előítéletek nélkül állni hozzám. Ezt nem sűrűn tapasztaltam az ideköltözésem óta.

- Azért ez nem árt a szakmámban.

- Végtelenül hálás vagyok érte, hogy elvállta az ügyemet.

Hogy végre elejét vegyem a továbbiaknak, gyorsan közöltem:

- Hát, igazából azon múlt az egész, hogy a rendőrkapitány beszólt rám egy nagy bunkóságot, én meg kiakadtam, és bosszúból rábólintottam a Hoolock & Wyatt iroda felkérésére. Csak ezért kerültem egyáltalán képbe. Szóval, nincs mit köszönni.

És mielőtt a férfi bármit mondhatott volna még, lezártnak tekintettem a témát, és inkább azt kérdeztem:

- Mit kezd most az életével? Gondolom, itt a sitten volt ideje alaposan végiggondolni, hogyan tovább.

Eltűnődve megingatta a fejét:

- Nem lesz könnyű. Valahogyan szeretném rendbe hozni a dolgokat a családommal, de pillanatnyilag lehetetlennek tűnik. A fiam nem áll velem szóba, mióta kiderült, hogy viszonyt akartam kezdeni a barátnőjével. A feleségem bejött ugyan meglátogatni tegnap, de láttam rajta, hogy csak azért, mert így illik, és meg sem lepődött az egészen. Üres és közömbös volt a tekintete. Annyit mondott, hogy eddig is mindennap kiporszívóztatta a vendégszobát, ahol aludni szoktam, bízva abban, hogy mielőbb kiszabadulok. És, hogy most már el is kezdett összecsomagolni, úgyhogy hamarosan az egész villát kedvemre használhatom egyedül, ahogy akarom...

- A családja szereti Önt. És azt is tudják, hogy a maga módján Ön is szereti őket – próbáltam biztatni. – Ne aggódjon, ez elég lesz alapnak ahhoz, hogy elkezdhesse rendbe hozni a múlt hibáit!

- Biztos benne?

- Igen. A fia majdcsak megbocsát. Végül is, sem Ön, sem Marietta nem tudhatta, hogy később egy ilyen váratlan szerelem szövődik. Most nyilván nem tölti el Alexet örömmel, hogy előzetes letartóztatás alatt áll a frissen szerzett barátnője, de idővel a helyére kerül majd a szívében minden. Adjon neki pár hetet!

- Igen, azt hiszem, ez rendeződni fog... Mármint, remélem, Alex tudja, hogy ha annak idején sejtettem volna, hogy egy napon majd megkedveli azt a lányt, biztosan nem tettem volna ilyen ajánlatot.

- Szerintem, tudja. Ismeri Önt jól.

- Mi lesz viszont a feleségemmel? – kérdezte még mindig csüggedten Dimitrov. – El kellene engednem?

- Talán. Viszont úgy látom, hogy egyikük sem igazán adta még fel a reményt, akármi legyen is a látszat.

- Sokat gondolkodtam rajta, hogy mit tehetnék. – Elmerengve bámult maga elé az asztallapra. – Egyszer Oscar azt mondta, hogy szerinte azért nem működik a házasságom, mert Imogene nem ért semmihez, amivel én foglalkozom, így nem lehetünk egyenlő társai egymásnak.

- Na, hát, azt látjuk, hogy Mr Penningtonnak milyen jól működött a saját párválasztási stratégiája! – ciccentem egyet gúnyosan. – Nézze! Nem mindenki alkalmas arra, hogy egyenlő félként kezelje a házastársát. Mr Pennington pontosan azzal követett el hibát, hogy olyan nőt választott, aki intelligens, határozott, törekvő, képes lenne sok mindent letenni az asztalra, és nyugodtan lehetett volna egyenrangú fél a kapcsolatukban. Csakhogy Mr Pennington természeténél fogva képtelen volt így kezelni. Sok-sok év megaláztatása pedig nem vezet semmi jóra. Mr Penningtonnnak annak idején kellett volna felismernie, hogy kire van igazából szüksége: valaki olyanra, aki rajongva néz fel rá, és egyedül ő tündököl mellette. Egyszer előtte is megemlítettem ezt, más összefüggésben, de túl cinikusnak nevezett. Nem vette magára.

- Tényleg elég cinikus elmélet, viszont talán igaza van. Én sem gondolom, hogy az lenne a baj, amit Oscar mondott – hagyta rám Dimitrov. – Szerintem, akkor ment minden tönkre, amikor már nem voltam képes úgy elvarázsolni Imogene-t, mint az elején. Fokról fokra múlt el a lenyűgözött sóvárgás a szeméből, ahogyan rám nézett... És egy idő után már inkább az egyszerűbb utat választottam. Kerestem olyan alkalmi szeretőket, akiket megerőltetés nélkül el tudtam kápráztatni a vagyonommal és a kétes hírnevemmel. Aztán már minden egyre rosszabb lett...

- Az a helyzet, hogy véleményem szerint nem csak Mr Pennington teóriája téves, hanem az Öné is – mondtam ki kertelés nélkül. – Félremagyarázza a helyzetet. A felesége nem azért nem tud úgy nézni Önre, mint régen, mert nem találja elég titokzatosnak és érdekesnek. Alapvetően annak idején sem az ál-maffiózós műmájerkedés miatt szeretett bele Önbe, hanem azért, mert érezte, hogy Ön úgy ragaszkodik hozzá, ahogyan senki máshoz. A felesége másra sem vágyik, csak arra, hogy az Ön figyelmének a középpontjában legyen, és azt érezhesse, hogy boldoggá tudja tenni. Szóval, talán inkább azon gondolkozzon hangzatos gyilkossági hazugságok és késes produkciók helyett, hogy hogyan tudná kimutatni, hogy még mindig képes így érezni. A felesége ugyanis, szerintem, azért távolodott el annyira, mert már nem tud hinni abban, hogy még úgy érdekelheti Önt a szürke hétköznapok során is, ahogyan egykor. Egy-két látványos trükk nem fog segíteni.

Mivel Dimitrov kiüresedő tekintetén láttam, hogy homályos szavaimmal kezdem reménytelenségbe sodorni, ezért megpróbáltam valami konkrétabb javaslatot is megfogalmazni:

- Talán az a meglehetősen közhelyes módszer sem tenne rosszat, ha Ön is hozna végre valami áldozatot ezért a kapcsolatért. A felesége lemondott az álmairól, a színházi karrierjéről, mindenről. Esetleg némi áldozatvállalás az Ön részéről is szükséges lenne, hogy látsszon a szándéka komolysága. Első körben érdemes lenne ezen gondolkodnia.

Dimitrov hallgatott egy ideig, aztán nagy lassan csak ennyit mondott:

- Igen, talán igaza van. Megpróbálok hinni abban, hogy van értelme küzdenem.

*

Amikor már kifelé lépdeltünk a börtönépületből, és éppen a hátsó udvaron haladtunk keresztül, Hoolock rákérdezett:

- Ön szerint tényleg megértette, amit mondott neki? Mármint a házassága rendbe hozásáról...

- Nem hinném. De a maga módján próbálkozni fog, és talán az elég is lesz.

- Gondolja?

- Hát... – Vontam egyet a vállamon. – Tud jobbat? Mert én nem.

37. fejezet: Az ügy vége

A citromreszelékkel megszórt vaníliás kávém tetejére zúdított jókora adag fahéj puha porrétegként lepte el a habot. Éppen készültem a kanalat beledöfni a közepébe, hogy szétromboljam az italkölteményt, ezzel iható állapotba hozva, amikor nyílt az irodám ajtaja, és betoppant Quentin Hoolock.

- Itt felejtettem az egyik jogi tankönyvemet – magyarázta, és közben a kezembe nyomott egy papírzacskót. – Ezt meg Önöknek hoztam reggelire. Áfonyás palacsinta.

- Köszi – vettem át az étvágygerjesztően illatozó tasakot. Nem kínáltam meg cserébe kávéval, ugyanis tudtam, hogy csak arra lenne jó, hogy meghallgassak egy hosszadalmas okfejtést a szívritmuszavarokról. Inkább érdeklődtem: – Mi a helyzet az irodakereséssel? A múlt héten említette, hogy az ügyvédi praxisa beindításához kellene egy megfelelő hely.

- Ja, igen, hát az... – Hoolock megtorpant, úton a nyomtatószoba felé a könyvéért. – Van egy jó kis iroda, csak nem tudom, mit szólnának hozzá.

- Milyen iroda?

- Három helyiségből áll, van hozzá ügyfélfogadó, számítógép, irodai eszközök, minden.

- Jól hangzik. És, mi a helyzet vele?

- Itt van a szomszédban.

- Úgy érti, hogy...?

- Van egy üres iroda itt az épületben, pontosan az Önöké mellett. Minden szempontból megfelelő lenne, csak nem tudom, hogy mi a véleményük...

- Remek lenne! – csaptam össze a kezem. – Az asszisztensemnek még úgysem volt alkalma meghallgatni az összes ügyvédbojtárkodásos sztoriját. Biztosan örülne, ha reggelente beugrana hozzánk, beszélgetni.

Mrs Blackhawk a kezébe temette az arcát a háttérben. Hoolock azonban – az idős asszony balszerencséjére – nem vette a lapot, hanem derűsen ránk mosolygott:

- Szuper. A Dimitrovtól kapott pénz bőven elég lesz hathavi bérletre, addig meg hátha beindulna a biznisz. Alig várom. A múltkor amúgy is félbemaradt egy történet, amit Mrs Blackhawkkal meg akartam osztani, mert még épphogy csak belekezdtem az egyik eljárásjogot oktató professzor elemzésébe...

- Egyébként meg – szakítottam inkább félbe –, némi szakmai együttműködést is el tudnék képzelni.

- Ja, igen, erről is akartam beszélni. Nekem is eszembe jutott valami ilyesmi. – A fiatal férfi vidám büszkeséggel kihúzta magát. - Annyira megtetszett, ahogyan Ön kitartóan rendbe hozta a Dimitrov-ügyet, hogy elgondolkodtam, talán ezzel kellene foglalkoznom. A büntetőjog sosem vonzott igazán, mindig is inkább csak Vaughn miatt tanultam. Ideje, hogy megtaláljam benne azt, ami engem is inspirálni tud. Új területet fogok elsajátítani, és ez lesz az irodám profilja. Nem csak úgy általában a büntetőjoggal fogok foglalkozni, hanem kifejezetten olyan ügyekkel, ahol a tettest elítélték, de mégis ártatlannak vallja magát. Perújrafelvételt kér, viszont nincs megelégedve a korábbi ügyvédjével. Ilyen ügyeket fogok elvállalni. Amikor pedig kutatómunka vagy nyomozás szükséges, átküldeném az esetet Önökhöz. Mit szól hozzá?

Megfontolva szavait, egy ideig szórakozottan kavargattam a kávémat, mialatt Hoolock enni kezdett egy kis, kerek palacsintát a saját reggelijéből. Csak utána adtam választ:

- Kockázatos terület, de szerintem jól állna Önnek. Mindenesetre, merész vállalkozás. Meg kell mondjam, hogy Ön minden látszat ellenére igen bátor ember. Örülök, hogy így döntött. Egy dologhoz viszont úgy látom, még mindig nem volt Önben elég kurázsi.

Hoolock meglepetten pislogott egyet:

- Ööö... mihez?

- Még mindig nem vallotta be, mi a helyzet Pattyvel.

Erre félrenyelt egy falat palacsintát, és köhögni kezdett. Csak kis idő után tudott megszólalni:

- Hogyan? Kivel?

- A helyi kórboncnok Patricia Elmont nevű asszisztensével, a középiskolai barátnőmmel. De ne játssza az értetlent!

- Ja, így már tudom, kire utal. Korábban mintha említette volna... Miért kellene azonban bármit is mondanom róla? Azt sem tudom, pontosan kiről van szó.

- Mégis, mennyire néz hülyének? – sóhajtottam fel. – Azt hiszi, nem tűnt fel, milyen furcsán zavarba jött, valahányszor Pattyt megemlítettem? Egyszer szétszórta a papírjait, máskor meg leejtette a tankönyveit, pusztán a neve hallatán. Ja, meg feltűnően kerülte, hogy velem kelljen jönnie, amikor Pattyvel találkoztam, pedig előtte mindenhová követett.

- Én... én nem...

- Dehogynem.

- Nos, öhm... – Hoolock lesütötte a szemét. – Úgy látom, nincs értelme mellébeszélnem. Ismerem. Egy egészen kicsit.

- Honnan?

A férfi arca kezdett bíborszínbe fordulni:

- Hát, én... randiztam vele. Az a helyzet, hogy egy időben próbálkoztam online társkereséssel, és Patricia is fenn volt egy randioldalon. Korábban nem találkoztam vele soha, de ott olyan jól elleveleztünk, hogy azt hittem, lehet nála valami esélyem... Aztán azonban a randin kiderült, hogy reménytelen. – Hoolock lángvörös képpel megrázta a fejét. – Persze, Patricia elég kedves volt ahhoz, hogy ne mutassa ki, de nem vagyok bolond. Ugyan mit akarna tőlem, a Hoolock & Wyatt iroda leglenézettebb, legcsóróbb beosztottjától egy ilyen gyönyörű, okos, kivételes nő? Elbűvölt. Hazudni viszont nem akartam magamról, így hát, inkább beláttam, hogy nincs értelme tovább próbálkoznom. Már az is kínos volt, hogy csak a város legolcsóbb pizzázójába tudtam elhívni. Nem kerestem többször. És még olyan aranyos volt, hogy két nap után írt egy rövid levelet, hogy jól érezte magát, és örül, hogy megismert. Persze, sejtem, hogy ezt is csak illemből írta. Nem tudtam, mit tehetnék, és inkább nem válaszoltam. De... de azóta is sokszor eszembe jut. Az az igazság, hogy amikor Önt kiválasztottam, hogy felkérjem a Dimitrov-ügyre, ez is egy fontos szempont volt. Láttam a közösségi oldalakon, hogy Önök ketten jóban vannak. Volt kinn Patricia adatlapján egy fotó, amelyen együtt koktéloztak. És... és hát... Nem is tudom, hogy mit gondoltam. Talán abban reménykedtem, hogy ha sikerre visszük az ügyet, és Vaughn előléptet, Ön pedig ezt megemlíti a barátnőjének, akkor lesz némi esélyem... Ezért ejtett úgy kétségbe a kilátás, hogy Mr Dimitrov akár a tettes is lehet. Akkor halvány reményem sem lett volna a szakmai előmenetelre. Na, mindegy, az egész hiábavaló vágyálmot gyorsan el kellett engednem. Hamar beláttam, hogy lőttek minden karrier-törekvésemnek Vaughn irodájánál. Szóval, ennyi. Ezért érintett kínosan, amikor Ön szóba hozta Patriciát.

Elmosolyodtam.

- Erre csak egy dolgot tudok mondani – feleltem. – Középiskolás korom óta jóban vagyok Pattyvel, és eléggé ismerem ahhoz, hogy tuti biztos legyek benne: soha életében nem írná valakinek azt, hogy jól érezte magát a randin – pusztán illemből. Tök egyenes szokott lenni az ilyen helyzetekben. Ha akarná sem tudná megjátszani magát.

- Gondolja?

- Ezer százalék. Szerintem, tényleg kedvelte Önt. És ha a napokban majd összefutok vele, jó részletesen el fogom mesélni, hogy Ön milyen rettenthetetlen bátorsággal mentette meg az életemet kétszer is. Patty kedveli a romantikus regényekbe illő hősi lovagokat. Na, mit szól? – Hunyorítottam egyet. – Ideje lassan kitalálnia egy jó kifogást a felhasználói jelszava elfelejtéséről, és újra előkapnia a társkeresős üzeneteit, nem gondolja?

Hoolock fülig vörösödve bólintott egy kisebbet, beletemetkezve a palacsintaevésbe. Egy-két falat után aztán úgy döntött, jobb lenne másra terelni a szót, így megkérdezte:

- Nem tudja, mi lett Mrs Penningtonnal?

- Börtönben vár a tárgyalására. Nem hiszem, hogy valaha is szabadlábra kerülhet még. Az ügyvédje tanácsára kénytelen volt teljes körű vallomást tenni, miután is rohamosan szaporodtak ellene a bizonyítékok.

Hoolock elgondolkodva majszolt el egy újabb palacsintát, aztán megjegyezte:

- Remélem, most végre elszégyelli magát minden kommentelő, aki pusztán azért támadta és vádolta Dimitrovot, mert egy orosz üzletember.

- Gondolja, hogy erre reális esély van?

- Hát, miért ne? Én biztos elszégyellném magam, ha ilyen utálkozva, fröcsögve beszélnék valakiről, akit nem is ismerek, és aztán kiderülne, hogy ártatlan.

Nagyot legyintettem.

- Aligha fog túl sok ember magába szállni – válaszoltam, kiábrándító egyenességgel. – Sőt, hogy mégiscsak jó dolga legyen az utálkozóknak, az egyik valódi elkövető tényleg külföldi származású. Venezuelai. Szóval, nincs ok az aggodalomra, senki sem fog gyűlölködnivaló nélkül maradni, aki erre kívánja fordítani az energiáját.

Ittam egy korty kávét, majd ledobtam magam a székre az asztalomnál.

- Mi viszont talán tölthetnénk azzal az időt – folytattam aztán –, hogy egy-két új megbízásra koncentrálunk. Egyszerre minden magát ártatlannak valló vádlott látóterébe kerültünk a megyében, úgyhogy nem árt rendet vágnunk a beérkező felkérések között. Javaslom, lássunk is hozzá! Mr Hoolock, Ön is maradjon, ha van kedve! Szükségünk lesz ugyanis jó pár jogi tanácsra a szortírozás során.

- Szívesen – dörzsölte össze a tenyerét a fiatalember felvillanyozódva. Egyből odahúzott egy széket mellém. Valami viszont még gondterheltté tette, legalábbis elfelhőzte egyébként vidám tekintetét. Végül rá is kérdezett: – Ön szerint a néhai Mr Santos családját deportálni fogják, és a bűnbanda játékszerévé válnak Venezuelában?

Nem feleltem rögtön, megfontoltam a választ. Végül óvatosan fogalmaztam:

- Valahol azt a kósza szóbeszédet hallottam, hogy Mrs Santos nemrég talált a postaládájában egy nagyobb pénzösszeget venezuelai bolívarban. Elegendőt ahhoz, hogy ne kelljen a régi lakóhelyükre visszatérni, hanem kivehessenek egy caracasi albérletet, és szerényen bár, de új életet kezdhessenek. Szerintem, boldogulni fognak Venezuelában. Az asszony szorgalmas varrónő, és a legidősebb fiú is lassan munkaképes korú. Ellesznek.

- Ööö... Mégis hol hallott Ön ilyesmit?

Csak magam elé dünnyögtem, miközben újra készültem megkeverni a kávémat:

- Nem is tudom. Sok mindent beszélnek az emberek.

- Nem lehet, hogy Ön dobta be ezt a jelentős összeget a postaládába a Dimitrovtól kapott munkaköltségéből?

Belemártottam az ezüstkanalat a forró italba, és ütemes mozdulatokkal körbeforgattam. Lassan néztem fel, semmitmondó tekintettel fordulva vissza Hoolockhoz:

- Ugyan, mit nem feltételez rólam!

*

Oscar Pennington véletlenül botlott bele az irodámba. Az egyik tárgyalópartnere is ebben az épületben bérelt pár helyiséget, és láttam, ahogy Pennington egy üzleti egyeztetésről kifelé menet észreveszi a nevemet a folyosóra kitett táblán. Először a lift felé villant a tekintete, jelezve, hogy a távozást latolgatja, aztán mégis visszapillantott a névtáblára. Gondolt egyet, és elindult felém.

Úgy torpant meg az iroda ajtajában, mintha még az utolsó pár lépés során is azon tűnődne, hogy sarkon fordul, és lelép, mielőtt szembetalálkoznánk. Végül csak erőt vett magán, és dölyfös fölényességgel bemasírozott, akkor kopogva az ajtólapon, amikor már benn állt.

- Jó reggelt, detektívnő!

Még egyedül voltam, és éppen a szőnyeg szélén ültem törökülésben, egy kéregbarna cicanadrágban és olajzöld dzsekiben. A fényképezőm lencséjének a cseréjével foglalkoztam. Készültem terepre menni a helyi horgásztóhoz, egy félrelépő pecás lefotózásához a nádasban megbújva, de a masina némi javításra szorult. Egy felháborodott ügyfelem ugyanis földhöz vágta előző este, és berepedt a régi lencse.

Az apró termetű, mégis fenséges eleganciával öltöző és drága pecsétgyűrűje aranyfényével kápráztató gyárigazgató most az asztalomhoz lépdelt. Hellyel kínálta saját magát, elhelyezkedve a legkényelmesebbnek tűnő széken. Eszébe sem jutott megkérdezni, hogy alkalmas-e az időpont a váratlanul kitalált látogatásra.

Amikor csak egy köszönést mormoltam, de nem hagytam egyből félbe a fényképező reparálását, Pennington rám vakkantott:

- A megye egyik legelfoglaltabb embere vagyok, de mégis rászánok két percet Önre. Nos, igazán értékelhetné!

Egy kattanással sikerült végre a helyére pattintanom az új lencsét, és elkezdtem visszacsavarni a tartókeretet.

- Igen? Miről beszélhetnénk? – kérdeztem közben.

Pennington érzékelhetően eltűnődött azon, hogy egyáltalán szóba álljon-e így velem, aztán úgy dönthetett, hogy nem vergődik az osztatlan figyelmemért. Egyszerűen kimondta rövid, mégis annál hangsúlyosabb kérdését:

- Most mit tegyek? – A hangja szinte erőtlennek tűnt a hetyke belépő után.

- Ezt tőlem kérdezi? – Sikerült helyreillesztenem az utolsó rögzítőgyűrűt is, és félretettem a gépet. Felnéztem a férfira: – Nem is ismerjük egymást. Hogyan adhatnék tanácsot?

- Számít ez? Hogy mennyire ismerek valakit... – Pennington arcán egyszerre valami elmondhatatlan fáradtság árnyai kezdtek kiütközni. Lassan, mélyről előkúszva, mint fénytől irtózó rovarok a nap leszállta után. Sötét ráncok rajzolódtak ki a szája szegletében a hegyesre vágott szakáll és bajuszka takarásában. – Nos, a nő, akivel harminc éven át laktam egy fedél alatt, és akivel felneveltük a négy gyerekünket, elárult. Kiderült róla, hogy többszörös gyilkos. Mégis, kit ismerhetek igazán ezek után?!

- Ne tegyen úgy, mintha sosem sejtette volna, hogy baj van! – vágtam vissza egyenes őszinteséggel. – Szerintem, nagyon is érezte. Végig próbált kijátszani, mert a szíve mélyén jól tudta, hogy a felesége nyakig benne van az egészben. Különben elárulta volna, hogy mit tud az achátcsigákról, és a papírnehezékről sem hallgatott volna. Hiszen rákérdeztem. Mégis, egyszer sem beszélt a felesége kutatásáról. Azt is letagadta, hogy vett egy olyan vadászkést, mint amilyen Mr Dimitrovnak volt.

- Nos, talán nem volt helyes – ismerte el a férfi meglepő nyíltsággal. – Viszont, mit tehettem volna? Éreztem, hogy Julie valahogyan érintett, de legrosszabb rémálmomban sem gondoltam volna, hogy bárkinek a haláláért felelős. Még mindig képtelenségnek tűnik... Telnek-múlnak a napok, és nem akarom elhinni... Esténként hallgatta a terveimet, az ötleteimet, és fogta a kezem, bátorított... Mi történt? Mikor mérgeződött meg a minket összefűző szeretet? Azt sem tudom, a gyerekeimmel hogyan beszéljek erről. Sosem... sosem beszélgettem velük semmiről. Julie foglalkozott velük. Nos, nem tudom, mit szeretnek, vagy hogy mit csinálnak a szabadidejükben. Mondja, nyomozónő, mi lesz most a családommal?

- Ez már csak Önön múlik. – Vetettem rá egy halvány mosolyt. – Már maga a tény, hogy megfogalmazódott Önben a kérdés, derűlátásra ad okot. Ha hisz benne, hogy van értelme időt és energiát fordítani a gyerekeire, akkor talán még van remény. Nyilván, a felesége volt az, aki összetartotta a családot, és most Önre hárul a feladat. Ön viszont megfutamodás helyett megoldásokon töpreng. Tapasztalatom szerint, ez jó alap az újrakezdéshez.

Pennington sokáig csak tűnődve forgatta giccses pecsétgyűrűjét.

*

A Hoolock & Wyatt ügyvédi irodának már a márványlapos burkolata is többet ért, mint az egész irodaház, amelyben én dolgoztam. Lépteim kopogó visszhangot vertek, ahogy a fogadópulthoz sétáltam, és bejelentkeztem egy titkárnőnél, hogy Vaughn Hoolock ügyvéd úrral szeretnék beszélni. A hölgy telefonon egyeztetett a főnökével, és egy perc sem telt el, már fel is küldött az emeletre. Hoolock hajlandó volt rögtön fogadni. Remek. Legalább nem kell órákig porosodnom az épület várójában.

A lift is irigylésre méltó volt. Belefért volna egy kisebb szobám, a falon csillogó velencei tükör körüli dekoratív fémberakások pedig arannyal voltak futtatva.

Az emeleten kétszer is eltévedtem, mire végre megtaláltam a sok folyosó közül a megfelelőt, és rövid kopogás után beléphettem a legnagyobb iroda ajtaján.

Vaughn Hoolock egy hatalmas, vörös fából faragott íróasztalnál ült, éppen egy jogi dokumentumot olvasva. Hanyag mozdulattal félrelökte az iratot, ahogy meglátott, és felkelt székéből. Sötét zakót és vasalt inget viselt, magabiztos eleganciával.

- Á, Frida! Már vártam, mikor jelentkezel – küldte felém émelyítően gödröcskés, nyomasztó mosolyát. – Csodálom, hogy ilyen sokáig tartott jobb belátásra térned.

Megálltam egy lépésre az asztaltól, és karba font kézzel fordultam felé. Nem válaszoltam a lekezelő tegezésre.

Hoolock kinyitott oldalt egy szekrényt, amelyről ránézésre azt hittem, aktákat tartalmaz, most azonban egy üveg ital és két pohár került elő belőle.

- Whiskyt? – kérdezte nyugodtan.

- Nem kérek, köszönöm.

Töltött magának egy olyan mennyiséget, hogy bőven bepótolta az én elmaradó fogyasztásomat is. Aztán nagyot kortyolva visszafordult hozzám:

- Gondolom, most egyeztetni szeretnéd, hogy hogyan tudnánk rendezni a viszonyunkat a korábbi nézeteltérésünk után.

- Csak szeretném egyértelművé tenni, hogy megértettem az üzenetét.

A férfi mosolya szélesebb lett, de nem szólalt meg, hagyta, hogy folytassam.

- Egy kisteherautóval majdnem halálra gázoltak egy parkolóban – idéztem fel. – Megtudtam, hogy egy Joe Cahoon nevű, szökésben lévő volt fegyenc járműve. Mr Cahoon igen enyhe büntetést kapott egy korábbi bűncselekményéért, ugyanis kiváló ügyvéd védte. Nem kellett zseninek lennem hozzá, hogy kitaláljam, ki lehetett ez az ügyvéd...

- Eltaláltad. Mr Cahoont én képviseltem több jogi eljárásban is. És azt mondod, hogy megpróbált elütni téged mostanában? Micsoda véletlenek vannak, nem igaz?

- Nyilván, Mr Cahoon nem puszta személyes lelkesedésből próbál elgázolni valakit, akivel Ön összekülönbözött...

Hoolock ravasz, lapos pillantást vetett rám.

- Mindketten tudjuk, mi történt – felelt vontatottan. – Bízom benne, hogy ez az eset elég volt ahhoz, hogy tudd, hol a helyed.

- Bebizonyítani nem leszek képes, hogy Ön vette fel a kapcsolatot egy szökésben lévő bűnözővel, és küldte a nyakamra, hogy megöljön, de nincsenek kétségeim.

- Ha Joe igazán meg akart volna ölni téged, akkor most halott lennél. Ez valóban inkább egyfajta üzenet volt.

- Hát, így is nevezhetjük.

- Lehet, hogy arra akarta felhívni a figyelmedet, hogy jobban tennéd, ha óvatosabb lennél. Ha alaposabban megválogatnád, kikkel helyezkedsz szembe. – Hoolock ivott egy újabb korty whiskyt szavai közben. – Azt mondod, célba ért az üzenet?

- Fogjuk rá.

- Akkor mostantól remekül meg fogjuk érteni egymást, ugyebár?

- Arra mérget vehet. Csak figyeljen! – Rákacsintottam, és a férfi meghökkent bámulásától kísérve kisétáltam az irodából, belökve az ajtót magam mögött.

*

Marta Sorbet ezúttal is az asszisztensét szidta, amikor meglátogattam a stúdiója öltözőjében. A nyári meleg ellenére hatalmas, fekete szőrmegallérral díszített blézert és alakra szabott, fényes aranyszín ruhát viselt. Egy smink miatt volt így kiakadva a beosztottjára, és emelt hangerővel közölte vele:

- Mindig mindent kétszer kell mondanom?! Egy óra múlva kezdődik a fotózás, te meg még nem keverted ki a megfelelő púdert. – A tükörbe pillantva igazított rövidre vágott, fekete haján, félresöpörve a festett hófehér sávval egyedivé tett, hosszúra hagyott frufrut. – Miért is alkalmazok ilyen tehetetlen, szerencsétlen embereket?!

Amikor meglátott, még biztatásképpen bokán rúgta tűsarkú cipőjével az eliszkoló asszisztenst, aztán egyből odasietett hozzám.

- Ó, Frida szívecském! – Színpadiasan körém fonva karját, megölelt. – Annyira örülök neked. El sem tudom mondani, mennyire! Hogyan köszönjem meg? A műsorom minden elképzelhető statisztikát megdöntött, mióta kiderült, hogy igazad volt a csigás nyilatkozatoddal, és valóban a Sorbet-show lett egy nagy bűnügyi leleplezés előhírnöke. Azóta mindenki a talkshowmon csüng! Az összes lap ódákat zeng rólunk, az internetes fórumok forrnak, és híresebbnél híresebb emberek könyörögnek, hogy szerepelhessenek. A tévécsatornáknál repkednek a zsáknyi pénzek a sugárzási jogokért... Ismertebb lettem itt a környéken, mint akármelyik hollywoodi szupersztár. Sőt, már az ország távolabbi pontjairól is érkeznek felkérések... Fantasztikus! És mindezt neked köszönhetem!

- Örömmel hallom, hogy a szeretője hátborzongató vérfürdőjéből ilyen jól jött ki – válaszoltam kiismerhetetlen hanghordozással, miközben végre kibontakoztam a mézes-mázas ölelésből, és odaléptem a stúdió öltözőjének egyik asztalkájához. Félresöpörve egy sminkes tálcát, leültem a bútordarab szélére.

Egy pár másodpercig csöndben méregettük egymást, fürkésző tekintettel kutatva minden apró rezdülést egymás arcán, aztán Sorbet lehalkulva megjegyezte:

- Remélem, a jövőben is számíthatok a diszkréciódra, és arra, hogy sosem beszélsz a Keats-ügyben betöltött szerepemről.

- Hát, persze – válaszoltam egy vészjóslóan elbájoló mosollyal. – Csak egy apró szívességet kérnék érte cserébe.

Sorbet fejében megkondulhatott a vészharang, ugyanis sötétre festett szeme összehúzódott. Óvatosan kérdezett rá:

- Miről lenne szó?

- Szeretném, ha az egyik soron következő adásban előtúrná Vaughn Hoolock ügyvéd egyik régi ügyét.

- Egy régi ügyét?

- Igen. Amelyben egy erőszakos védencének az áldozata felvágta az ereit Mr Hoolock online bántalmazási hadjárata következtében.

Az asszony tekintetében továbbra is ott maradt a rosszat sejtő gyanakvás:

- Rémlik valami ilyesmi, de hát...

- Azt akarom, hogy az egész esti adás ezzel foglalkozzon! Tálalja az ügyet úgy, hogy igazságot szolgáltasson vele a lány emlékének, és minden néző egyértelműen átérezhesse, miféle ember Vaughn Hoolock. Aztán szépen sorban, adásról adásra kaparjon elő más szennyest is! Nem várom el, hogy azok is egész estések legyenek, de szánjon mindig legalább öt-tíz percet Mr Hoolock leleplezésére. Segítek, ha szükséges. Detektív vagyok, bármilyen mocskos titkot elő tudok ásni róla. Azt akarom ugyanis, hogy járassa le Vaughn Hoolockot a médiában. Hazudni nem kell, de szedje elő minden egyes szánalmas, görbe ügyét! Mindet. Legyen annyira meggyőző, hogy elérje, hogy egyetlen jóérzésű ember se álljon többé szóba a Hoolock & Wyatt irodával!

Kis csönd. Még Sorbet vastagon bepúderezett arcán is látszott, ahogy az asszony fokról fokra elsápad. Végül elhaló hangon kinyögte:

- Jaj, Frida szívem, ezt nem tehetem.

- Dehogynem. Ha bárki képes erre, akkor az Ön.

- Technikailag lehet, hogy képes vagyok, de nem szállhatok szembe egy olyan emberrel, mint Vaughn Hoolock.

Oldalra billentettem a fejem, úgy válaszoltam:

- Nem? Akkor, ezek szerint, inkább azt választja, hogy Önt tiporja sárba a média. Rendben. Mindenfelé el fogom terjeszteni, hogy hogyan hitegette és üldözte a halálba a pénzért fizetett szeretőjét! Interneten, tévében, helyi újságban, mindenhol. Izgisen hangzik, nem? Lehet, hogy még a rendőrség is vizsgálatot kezd. Az pedig biztos, hogy ezzel a szaftos sztorival befutna Tim Traber konkurens leleplező showja. Most még a poros nyomában sem kullog az Ön műsorának, de gyorsan felcserélődhetnek a szerepek, nem igaz? Ezen már az sem segítene, ha a saját műsorában esne túl a leleplezésen. Ideig-óráig lehet, hogy felhajtaná a statisztikákat, de mindketten tudjuk, hogy van egy olyan határ, amelyen túl az emberek annyira megutálnák Önt, hogy elkerülnék a műsorát, és bojkottálnának mindent, amit csinál. Azt pedig biztosra veheti, hogy Tim Traber leleplező showja gondoskodna arról, hogy Ön átbillenjen ezen a határon. Nekem, voltaképpen, mindegy. Döntse el, hogy mit akar! Ön vagy Vaughn Hoolock. Legalább az egyikük pontosan azt fogja kapni a médiában, amit megérdemel. És, ha létezik valaki, aki jó sárdobálásban, akkor az Önökön kettőjükön kívül biztos, hogy én vagyok. Szóval, melyikük legyen az áldozat?

Sorbet erős pirosra rúzsozott ajka megrezdült. A hangja egészen elvékonyodott, ahogy végül megszólalt:

- Ha előállok ilyesmivel a műsorban, Vaughn ellenem fordul. Eddig sikerült jól jövedelmező együttműködést fenntartanom vele, de kényes az egyensúly... Tudod te, miféle ember Vaughn Hoolock?!

- Ó, igen. – Csak ennyit feleltem.

- Most még a maga módján kedvel, legalábbis a legutóbbi üzleti egyeztetésünkkor azt mondta... Bár nála sosem lehet tudni. Ha viszont így hátba szúrom, végem van. Az emberi része érdekelne a legkevésbé, de... Felfogod, milyen kapcsolatai vannak magasabb körökben, és hogy mekkora a befolyása? Ő a város legveszélyesebb lakója! Még alvilági támogatói is vannak. Persze, én sem panaszkodhatok... De ha belemegyek egy ilyen végeláthatatlan küzdelembe a leghíresebb ügyvédi irodával, kölcsönösen ki fogjuk készíteni egymást... Elúszik a sok vetítési jog, kedvezmény, lehetőség, minden...

- Hát, igen. – Epésen elmosolyodtam. – De hát, Ön szeret azzal büszkélkedni, hogy mindig jól jön ki minden szituból, nem? Próbálkozzon most is!

Azzal megütögettem Sorbet vállát, felkeltem mellőle, és kisétáltam a villogó reflektorok és sminkes asztalok között a stúdióból.

*

Öles léptekkel haladtam a talkshow parkolóján keresztül, a közterület-felügyelők miatt gondosan lemért és padka mellé igazítva leállított kocsim felé, amikor egy ismerőst vettem észre a túloldalon. Litvin professzor éppen arra sétáltatta a három kutyát. Elöl trappolt a legnagyobb, loncsos szőrű, barna eb, mögötte pedig a fajtatiszta foxi és a menhelyről befogadott, apró keverék. A kis csapat kutya is pont ekkor szúrt ki, és vidáman húzni kezdték a pórázt az irányomba. A kocsimat hátrahagyva, átsétáltam hozzájuk.

Litvin csak az utolsó lépéseknél eszmélt rá, hogy nekem örülnek a kutyák, ugyanis addig lefoglalta egy szürke mancsnyom eltüntetése a kesztyűjéről. Az egyik kezét ugyanis furcsa felemássággal fekete bőrkesztyű borította, az áramütéskor szenvedett égési sérülések takarására.

Üdvözlésképpen biccentettünk egymásnak, majd nekiálltam sorban megsimogatni a kutyák fejét.

- Mi újság? – érdeklődtem aztán a proftól. – Jól vannak?

- Igen, köszönjük, kiválóan. – A férfi szórakozottan igazított egyet fekete bőrkesztyűjén. – Ön?

- Én is, köszönöm.

- Szeretnék mondani valamit, ha már így összetalálkoztunk.

- Csak tessék!

- Igaza volt, kisasszony, most már végérvényesen belátom.

- Miben?

- Abban, hogy Billt tényleg nem érdekli a pénzem. Képzelje, most említettem neki, hogy nemsokára visszaköltözhetünk a villába, mert letelik a félév. Erre csak elfintorodott, és láttam, hogy magában gondolkozik valamin. Aztán tíz perc múlva elém állt, és azt kérte, hogy maradjunk még pár hónapig a lakásban, mert úgy szereti, hogy olyan közel vagyunk egymáshoz, és ő ott a villában amúgy is csak feszeng. Persze, hosszabb távon biztosan jobb egy nagy, kényelmes luxusotthonban lakni, de még szeretné egy darabig élvezni a kis lakásban való együttélést. Láttam rajta, hogy mindezt őszintén mondta. Egyszerűen velem szeretne lenni, és semmit nem jelent neki a vagyonom.

- Na, végre! – sóhajtottam fel megkönnyebbülten. – Úgy örülök, hogy Ön is látja, miről beszéltem. Ugye, most már nem fogja tovább gyötörni azt a szegény fiút az állandó aggodalmaival?

- Megígérem, hogy soha többé.

- Szuper. – Megütögettem a professzor vasalt zakóba bújtatott karját. – Milyen jó, hogy összefutottunk! Nagyon örülök.

- Én is örülök, hogy találkoztunk. Ráadásul, megint lenne egy kisebb megbízásom Önnek.

Egyszerre megállt a kezem mozdulat közben, ahogy éppen Litvin könyökét lapogattam volna.

- Csekélység – tette hozzá, észrevéve a lefagyásomat. – Tényleg csak meg kellene nyugtatnia...

Lassan leengedtem a kezem.

- Ezúttal egyből látni fogja, hogy megalapozott kétellyel fordulok Önhöz – magyarázta tovább, ideges melléktevékenységként a kesztyűje szárát igazgatva. – Képzelje el, a minap rájöttem, hogy Bill egy csomó pénzt rejteget előlem az egyik szekrény aljában. Ezen még nem is ütköztem volna meg különösebben, bár elég nehezen jövünk ki egyik napról a másikra, de végül is, bármilyen oka lehet annak, ha pénzt tesz félre... Csakhogy tegnap eltűnt a pénz. Bill elköltötte. Még ezen sem aggályoskodtam volna túlságosan, amikor azonban belenéztem a táskájába...

- Belenézett a táskájába?!

- Igen. Addig-addig tűnődtem a pénz sorsán, hogy végül belenéztem Bill táskájába, amíg tegnap este tusolt.

Erre már inkább nem is mondtam semmit. Így a férfi folytatta:

- És, tudja, mit leltem a táskában? Egy színes celofánba csomagolt, leragasztott, gondosan összekészített ajándékot. Bill vett egy ékszert valakinek.

- Egy ékszert?

- Igen. Ott van egy bársonybevonatos dobozkában a táskájában. Kinyitni nem tudom a csomagolás miatt, de félreérthetetlenül látszik, hogy egy ékszeres dobozról van szó. Nézze, kisasszony, én nyilvánvalóan nem hordok ékszereket, szóval ez az ajándék kizárólag egy hölgynek szólhat. Ráadásul, nem olyasmi, amit egy testvérnek vesz az ember. Csak... csak annyit szeretnék, ha utánajárna, ki az illető.

Rámeredtem Litvinre, majd végül síri hangon annyit mondtam:

- Hát, ez borzasztó. Egészen biztos, hogy Bill arra spórolt, hogy megkérje egy titkos szeretője kezét. A dobozkában pedig egy eljegyzési gyűrű van. Hagyja is inkább az egészet, pakoljon össze, és lépjen le, mert mindennek vége! Bill arra gyűjtött, hogy családot alapítson Ön nélkül!

Litvin sápatag arcán megütközötten nyúltak el a halvány ráncok, és nem jutott szóhoz az éledő sértettségtől, aztán mégis halkan rákérdezett:

- Úgy érzi, hogy a kérésem gúnyolódásra méltó?

- Nem, dehogy. Szerintem, az Ön aggálya megalapozott. És egészen biztos vagyok benne, hogy semmilyen más magyarázat nem képzelhető el, kizárólag ez!

A férfi feszélyezetten köhintett egyet:

- Én csak arra gondoltam, hogy például ismerkedni kezdett az utóbbi hetekben...

- Nem! Semmi értelme elbagatellizálni a problémát. Bőröndöt elő, csomagoljon, meneküljön ebből a szörnyű szituációból! Még egyedül is jobb, mint egy ilyen kiégett kapcsolatban.

Litvin elhúzta a száját, és látszott, hogy először meg akar botránkozni csúfondáros reakciómon, de végül mégsem válaszolt ellenségesen. Egy darabig még nézett rám dermedten, aztán annyit mondott:

- Köszönöm, kisasszony, tényleg igaza van. A nyersesége ráébresztett, hogy már megint fölöslegesen aggasztottam magam. – Kifújta a benntartott levegőt, és az alkaromra tette kesztyűbe burkolt kezét. Mintha még el is mosolyodott volna, bár nehéz volt ezt felfedezni alapvetően savanyú és kedvetlen arcvonásaiban. Viszonozni is akartam a derűs arckifejezést, ám ekkor a férfi még kibökte: - Mindenesetre azért megnyugtatóbb lenne, ha utánajárna. Csak a biztonság kedvéért.

*

A Dimitrov-villa nem sokat változott azóta, amióta legutóbb itt jártam. A fekete-fehér nappali hűvös eleganciáját egyetlen ízléstelen bútor sem törte meg, mind illeszkedett a berendezés stílusába. Sőt, a polcra, a vadászkés helyére kikerült egy éjszínű absztrakt szobor – amely leginkább egy sündisznóra emlékeztetett, de ötletem sem volt, mit ábrázolhat –, ezzel is kiegészítve a szoba eddigi hangulatát.

Quentin Hoolock éppen Dimitrovval beszélte át egy bonyodalmas iratcsomó kitöltését, így kihasználtam az időt arra, hogy szóba elegyedjek a hófehér, bőrhuzatos kanapé szélén üldögélő feleséggel. A nő éppen egy csizmát keresett magának a telefonján egy flancos divatáruház honlapján.

Lehuppantam mellé, mire felpillantott a kínálat böngészéséből, és felém fordult.

- Hogy van a fiuk? – érdeklődtem.

Az asszony kozmetikai műtétektől merev arckifejezésén árnyalatnyi bánat suhant át Alex említésére.

- Nem is tudom – válaszolta tétován. – Olyan szomorú. Csak fenn ül a szobájában, és tervezgeti az újabb meg újabb kérvényeket, hogy meglátogathassa azt a lányt...

- A dutyiban?

- Igen. Egyre csak ezen töri a fejét. Ráadásul előállt azzal, hogy segítenünk kellene letenni az óvadékot.

- Kamaszszerelem. Előbb-utóbb elmúlik.

- Én is ebben próbálok bízni. – Mrs Dimitrov arca ettől függetlenül nem lett derűsebb. - Mindenesetre, most folyton csak erről beszél. Hogy egyetem alatt is minden hétvégén elmegy majd meglátogatni a börtönben... Fogalmam sincs, mit mondhatnék.

- Még az sem biztos, hogy Mariettát elítélik – jegyeztem meg. – Elég közvetett a szerepe a Keats-gyilkosságban és az én autós elrablásomban is.

- Felmenthetik? – Az asszony megborzongott, és összébb húzta magán krémszínű blézerét. – Gondolja, hogy az jobb lenne? El sem tudom képzelni, hogy a fiam egy ilyen szívtelen gyilkossal járjon. Vagy Ön szerint nem kellene így éreznem vele kapcsolatban?

Erre nem adtam egyenes választ, ugyanis sejtettem, hogy nem kedvezne a nő egyébként is borús hangulatának. Inkább annyit mondtam:

- Azt gondolom, hogy az esküdtszék intézményét azért találták ki, hogy ne egy-két magánember véleménye döntsön az ilyen erkölcsi kérdésekben, hanem egy az egész társadalmat jelképező csoporté. Nem érdekes, hogy én személy szerint mit gondolok.

- De Ön is úgy véli, hogy egy gyilkos, igaz?

Úgy láttam, ideje elterelnem Alexről és Mariettáról a szót, így felelet helyett feltűnően fixírozni kezdtem egy elől hagyott könyvet a dohányzóasztalka sarkán. Mivel mindenütt szép, szabályos rend volt, csak ez a könyv hevert itt gazdátlanul, szétnyitottan lefordítva a fekete asztallapra, arra tippeltem, hogy közvetlenül a megérkezésünk előtt olvasta valaki.

- Orosz tankönyv? – érdeklődtem, látva az angol és cirill betűs címek váltott sorait.

Mrs Dimitrov alig észrevehetően bólintott. Épp csak megrezdült csavaros kontykölteménybe feltűzött, mézszőke haja az apró mozdulat hatására.

- Régen tudtam egy kicsit oroszul, mert amikor Alekszejjel megismerkedtünk, lelkesedésből megtanultam pár mondatot – magyarázta kis hallgatás után. – Mivel azonban nem sok szükség volt rá, később nem fejlesztettem a tudásomat. És... és most elővettem újra. A férjemmel azt beszéltük, hogy érdemes lenne elutaznunk pár hónapra. Alex egy héten belül beköltözik az egyetemi campusra, mi pedig külföldre mennénk. Jól esne az itteni megaláztatások és állandó bulvárfigyelem után. Moszkvára gondoltunk. A férjem vállalta, hogy félreteszi a munkáját egy fél évre, megtanít oroszul, és közben ott tölthetnénk az időt a szülőhazájában. Soha nem jártam még Oroszországban. Úgy ítéltük meg, hogy mindkettőnknek jót tenne a környezetváltozás.

Elmosolyodtam, és lassan bólintottam:

- Igen, azt hiszem, ez jó ötlet.

Ezután már sikerült bizakodóbb és derűlátóbb mederben tartanom a társalgást, és a nő a nyelvtanulás kihívásairól mesélt. Nemsokára végzett Hoolock, és elköszöntünk a házaspártól, hamarosan magunk mögött hagyva a Dimitrov-villa fekete-fehér nappaliját és gazos, erdővel félig benőtt kertjét.

Útközben elmeséltem Quentin érdeklődő kérdésére, hogy Dimitrovék milyen utazást terveznek a nyár végére.

- Ööö... Igen? Moszkva? – Meglepett csodálkozással igazított egyet szögletes szemüvegén. Aztán megjegyezte: - Biztos, hogy működik ez a dolog? Mármint... Ön azt tanácsolta Dimitrovnak, hogy hozzon végre ő valami áldozatot a kapcsolatukért, ne mindig a felesége. Az mióta áldozathozatal, hogy elviszi az asszonyt a saját szülőföldjére, ahol már rég járt – a saját kedvtelésére?

- Valóban vitatható a tanácsom Mr Dimitrov általi értelmezése, de ne aggódjon, tökéletesen fog működni. Legalább együtt töltenek majd jó sok időt, már itt is, amíg a felesége oroszul tanul tőle. Így Mr Dimitrovnak bőven lesz lehetősége arra, hogy a tudásbeli felsőbbrendűségét fitogtathassa. A nő pedig a férje figyelmének a középpontjában érezheti magát. Minden rendben lesz.

*

Josh Daltonhoz egyik nap munka után ugrottam be, hogy ránézzek, éppen milyen kerti partit készít elő. Legnagyobb meglepetésemre viszont semmiféle buli nem alakult. A srác lehangoltan ücsörgött a kerti függőágya szélén, két tenyerébe hajtott homlokkal.

- Vöröske, végem van – jelentette be drámai hangon, ahogy helyet foglaltam mellette.

- Ugyanis?

- Ugyanis jelentkeztem arra a nyavalyás tanfolyamra. A közgázosra.

- Mi ebben a tragédia?

- Hogy volt egy borzasztó nehéz felvételi teszt, amire hetekig készültem. Ma kaptam meg a levelet az eredményről.

- És? Nem sikerült?

- De! Éppen ez a szörnyű. Felvettek... Most komolyan, el tudsz képzelni egy iskolapadban?! Már a középsulit is végiglógtam...

- Úgy tűnik, a képességei viszont mégsem olyan rosszak, ha sikerült a felvételi.

- Csak szerencsém volt! – Dalton elkeseredetten a fejét fogta. – Atyaég, vöröske, ebbe bele fogok pusztulni! Mindig is utáltam a tanulást.

Magamban somolyogva adtam feleletet:

- Ne búsuljon, végül majd minden jóra fordul, meglátja. Csak tartson ki! – biztattam, némi iróniával a hangomban.

- Ezzel legalább be fogok vágódni Natalie-nál? - nyögött egyet.

- Az biztos, hogy jobb pont lesz, mint a teraszon füvezés.

Josh még ettől sem derült fel, csak mélyet sóhajtott:

- Most hogy’ fogok így délutánonként a masszázskádban szunyókálni? Az órák hajnali tízkor kezdődnek. Érted?! Tízkor. Ki bír felkelni ilyen korán? Végem van...

*

A szomszédasszonyom egy melegítő zoknit horgolt az íróasztalánál, amikor beértem az irodába. Egy polcon már ott hevertek előtte az aznapi levelek kibontva.

- Jó hírt kaptunk, aranyoskám – újságolta, miközben én a nyárvégi eső cseppjeit vertem le a kék műbőrdzsekim ujjáról.

- Remek. Mi az?

- A hatóságok soron kívül feloldották a tiltást a detektívengedélyedről, és lehetővé teszik az azonnali megújítás kérelmezését, még a betörési ügyeid ellenére is. – Mrs Blackhawk felmutatta felém az egyik hivatalos értesítést. – Úgy tűnik, a rendőrkapitány végre leállt a zaklatásoddal, és kezdi észrevenni magát.

Nem válaszoltam, csak feltűnő elmélyültséggel folytattam a dzseki rendbehozatalát.

- Először csodálkoztam, hogy nem használtad fel a Dimitrov-ügyet a kirúgatására – folytatta a témát az öregasszony az egyértelműen kínossá váló légkör ellenére is. – Hiszen ezt tervezted, és simán megcsinálhattad volna. Annak a beszűkült korlátoltságnak, ahogy ezt az ügyet kezelte, a fele is elegendő lett volna ahhoz, hogy elveszítse az állását. De egy szóval sem utaltál rá a médiában.

Továbbra sem voltam hajlandó reagálni. Felakasztottam a fogasra a minden igyekezetem ellenére elázott ruhadarabot, majd nekiálltam elkészíteni a reggeli kávénkat.

- Nem értettem, miért – dünnyögött tovább Mrs Blackhawk. – Most viszont, ezt a levelet elnézve, működött a módszered... Már látom, hogy jól tetted, hogy nem rúgattad ki...

Én csak értetlenkedő tekintettel pillantottam fel a kávéfőző szűrőjének öblítéséből:

- Kit?

- A rendőrkapitányt.

- Milyen rendőrkapitányt?

- Hát, Raul Gomez kapitányt...

- Nem tudom, kiről beszél. Nem ismerek semmiféle Gomez kapitányt. – És ezzel visszafordultam az italkészítő masinához.

Mrs Blackhawk először meghökkenten meredt rám, aztán rosszallóan megcsóválta a fejét. Megállta viszont szó nélkül a reakciómat, és végre leszállt a kérdéskörről. Csak annyit mondott:

- Szóval, a rendőrség jóváhagyja az engedélyed megújítását. Úgy tűnik, hamarosan véget érhet a csillagjósi pályafutásunk. Mi lesz most a sok dekorációval, például az általam varrt terítőkkel?

Eltűnődtem, aztán felélénkülve válaszoltam:

- Tudok egy jósnőt a szomszéd városban, aki örülne, és fő helyre tenné ki őket a nappalijában. Mit szólna hozzá, ha odaadnánk neki?

*

Leültem otthon a csigák terráriuma mellé, és elnéztem, ahogy álmos lassúsággal forgatnak egy-egy kis kerek salátafalatot a szájukban. Már négyen voltak, ugyanis az erdőben talált három mellé elhoztam a Keats lakótársánál őrzött példányt is. A lányt eléggé lefoglalta egy újabb festménye, ugyanis kiállítást akar szervezni Philip emlékére, így nem bánta, ha elhozom az achátcsigát, és ezzel is leveszek egy terhet a válláról. Én meg úgy gondoltam, hogy nálam esetleg jobban érezné magát a kisállat, tekintve, hogy itt vannak a társai.

Betettem nekik még egy pár szelet zöldséget a csincsilláim kajájából, aztán a rágcsálóknak is kiporcióztam az adagját.

Volt valami békés, de ugyanakkor magányos is abban, ahogy az összes állat nekilátott eszegetni.

- Ez a Keats-ügy eszembe juttatott valakit, akinek már hónapok óta adós vagyok egy képeslappal – dünnyögtem magam elé. Odanyúltam a kanapém mellé ledobott táskámért, és előkerestem belőle azt a virágos képeslapot, amit hazafelé úton, a postára beugorva vettem. Elkezdtem írni pár üdvözlő sort egy távoli városban élő, egykor pakisztáni származású fiatal anyának és a kisfiának.

Nem írtam alá. Csak odakanyarítottam egy mosolygó fejet az üzenet aljára, és megcímeztem a lapot. Aztán újra elsuvasztottam a táskámba. Majd elviszem valamelyik nap bedobni egy nagyvárosi postaládába. Ha helyben adnám fel, még a végén visszavezethető lenne hozzám, ha esetleg illetéktelen kezekbe kerül.

- Most pedig, mi lenne, ha megnéznénk a Sorbet-show ma esti adását? – fordultam vissza kis jószágaimhoz. – Miss Sorbet középiskolás diákokat fog megszólaltatni, akiket én kerítettem elő neki. Majd szépen elmondják, hogy mennyit fizetett Vaughn Hoolock a netes kommentjeikért. A többi csattanót nem akarom előre lelőni, de egy pár másodpercre én is felbukkanok a műsorban, ahogy a régi bírósági ügy részleteit ismertetem. Ütős adás lesz, meglátjátok.

Nagy nyújtózással felkászálódtam a terrárium és a ketrec mellől, és kimentem a konyhába popcornt készíteni.

<<Vége>>