1. kötet: A kártyaklub titka

Mariannának ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

www.rekairasai.hu

1. fejezet: A megbízás

Állítom, hogy az új ügyfeleknek különös érzékük van ahhoz, hogy a legrosszabbkor találjanak meg. Ritkaságnak számít, hogy olyan személy toppanjon be az irodámba, akit még életemben nem láttam, de ha mégis így esik, akkor pont a legkevésbé sem vagyok rá felkészülve.

Például azon a bizonyos szerda reggelen is.

Éppen a bal műszempillám felragasztásán ügyködtem, amikor bekopogtak az ajtón. Majdnem lefejeltem a tükröt, és sikerült elejtenem a szempillasort. A kellemetlen az volt, hogy a jobb oldalt már megcsináltam, így kénytelen voltam félkész állapotban ajtót nyitni.

Persze, miért kell munkaidőben elkészíteni a sminkemet? Csak annyit tudnék felhozni a mentségemre, hogy nem szólt a telefonomon az ébresztő, és jócskán késésben voltam, amikor ziláltan berontottam az irodámba. Mivel az utóbbi időben elég kevés volt az ügyfél, nyugodtan feltételezhettem, hogy bőven lesz időm az íróasztalomnál ülve pontot tenni a külsőm elrendezésének végére.

Tévedtem.

Sajnos, még azt sem sejtettem, hogy potenciális ügyfél a bekopogó látogató, ezért félig lehúzott cipőben – kilógott belőle ferdén felrángatott nejlonharisnyám –, félkész sminkkel, félig felragasztott műszempillával és csak az egyik oldalon betűrt derekú blúzban nyitottam ajtót. Bemutatkozásnak tökéletes...

Az ajtóban alacsony, idősebb asszony állt, akinek aprócska termetét feltornyozott, keményre dauerolt haja igyekezett ellensúlyozni. Galambszürke kosztümöt viselt, és vastag lencséjű, kerek szemüveget. Szerény, de elegáns öltözék. A gazdája olyasféle ember lehet, aki a puritán mértékletesség és a múlt század végi társadalmi konvenciók keretei között igyekszik maradni – állapítottam meg. Nálam szakmai ártalom, hogy már első ránézésre is igyekszem minél teljesebb képet alkotni az emberekről. Aztán vagy bejönnek a tippjeim, vagy nem, de legalább megpróbálom.

- Jó napot kívánok! – köszönt a nagyjából hatvan év körüli hölgy. – Frida Lorne-t keresem.

- Én vagyok. – Sikerült mosolyt préselnem az arcomra kínos helyzetemben is, és kezet fogtam vele.

- Giselle Whitmore a nevem – mutatkozott be. – Munkaügyben jöttem.

- Fáradjon be!

Arrébb oldalaztam szánalmasan kalimpáló cipőmben, hogy utat engedjek. Miközben a hölgy peckesen bevonult az irodába, lehajoltam, és belebújtattam lábfejem a lila körömcipőbe.

- Foglaljon helyet! – ültettem az íróasztalom elé, a bútor lapján könyökömmel félretolva a talpas tükrömet és a sminkes ecsetet.

Közben azon tűnődtem, vajon mit keres nálam egy Whitmore. Jó okom volt feltételezni, hogy egyetlen Whitmore sem rokonszenvezik az általam vezetett magánnyomozói irodával.

- Collin Whitmore nővére vagyok. Biztosan ismeri, itt lakott a városban. A rendőrség ma reggel értesített telefonon mint Collin legközelebbi hozzátartozóját, hogy hajnali kettőkor rátaláltak az öcsém holttestére. Rögtön a legelső vonattal indultam...

- Hé, álljunk csak meg! – intettem le száraz, pattogós szavai sorát. – Collin Whitmore meghalt?

- Meg. – Pislogott párat vastaglencséjű szemüvege mögött, de nem tűnt különösebben megrendültnek.

Én viszont úgy bámultam rá, hogy ha abban a pillanatban feltesznek egy primitív kérdést például a nevemre vonatkozóan, még arra sem biztos, hogy felelni tudtam volna.

- Nem hallott még erről? – kérdezett rá a hölgy, látva megrökönyödésemet.

- Elnézést, nemrég értem be az irodámba, nem volt időm felvenni a kapcsolatot a rendőrségi informátorommal – hebegtem az átlátszó hazugságot. Nincsen semmiféle rendőrségi informátorom, és azt hiszem, hogy ez az arcomra lehetett írva, mert annyira meglepett Collin Whitmore halálhíre, hogy még a rutin hazugságomat sem tudtam hitelesen kinyögni.

Kétségtelen, hogy sosem voltunk puszi-pajtások Whitmore-ral, de már olyan régóta ismertem, mentem el mellette minden hétvégén a szupermarketben, és pillantottam rá röpke, kényszeredett köszönés erejéig, hogy azt hiszem, a halálhíre úgy érintett, mint akivel közölték, hogy a gyerekkora óta hordott pizsamáját széttépte a meghibásodott mosógép dobja. Hihetetlen. Felborult a világ megszokott rendje.

Az igazat megvallva, volt némi bajom Collin Whitmore-ral.

Ketten dolgoztunk magándetektívként a városkában. Na, már itt kezdődtek a bajok. Volt közöttünk ugyanis egy kis egészséges rivalizálás. Illetve, ha azt is beszámítjuk, amikor vödörnyi mésszel lelocsoltam az irodája falán lógó hirdetményeket, akkor mondhatjuk, hogy elég erősen élt bennünk a versenyszellem.

Sosem mulasztotta el közölni a klienseivel a Montoya-ügyben vallott csúfos kudarcomat. Mondjuk, én sem késlekedtem egyetlen társaságban sem felemlegetni az ő szégyenletes Irving-botrányát.

Ja, és egyszer egy újságinterjúban papagájnak nevezett. Csak azért, mert sötétvörösre festem makrancosan sűrű hajzuhatagomat, és szeretek néha egy-két színes kiegészítőt hordani, mint például lila karika-fülbevaló vagy sárga lakktáska, még nem hinném, hogy rossz lenne az ízlésem, és végképp nem azt, hogy rekedten rikoltozó, tiritarka tollashoz kellene hasonlítani!

Persze, visszaadtam a kölcsönt, mert Marta Sorbet talkshowjában közöltem élőadásban, hogy Whitmore-ral egy műköröm-építő tanfolyamon ismerkedtem meg. Ez nem volt igaz, de kit érdekel. Fél város kérdezgette tőle hetekig, hogy tényleg van-e műkörmös végzettsége. És, azt hiszem, néhány begyepesedett ügyfele el is pártolt tőle a szokatlan hobbi hallatán. Hehe.

Egyébként, Whitmore mint magánember sem volt túl rokonszenves fickó. Alacsony, pocakos figura, akinek be nem áll a szája. Pontosabban: be nem állt, ugyanis már nem beszél többet. Döbbenet, hogy meghalt. Bármennyire is nem kedveltem, hozzátartozott a város életéhez.

Jó, oké, őszinte leszek. Idegesítő pojáca volt, aki az alacsony termete miatt érzett kisebbségi komplexusát azzal próbálta ellensúlyozni, hogy állandóan hencegett. Legutóbbi találkozásunkkor, az „Igyon még egyet” fedőnévre hallgató kis kocsmában két korsó sör felett, megállás nélkül dicsekedett, hogy milyen érdekes és kalandos ügyekkel bízták meg. Persze, elejtett néhány lesajnáló megjegyzést az én kisstílű klientúrámmal és kellemetlenül unalmas válóperes ügyeimmel kapcsolatban is.

Nem reagáltam rá, mert én – vele ellentétben – nem sértem meg az ügyfeleimmel szembeni titoktartási kötelezettségemet, és nem fecsegek még csak célzások szintjén sem a bizalmasan kapott munkáimról. Ráadásul bosszantóan fején találta a szöget. Pont aznap sokalltam be végképp a pikáns lesifotók kattintgatásától, és talán ez a pillanatnyi megcsömörlés lehetett az oka, hogy beültem egy-két sörre Whitmore-ral. Nagy kár volt.

„Nosztalgikus” gondolataim hálójából Giselle Whitmore köhintése ragadott ki.

- Figyel, Miss Lorne? – kérdezett rá, előrébb dőlve székén.

Zavartan biccentettem.

- Nos, mint mesélni kezdtem – vette fel újra a fonalat –, a Blueberry utcában találtak rá az öcsém holttestére. Igen sokkoló eset, ugyanis meggyilkolták. Agyonverték baseballütővel.

- Uhh. – Csak erre a válaszra futotta tőlem. Azt az információt még talán képes voltam befogadni, hogy Whitmore halott, de ezt...

Lehajtottam a fejem, hogy ne lássa az arcomra kiülő, magánnyomozóhoz nem illő, mély elszörnyedést, és jól tettem, hogy véghezvittem a mozdulatot, ugyanis megpillantottam a korábban elejtett, hiányzó szempillasort. Lehajoltam érte, és tenyerembe rejtve felkaptam. A cselekvés hétköznapisága sikeresen visszaterelt a racionális mérlegelő képességem medrébe.

- Fogadja őszinte részvétemet – fordultam vissza az asszonyhoz. – Igazán sajnálom, ami az öccsével történt.

- Nem rázott meg annyira - felelte totális közönnyel. - Chicagóban élek, nem is tartottam a kapcsolatot Collinnal, egy-két karácsonyi üdvözlőlapot leszámítva.

Igen? Hát, én sem nagyon tartom a kapcsolatot a két öcsémmel, ugyanis mindketten Ausztráliába költöztek, de azért mégsem így beszélnék, ha agyonvernék az egyiküket baseballütővel!

- Értem. És, mégis, miben tudnék segíteni? – kérdeztem rá egyenesen, mert úgy ítéltem meg, hogy jobb lesz, ha mielőbb lerázom. Nem tetszett a ridegség, ahogyan az öccse haláláról beszélt.

- Három hete meghökkentő sms-t kaptam Collintól. – Elővette a telefonját. A készülék elfeketedett féltéglára emlékeztetett ősrégi, divatjamúlt kialakításával. Az asszony pötyögött rajta egy darabig, majd hamarosan már megnyitott sms szövegét nyomta az orrom alá.

Az üzenet így hangzott: „Gisa! Ha bármilyen szörnyűség történne velem, ne fordulj a rendőrséghez! Keresd Frida Lorne-t, ő ki tudja deríteni az igazságot.”

- Nem tudtam mire vélni a furcsa üzenetet. Fel akartam hívni Collint, amint olvastam az sms-t, de nem vette fel a telefonját. Aznap este aggódtam, hogy mi történhetett. – Olyan monoton, száraz hangon darálta, hogy nehéz volt elhinni, képes bármiféle testvéri aggodalom érzésére. – Ide is telefonáltam a város rendőrőrsére, ők meg járőrt küldtek ki megnézni, mi lelte Collint. Később azonban azt mondták, jól van, és, amikor kifaggatták, nem fűzött magyarázatot az üzenethez. Így hát, nem vizsgálódtam tovább, azt hittem, otromba tréfa. Hetekig nem is hallottam róla semmit, erre most felhívnak, hogy tegnap éjjel Collint meggyilkolták. Értse meg, Miss Lorne, hogy számomra is rejtély, mi folyhat a háttérben! Mivel azonban ez volt szerencsétlenül járt öcsém utolsó kívánsága, szeretnék megmozgatni minden követ, hogy teljesüljön. Megtenné, hogy elvállalja az ügyet, és nyomozni kezd?

Nos, a szituáció ezen a ponton végképp abszurd lázálomnak kezdett tűnni. Whitmore engem nevezett meg mint egy ügy kiderítőjét? Lehetetlen!

- Alapvetően válóperes esetekben szoktam nyomozni, főleg házassági vitákban – próbáltam azonnal hárítani a képtelen ötletet. - Nem vagyok illetékes folyamatban lévő rendőrségi ügyek felderítésében.

- Csak volt oka, hogy Collin Önről írt.

- Talán félreértésről lehet szó. – Hitetlenkedve megráztam a fejem. Hajtincseim kusza, vörös villanásokként röpködtek az arcom körül a heves mozdulatot kísérve.

- Ismer más Frida Lorne-t?

- Nem, de akkor is képtelenség.

- Szeretném megbízni, ahogyan Collin kérte.

Megdörzsöltem a homlokom, és igyekeztem összeszedni a gondolataimat.

- Nem biztos, hogy Mr Whitmore komolyan írta az sms-t – próbálkoztam tovább. – Mi oka lett volna óvakodni a rendőrségtől? Tudtommal törvénytisztelő polgár volt. Arról nem is beszélve, hogy, be kell vallanom, az öccse világéletében kételkedett a képességeimben.

- Láttam a váróban kifüggesztett papírokon a tarifáit – vágott közbe a hölgy rezzenetlen arccal. – Kétszer annyit fizetek, mint a legbonyolultabb esetei.

Na, így már egyből más. Miért nem ezzel kezdte? Mi lenne, ha mégis megfontolnám az ügyet? Bármennyire elképesztő is.

- Nézze! – pillantottam Giselle Whitmore-ra komoly arccal. – Még ha el is vállalnám az öccse ügyét, nem lenne egyszerű, mivel a rendőrség ilyen esetekben lefoglalja az áldozat ügyfélkörét érintő összes dokumentumot. Így kimondottan nehéz lenne kutatnom. – Szóval, srófold fel az árat, mamika! - biztattam gondolatban.

- Továbbá, minden esetleges költségét megtérítem, csak fogadja el a felkérést!

Az asszony állta tekintetemet, és végül elégedetten biccentettem.

- Legyen! – Bármilyen esetlenül is indult részemről a társalgás, és bármennyire nem tetszett a nő hideg közömbössége meg Whitmore rejtélyes sms-e, elszántam rá magam, hogy belevágok az ügybe. Végül is, éppen kliens-hiányban szenvedek. Miért is ne töltsem ki túlontúl sok szabadidőmet jól fizető - bár illegális - nyomozással?

Így utólag belegondolva, furcsa új megbízásom fényében, azt kell mondjam, még előnyöm is származhat abból, hogy nemrég összeültem a kocsmában a néhai Whitmore-ral. Csak vissza kellene emlékeznem, mit is hordott össze aznap. Talán említett fontosat.

Rémlik, hogy hadovált egy szerb professzorról. Hogy a proffal bridzskörbe járnak? Jó lehet kiindulási alapnak. Ugyan hány szerb professzor futkározhat a városban? Nyilván nem lesz nehéz beazonosítanom az illetőt, és ha Whitmore nagyzoló, fecsegő természetéből indulok ki, könnyen lehet, hogy a professzornak is elejtett utalásokat az ügyeiről. Nem is kellenek a rendőrségnél lévő dokumentumok, gyorsan fel fogom göngyölíteni a legutolsó ügyfelei listáját.

No, lám, mégiscsak van előnye annak, hogy Whitmore szájhős volt.

Visszatereltem figyelmemet Giselle Whitmore-hoz, és belekezdtem jól begyakorolt, unásig koptatott monológomba. Minden leendő vagy frissen szerzett ügyfelemnek elő szoktam adni, hogy meggyőzzem a hallgatóságomat megbízható szolgáltatásaimról és hiteles eredményeimről.

*

Első utam a tetthelyhez vezetett. A Blueberry utca félreeső, málló vakolatú házfalak között húzódó sikátor, nem éppen a város legjobb környékén. Kihalt, még az utcai világítás sem éri el. Elég elgondolkodtató kérdés, hogy mit keresett ott éjnek évadján egy Whitmore-féle, konszolidált, középkorú úriember.

Még napfényben sem mutatott túl szívderítő képet a környék. A lepukkant, időjárás marta házakat a város eladósodott szegényei lakják. Maga a Blueberry utca sikátornak sem igen nevezhető, alig találni rá a düledezett falak között.

Én is csak a körbefuttatott rendőrségi szalagkordonról ismertem fel, hogy közel járok a tetthelyhez. Kinéztem a legszimpatikusabb pontot a deszkapalánk és a szalagsáv között, ahol feltűnésmentesen át tudnék mászni. Lehajoltam, hogy megkezdjem a mozdulatsort. Amikor félig átjutottam volna, éles hang csattant nem messze tőlem.

- Miss Lorne!

Ó, ne!

Lefékeztem, és visszabújtam a szalag alatt az utcára. Megszólítóm ugyanis a helyi rendőrkapitány volt, Raul Gomez. Bosszúsan elbiggyesztett ajakkal vártam be a házak közül felém lépdelő egyenruhás férfit.

Rövidre vágott szakálla és elfésült sötét haja olyan fényesen csillogott, mintha valami márkás kulimásszal kenegetné. Legutóbb kábé egy hónapja láttam, akkor is ugyanígy vakított a haján a napfény, szóval állandó rögeszméje lehet, hogy ez az eljárás emeli a megjelenése színvonalát. Barna, komor arcát jellegzetessé tette enyhén görbülő, határozott vonalú orra.

Az apja mexikói emigráns, az anyja pedig alaszkai takarítónő volt. Gomez kapitány mindig is nagyra tartotta az eredményeit, azt, hogy nyolc testvére mind börtönről börtönre vándorol változatos drogügyletek miatt, ő viszont szorgalmasan iskolába járt, és magas beosztású rendőr vált belőle.

Még az elődje mesélt róla, amikor Rault áthelyezték ide.

Hát, ha azt nézzük, tényleg szép teljesítmény, hogy sikerült kitörnie a nyomorúságból... de hol érdekel ez engem? Ettől még nem kellene úgy viselkednie, mint egy fontoskodó bürokrata, meg hetykén és lekezelően bánnia velem, ha rendőrségi eset közelében bukkanok fel. Fél éve nevezték ki kapitánynak, és azóta megkeseríti a munkámat.

Az elődjével jól kijöttem, hébe-hóba csúsztattunk egymásnak hasznos információkat pult alatt. Amióta áthelyezték Raul Gomezt a szomszéd városból, azóta vége az aranyéletnek. Nála nincsenek suttyomban cserélt hírmorzsák, fülesek. A rendőrségi dokumentumoknak a közelébe sem enged. Folyton az előírásokra hivatkozik, mintha a világ csak azokból állna. Gáncsoskodó alak.

És fél fejjel alacsonyabb nálam, majdnem olyan kis növésű, mint Whitmore volt. Mi a csoda van ezzel a két alacsony férfival, hogy jó ötletnek érzik idegesítő viselkedésmintázatokkal kompenzálni a termetüket? Rémes.

- Á, kapitány úr! Jó reggelt! – Olyan széles mosolyt vetettem rá, hogy fogkrémreklámnak is beillett volna. – Örülök, hogy itt van, mert pont Önt kerestem.

Karba tette a kezét, és szigorú pillantást vetett rám:

- Meglepne.

- Megbízást kaptam ma szegény néhai Mr Whitmore-ral kapcsolatban. - Szándékosan nem konkretizáltam, miről van szó. - Arra gondoltam, hogy körbevezethetne a tetthelyen, és beavathatna a részletekbe. Persze, semmi szupertitkos infószivárogtatás, csak úgy nagyvonalakban.

Bár a rendőrkapitány vonásaira kiülő megbotránkozott arckifejezés előrevetítette a társalgás irányát, kitartóan ragaszkodtam széles mosolyomhoz.

- Tudom, hogy az eddigi munkakapcsolatunk nem alakult zökkenőmentesen – folytattam -, de hát, minden nap egy lehetőség az új kezdetre.

Körülbelül úgy hangzott, mint egy antialkoholista klub mottója. Kezdenek berozsdásodni a szociális készségeim, mióta az utóbbi öt hónapot azzal töltöttem, hogy bokrok mélyén kúsztam-másztam, és féltékeny megbízóimnak titkos légyottokat fotóztam parkokban.

- Nem tudom eldönteni, hogy viccnek szánta vagy komolyan gondolta, de mindkettőnek sikertelen próbálkozás volt.

Gomez kapitány válaszát hallva megnyugodtam, hogy nem én vagyok az egyetlen, akinek fejlesztésre szorulnak a kapcsolatápolási készségei. És a különbség az kettőnk között, hogy én néhány nap alatt vissza fogok zökkenni a normális kerékvágásba, ő viszont menthetetlen marad.

- Csak körülnéznék. Egy órát adjon, kérem! – Könyörgőn pislogtam rá.

- Ne is álmodjon róla!

- Negyedóra?

- Ideje, hogy távozzon, Miss Lorne! Hátráltat a munkám végzésében.

- Tíz perc?

- Viszontlátásra!

- Öt? Négy?

Raul nemet intett a fejével bosszúsan.

Persze, sejtettem, hogy esélyem sincs, de legalább megpróbáltam. Mindenesetre nekifutottam még egyszer:

- Mi lenne, ha legalább meghallgatna, és mérlegelné...

- Ez rendőrségi nyomozás, és nem hozzáférhető a nyilvánosság számára. Nem egy gátlástalan, pénzhajhász detektívnőt fogok körbekalauzolni.

Elfordult, és visszasétált az épületek közé.

Már nem látta, amit a háta mögött mutattam.

2. fejezet: A professzor

Miután - nem igazán meglepő módon - teljes kudarcot vallottam a tetthelyen, muszáj volt beletörődnöm, hogy amíg Raul Gomez kapitány a környéken tartózkodik, esélytelen szétnéznem. A nyomok rögzítése viszont beláthatatlan ideig eltarthat, főleg a rendőrkapitány szőrszálhasogató utasításait ismerve.

Így hát, új irányt kellett adnom a normálisan még el sem kezdődött nyomozásomnak. Olyasmit, ahol nem futhatok bele hatósági akadályokba. Ráfanyalodtam a szerb professzoros emlékfoszlányom követésére. Majdnem biztos, hogy Whitmore említett ilyen embert sörözés közben.

Nekiálltam kérdezősködni. A halboltos fickónak nem ugrott be, kiről lehet szó, de a postásnak egyből felismerés csillant a szemében.

- Tudom én, kit keres – közölte készségesen. – Lakik egy Gavrilo Litvin nevű szerb, agykutatással foglalkozó professzor az Aubergine utcában.

Még jó, hogy a múlt hónapban csomagkézbesítéskor eszembe jutott megkínálni kávéval. Igaz, hogy a hűtlenségi nyomozásomhoz próbáltam infókat gyűjteni, de a postás a jófejségem jelének tekintette a gesztust, és azóta egészen megkedvelt. Játszhatott ebben némi szerepet az aznap reggeli tornámhoz használt mini melegítőshort és tapadós trikó is? Mindenesetre, jól jött a segítőkészség. A házszámot már nem merte elárulni, személyiségi jogokra hivatkozva, de az utcanév is bőven elég volt.

Áthajtottam az Aubergine utcába.

Egészen másféle környék volt, mint a Blueberry poros sikátora. A kertekkel körülvett, gondosan elkerített villák udvarán medence vize csillogott. A levegőt frissen nyírt gyep üde illata töltötte be a tavaszi napsütésben.

Végigcsöngettem három villát, üres kartondobozt mutatva fel a kaputelefonok kamerájába, előadva, hogy küldeményt hoztam Gavrilo Litvin professzornak. Az egyik lakó aztán végre morózusan átirányított az 5-ös számhoz, hogy a tényleges címzettet zaklassam.

Elégedetten csöngettem az 5-ös számú épületköltemény kapujánál. Bár volt videós kaputelefon is, hamarosan mégis személyesen bukkant fel egy méregdrága öltönyt viselő, középkorú férfi az udvart átszelő márványlapok ösvényén.

- Miben segíthetek, hölgyem?

- Jó napot kívánok! Gavrilo Litvin professzort keresem.

- Én vagyok.

Végigmértem, és levontam néhány rutin következtetést. Markáns áll, rideg, hosszúkás arc. A vonásain arisztokratikus gőg ül, és vékony, sápadt ajkát úgy tartja enyhén összepréselve, mint aki állandóan neheztel. A korát negyven és negyvenöt közé tudom belőni. Látszik, hogy sportol, izmos és arányos az alkata. Valószínűleg teniszezik, mert nincs messze a városi teniszpálya. Nyilvánvalóan sokat foglalkozik a külsejével, erről árulkodik, hogy szőkésbarna hajának minden szála gondosan frizurába van fésülve, és a zakója zsebébe hajtott selyem zsebkendőn a legkisebb gyűrődés sem látszik, holott a professzor otthonra jóval lezserebben is öltözhetne. Lehet, hogy nemrég ért haza munkából, de akkor is hatásvadász és patológiásan tökéletességre törekvő természetre utal a megjelenése. Olyan típus, akinek kiváltképp fontos a látszat.

- Frida Lorne vagyok... – kezdtem volna a bemutatkozást, azonban finom udvariassággal félbeszakított:

- Bocsássa meg a nyerseségemet, hölgyem, de hosszabb időt igényel a mondanivalója? Ugyanis pillanatnyilag prezentációs anyagot állítok össze, és nem kifejezetten alkalmas az időpont a társalgásra.

- Sajnos, fontos munkaügyemről kellene beszélnünk.

- Eladni kíván termékeket?

- Nem, hanem a kollégám miatt vagyok itt. Collin Whitmore-nak hívják.

A professzor tekintete elrévedt a vállam fölött a semmibe, mintha a név említésére elkalandoztak volna a gondolatai.

- Kérem, fáradjon be! - nyitotta ki aztán a kaput, visszatérve a jelenlétemhez.

Egy magánnyomozó életében külön öröm, ha beinvitálják. Jó sokszor előfordult már, hogy rám csapták az ajtót, mert nem a megfelelő szöveggel csöngettem be.

Útközben folytattam a megfigyelést. A kertet kertész gondozza, nyilvánvaló. Az összes bokor szabályosra, kerekre van vágva, és a gyepet is tökéletesre nyírták.

- Milyen aranyos kutya! – intettem egy elkerített telekrész felé, ahol hosszú szőrű, nagytermetű eb futkározott a környezetéhez kevéssé illő rakoncátlansággal.

Gavrilo Litvin apró, rosszul leplezett fintort vágott. Máris láttam rajta, hogy nem igazán kedveli az állatokat.

- Az unokaöcsémé – felelte fanyarul.

Elértük a márványlapokkal kirakott teraszt, és bekísért a villája előterébe.

- Hölgyem, megengedi, hogy a blézerét...? – nyújtotta ki felém üres udvariassággal a karját.

- Kösz, magamon tartom inkább – ráztam le a felajánlást, összehúzva a vállam körül a narancssárga, zöld szegélyű felsőruhát.

A professzor elég modorosnak tűnt, és a nappalijába érve ismét meggyőződhettem erről. Gondosan kiterített egy bársonyizét az egyik fotelon, a jó-ég-tudja-mit, és arra ültetett le.

Felmértem a bútorokat és a berendezést is. Még az olcsóbb darabok is több ezer dolláros tételt képeznének aukciókon. Ébenfa, márvány, ásványok... És az ott egy olasz reneszánsz festő képének a másolata a falon?

- Megengedi, asszonyom, hogy a házvezetőnőm kávét vagy teát szolgáljon fel Önnek?

- Nem muszáj asszonyomozni, nem vagyok férjnél. Szerencsére. – Derűs arckifejezést mellékeltem a poénnak szánt megjegyzésemhez, ám a professzor csak hidegen végigmért, mintha nevetségessé tettem volna magam. Aha, akkor szerinte egy valamirevaló nőnek már rég férjnél kellene lennie huszonnyolc évesen? Vagy más okból nem tetszik a kijelentés?

- Nos, a válasz a kérdésemre... – köszörülte meg a torkát.

- Ja, teát kérek. Gyümölcsöset, ha lehet.

Felvette a tabletjét a faragott dohányzóasztalról, és félsoros üzenetet küldött :

- Hamarosan érkezik a gyümölcsteája.

- Még meg sem kérdezte, hogy pontosan miért jöttem – állapítottam meg, hátradőlve a fotelban. Remélem, nem azért tette rá ezt a zavaróan gyűrődő bársonyleplet, mert azt gondolja, hogy összekoszolnám a puccos bútordarabot. A narancssárga, smaragdzöld díszítőszegéllyel kivarrt kosztümömet meg a hozzáillő zöld neccharisnyát ebéd után vettem át, amikor az előző öltözékemet véletlenül leöntöttem epres-marcipános kávéval. Tuti nem festek úgy, mint egy igénytelen koszlott, akitől óvni kellene a drága bútorokat!

- Amennyiben úgy kívánja, ismertesse velem nyugodtan a jövetele célját! – Kezét összekulcsolva az ölében, felém fordult.

- Mint mondtam már, Frida Lorne vagyok. Magándetektív. – Névjegykártyát kaptam elő a blézerem zsebéből, és az orra elé dobtam a kávézóasztalra. – Ha bármiben szüksége lenne a szolgálataimra, ezeken az elérhetőségeken megtalál. Jutányos a tarifa, és jelenleg én vagyok a város egyetlen élő magándetektívje. Itt, azt hiszem, rá is térhetünk a jövetelem okára: ma új megbízást kaptam. Mr Whitmore-ról van szó, Collin Whitmore-ról. Tegnap éjjel tisztázatlan körülmények között elhunyt, én pedig ezzel kapcsolatban igyekszem részleteket felderíteni. Többet nem árulhatok el a megbízásom jellegéről.

A professzor megemelte a fejét, mintha megütközne a kijelentéseim hallatán. Nem volt azonban egyértelmű, mennyire rendítette meg a hír, ugyanis az arcizmait sikerült élettelen egykedvűségben tartania. Bármit gondolt vagy érzett is Whitmore halálával kapcsolatban, abból semmit nem engedett kiülni a vonásaira.

- Tragikus – felelte kifejezéstelen hangon. – Mr Whitmore-t életvidám embernek ismertem. Nem számítottam a halálára.

- Persze, az ilyesmire nem számít az ember. Állítólag agyonverték baseballütővel az éjszakai utcán.

A férfit először lesápasztotta a horrorba illő gyilkosság híre, kis idő után viszont megfeszült az ajka, és óvatos tartózkodás kúszott eddig ernyedt vonásaira.

- Igazán? – kérdezte, inkább csak hogy mondjon valamit annak elleplezésére, ami az eszébe juthatott. – Milyen barbár, kegyetlen módszer!

- Valóban – hagytam rá.

Litvinnek még időre volt szüksége, hogy tökéletesen rendezni tudja a sorait a sokkoló gyilkossági módszer megismerése után. Így hirtelenjében nyilván nem talált más ideillő, kínosan kiszámított reakciót, ezért beállt a csönd. Én sem szóltam semmit, mert kíváncsi voltam, milyen irányba tereli a társalgást.

Aztán megpróbálkozott:

- Nyilván ki is rabolták. Bizonyára véletlenszerű utcai rablótámadás történt.

- Észszerű feltételezés – hazudtam. Whitmore sms-ét szem előtt tartva valószínűtlennek tűnik a random rablótámadás lehetősége, de nem vagyok köteles Litvin orrára kötni. Higgye csak, hogy lövésem sincs, mit keresek. – Mégis, úgy éreztem, célszerű eljönnöm – folytattam könnyed legyintéssel. – A hozzátartozók is nyugodtabbak lesznek, ha látják, hogy körbekérdeztem a szegény néhai Mr Whitmore ismerőseit. Szóval, csak annyi segítségre lenne szükségem, hogy megnevezzen néhány olyan személyt, akikkel Mr Whitmore kapcsolatban állhatott az elmúlt hetekben...

Ekkor csörömpölés és fojtott káromkodás szűrődött le az emeletről. A professzor sápatag arcán halvány vörös folt ütközött ki a járomcsontja fölött.

- Az unokaöcsém – magyarázta mentegetőzve. – A tegnap estét egy bárban töltötte, és kissé... nehézkes a modora, amikor másnapos. Bocsásson meg, hölgyem!

- Semmi gond, előfordul.

A lépcsőfordulóban kócos, álomittas tekintetű, huszonéves fickó bukkant fel. Göndör, sötét haja tökéletes káoszban csüngött véreres, kék szeme előtt. Kopott farmert és kinyúlt fesztiváljáró pólót viselt, és olyan elképesztően nem illett a görcsösen rendezett, patent házba, hogy egyből mosolyt csalt az arcomra a jelenléte.

Gavrilo Litvin jóval kevésbé tűnt lelkesnek a fiatalember érkezését látva.

- Bocs, levertem a keleti vázádat – közölte a srác, és felmutatott egy cserépfélét. – A virágmintásat. Még koordinálatlan vagyok a tegnap este után, sajnálom. Pedig próbáltam vigyázni, de nem vagyok hozzászokva ennyi értékes dísztárgyhoz, és véletlenül belekönyököltem...

- Nem érdekes, majd a házvezetőnő összetakarítja. - A professzor kényszeredetten igazított a zakója ujján. – Mi éppen fontos ügyről szeretnénk tárgyalni a hölggyel.

Egyértelműen érződött a hangsúlyán, hogy arra céloz, a fiúnak le kellene lépnie, ám az vagy nem vette a lapot, vagy szándékosan figyelmen kívül hagyta.

- Miről? – érdeklődött.

- A hölgy nyomozó. Gyilkosság történt.

- Wow, nagyon durva! - hűlt el a srác. - Ki halt meg?

- Mr Whitmore, a detektív. Utcai rablótámadás során megölték.

- Azta! Szegény! Pedig jóarcnak tűnt. Bár tudta nyomatni a rizsát, ha belendült, de biztosan csak beszélgetni próbált, mert magányos volt.

A professzor arcán megkövült a nyájas kifejezés:

- Bill, kérlek! Mr Whitmore valóban szimpatikus, kommunikatív úriember benyomását keltette, de nem volt alkalmunk közelebbről megismerni. Nem helyes találgatásokba bocsátkoznunk a személyiségvonásait illetően, bármennyire is sajnálatos a halála.

A Billnek szólított fiatalember nem felelt a prof kiokító szavaira, csak elnézően megcsóválta a fejét.

- Talán próbáljuk meg segíteni a hölgy munkáját. – Litvin ismét hozzám fordult. – Ha jól értem, az érdekelné, hogy Mr Whitmore kikkel tartotta a kapcsolatot, kikkel találkozhatott a halála előtti napokban.

Bill leügetett a lépcsőn, és ledobta magát a nagybátyja melletti fotelba:

- Tényleg meghalt szegény Whitmore? Olyan nehéz elképzelni! Még járt is a házunkban négy-öt napja, ha jól emlékszem. A bácsikámmal beszélt.

- Most akartam rátérni. – A professzor egy árnyalattal gyorsabban vágott közbe, mint ahogy hűvös természetéhez illett volna. – Mr Whitmore megfordult itt párszor. Egyfajta felszínes barátságot ápoltam vele. Gondolom azonban, hogy a hölgy nem ránk kíváncsi, hanem sokkal inkább az olyasféle ügyekre, amelyek az áldozat halálát is okozhatták.

- Tud ilyenről? – kérdeztem, úgy téve, mintha nem vettem volna észre, mennyire feszélyezi az unokaöccse csatlakozása a társalgáshoz.

- Talán. Általában csak hétköznapi válóperes ügyek vagy áruházi lopások kapcsán kérték fel, de múlt héten említette, amikor itt járt, hogy ezúttal „nagy hal akadt a horgára”. Így fogalmazott. Jelentős üggyel bízták meg, de hogy milyen jellegűvel, nem árulta el.

Remek. Úgy veszem észre, Litvint tényleg frusztrálja Bill kéretlen jelenléte. Fel sem tűnt neki, hogy egyből átnyergelt a véletlenszerű rablótámadás-dumáról az általam preferált “jó előre kitervelt gyilkosság” verzióra, csak hogy mihamarabb leépíthessen.

- Mindenképpen ígéretes kezdet. – Eljátszottam, mintha teljes figyelmemet élvezné a hallott információ, és szorgosan írogattam a telefonom „Jegyzettömb” alkalmazásába. Közben megérkezett a házvezetőnő, egy idős, elegáns asszony, és illatos áfonyateát tett le elém porceláncsészében. – Köszönöm – biccentettem, majd ismét a házigazdámra és unokaöccsére emeltem a tekintetemet. – El sem hinné, milyen sokat segít ezzel a „nagy hal”-történettel, Mr Litvin.

- Professzor – javított ki gépiesen.

- Elnézést, professzor úr. – Aha, szóval címkórság is van itt. Nem mutattam ki azonban a gondolataimat, hanem folytattam: - Tehát, remek kiindulási alap a nyomozásomhoz. Arról van sejtése, hogy mivel lehetett kapcsolatos a bizonyos új ügy, ha ennyire fellelkesítette a néhai Mr Whitmore-t?

- Nincs. Nem mondott mást, csak annyit, hogy komoly.

- Hallott esetleg nagyobb horderejű bűnesetről a környéken?

- Nem rémlik. Igazából az időm nagy részét munkával töltöm, nem figyelek sem az utcai eseményekre, sem a pletykákra.

- Esetleg az unokaöccse? Úgy tűnik nekem, hogy ő szívesen kimozdul itthonról.

A két férfi gyors, szinte önkéntelen pillantást váltott egymással. Helyes. Sikerült rájuk terelnem a szót az áldozatról, és máris feszengenek.

- Ő is csak néha jár el – felelt Litvin, mielőtt Bill kinyithatta volna a száját. – Egyébként is, nem hinném, hogy hallhattunk volna az említett nyomozás tárgyáról. Nem ismerünk bűneseteket.

- Kétségtelen, hogy nyugodt környék – bólogattam. – Nem sok bűntény vagy botrányos atrocitás történik errefelé. Mióta is lakik itt?

- Tizennyolc éve.

- És az unokaöccse mikor költözött ide Önhöz?

Megint összenéztek. Hm, darázsfészekbe nyúltam. Ideje kihátrálni.

- Bill? Pár hete érkezett, tanulmányi célból. Egy egyetemi szemesztert a kutatólaboratóriumban tölt mellettem gyakorlaton. – A professzor hangja szenvtelen maradt, de a tekintetének nem tudott parancsolni, az újra meg újra az unokaöccsére tévedt.

Itt az ideje elaltatni a gyanakvásukat. Ha tovább kérdeznék, észrevennék, hogy őket elemzem.

- Sok sikert a szakmai gyakorlathoz! – címeztem a fiatalembernek a szavaimat semleges udvariassággal. – Kanyarodjunk is vissza Mr Whitmore-hoz! Kikkel állt kapcsolatban?

Litvin felelt:

- Nem tudom, hogy kik lehettek a barátai, vagy kikkel tartott rendszeres kapcsolatot, de Aron Jasper, a zöldségárus említette a házvezetőnőmnek pár hete, hogy Mr Whitmore szokatlan érdeklődést tanúsított. Sörözni hívta több ízben a sarki kocsmába, feltűnő barátságosságot színlelve. A zöldségárus úgy vélte, nyomozási ügy miatt szaglászik körülötte a magándetektív. Mindössze ennyit tudok.

- Meg ott volt az a Marietta nevű lány is, akivel a diszkóban ismerkedtem meg – idézte fel az unokaöcs, mire szúrós pillantást kapott a nagybátyjától. Feltételezhetően a fiú életvitelének szólt. – Nem jut eszembe a vezetékneve – folytatta Bill rendületlenül –, de telószámot cseréltünk, szóval, a számát meg tudom adni. Marietta is mondta, hogy Whitmore furcsa keresztkérdéseket szegezett neki, szinte már zaklatta. Mondjuk, erről nem sokat tudok, mert érthető módon nem Whitmore volt a fő téma.

Rám kacsintott, én pedig visszamosolyogtam rá. Litvin viszont nem tűnt túl boldognak a társalgás irányától, idegesen dobolni kezdett hosszú, fehér, gondosan manikűrözött ujjaival az antik dohányzóasztal lapján.

Az unokaöccse előhalászta a farmernadrágja zsebéből a mobilját, és kikereste belőle Marietta számát. Átírtam a telefonom jegyzettömbjébe.

- Köszönöm a segítségét – mentettem el az adatot.

- Légyszi, ne említsen meg, mert aznap este leráztam a csajt, és lehet, hogy neheztel rám. – Bill kérése bizonytalanul csengett.

- Persze, nem probléma. Kihagyom a nevét – hazudtam. Nyilvánvaló, hogy rá fogok hivatkozni, amikor Mariettát felhívom.

A professzor közben sikeresen megálljt parancsolt nyugtalanul doboló ujjainak, de még mindig feszülten méregette az unokaöccsét.

Úgy láttam, hogy ez az a pillanat, amikor érdemes távoznom. Becsúsztattam a táskámba a mobilomat, és a házigazdához fordultam:

- Nem rabolom tovább az idejüket, mert inkább az új szálon szeretnék elindulni. Nevezetesen, hogy Mr Whitmore fontos ügyet kapott a halála előtt nem sokkal. Itt az ideje, hogy konzultáljak az asszisztenseimmel, és utánaeredjünk.

Nincsenek egyébként asszisztenseim, de jól hangzik, ezért szoktam néha mondogatni.

Megittam az áfonyateám utolsó kortyát, és felkeltem a fotelból. Litvin ki akart kísérni, de jeleztem, hogy nem szükséges.

- Kitalálok egyedül, köszönöm. – Sietős léptekkel elhagytam a házat.

Jó hangosan végigcsattogtam a márványteraszon narancssárga tűsarkúmban, de ahelyett, hogy folytattam volna utamat a kapu felé, megálltam. Levettem a cipőmet, visszasurrantam a bejárati ajtóhoz, és megpróbáltam hallgatózni.

Valamiféle korholásra számítottam. Legalábbis arra, hogy ilyen-olyan formában megnyilvánul, hogy Litvint legbelül mennyire bosszantotta az unokaöccse diszkós sztorija. Azonban tévedtem. Először csend telepedett a nappalira, aztán kisvártatva elcsíptem az unokaöcs hangját, ahogy annyit kérdezett a nagybátyjától:

- Bajba kerültünk?

A professzor válasza meglepően lágy volt:

- Bízom benne, hogy nem. Talán a hölgy beérte azzal, amit mondtunk neki, és nem fog többé visszajönni.

- És ha mégis...?

- Igyekszem mindent elrendezni, megígérem.

Kis időre mindketten elhallgattak.

- Mondjuk, nem lett volna feltétlenül szükséges bejelentened, hogy itt járt nálunk Mr Whitmore – jegyezte meg aztán Litvin professzor.

- A detektívnő úgyis tudta, nyilván azért jött. Látták itt szegény Whitmore-t a szomszédok, elmondhatták neki. Legalább őszintének tűntünk.

Ezután már csend honolt a házban, én legalábbis nem hallottam mást. Elégedetten elfordultam az ajtótól, és ellopakodtam a kertkapu felé, felhúzva a tűsarkúmat.

Remek. Lám csak, mire nem jó egyetlen kósza sörözés Whitmore-ral? Máris elvezetett egy figyelemre méltóan kétes szálhoz. A karót nyelt Raul Gomez kapitány a kőbe vésett rendőri szabályrendszerével az életben nem derítette volna ki. És még szinte el sem kezdtem a munkát. Mi minden kerülhet még elő, ha belendülök?

3. fejezet: A fénykép

Másnap estig takarékra raktam a Collin Whitmore halála utáni nyomozást. Telefonon időpontot egyeztettem a Litvin professzor unokaöccse által említett Marietta nevű lánnyal és Jasper zöldségessel. Mindketten vállalták, hogy eljönnek hozzám az irodámba következő nap délelőtt, így aznapra nem maradt tennivalóm.

Őszintén szólva, nem is sok okom volt csipkedni magam a nyomozással kapcsolatban, miután a számlámra frissen utalt összegből megállapítottam, hogy Giselle Whitmore napi díjat fizet, méghozzá jó borsosat. Bolond lennék törni magamat az ügy mielőbbi lezárásáért. Majd a rendőrség elügyetlenkedik vele hivatalos úton, én meg nyugisan felteszek pár kérdést a háttérben. Nem kell sietni. Szegény Whitmore már úgyis halott, nem tudok segíteni. És legalább jó darabig dől a pénz.

Így csak annyit tettem, hogy mielőtt hozzáláttam volna a vacsorafőzéshez, készítettem néhány jegyzetet a professzorról és az unokaöccséről.

Eltűnődtem egy röpke percre, hogy vajon mi oka lehetett Gavrilo Litvinnek Whitmore-ral „felszínes barátságot ápolni”, ahogy ő fogalmazott. A professzor nem olyan embertípusnak tűnt, mint aki szívesen barátkozik egy Collin Whitmore-féle nagyzoló, unalmas szószátyárral. Nem tudom elképzelni, hogy pusztán szimpátia alapján kereste volna a társaságát. Ismeretség viszont kellett, hogy legyen, mert Whitmore is emlegette.

Bepötyögtem a „Jegyzettömb” alkalmazásba, hogy „bridzskör”. Ha jól rémlik, Whitmore azt mesélte a kocsmában, hogy oda jár hétvégenként, és onnan ismeri Litvint. Érdemes utánanézni.

Éppen végeztem a jegyzeteléssel, betettem a vacsorámat – egy adag húsmentes lasagnát – a sütőbe, beállítottam az időzítőt a megfelelő állásra... És csöngettek.

Már akkor elkezdtem kellemetlenséget sejteni, amikor fél perc alatt folyamatosan, megszakítás nélkül szólt a csengő, amíg leöblítettem az avokádós arcpakolásomat. Utána már sietősen az ajtó felé szaladtam, mert kezdett az agyamra menni a házamat megtöltő, fülsértő ricsaj. Puszedli, Habcsók és Kuglóf, a három csincsillám is türelmetlenül ugrálni kezdett a szekrények tetején. Még csak az kéne, hogy a tapintatlan látogató úgy felmérgelje a makacs csöngetéssel a triót, hogy megint szétrágjanak egy értékes holmit, mint a múlt héten!

Az eset hasonlóan felemelően indult, mint Giselle Whitmore-ral. Ugyanis, amikor kirontottam az ajtón hálóköntösben, kócosan, házi papucsban, elképedve láttam, hogy a látogatóm a rendőrkapitány, Raul Gomez. Ha fel is merült volna bennem bármi kétség a látogatása jellegével kapcsolatban, akkor feszesen eligazított egyenruhája és a felém kitartott rendőri igazolványa egyből meggyőzhetett arról, hogy hivatalos ügyben érkezett.

Annyira nem számítottam rá, hogy pár pillanatig gyökeret eresztve álltam a küszöbön, és csak az egyik csincsilla puffanása hallatszott a háttérben, ahogy belevetette magát a szekrény tetejéről a szennyestartó kosárba. Gondolom, Kuglóf volt az, mert ő szeret a ruhák közt bujkálni.

Raul magyarázni kezdte, hogy a Collin Whitmore halálával kapcsolatos rendőrségi nyomozás miatt érkezett, de a pontos megfogalmazás nem jutott el a tudatomig, mert még mindig a meglepetés hatása alatt álltam.

Fokozatokban sikerült azért magamhoz térni.

- Kér valamit? – Bekísértem az előszobába. - Tea, kávé, sajt? Más nincs itthon. Vagyis, van még vegetáriánus lasagna, de az a vacsorám, abból nem adok.

- Nem kell semmi.

- „Köszönöm” vagy ilyesmi? - szóltam rá elbiggyesztett ajakkal.

Semmi reakció. Lefoglalta a jegyzetfüzetének az előhalászása a táskájából.

- Nos, szeretnék is rátérni a jövetelem okára – közölte aztán kiegyenesedve, felcsapva a noteszt. – Fél-hivatalos kérdéseket fogok feltenni az elhunyttal kapcsolatban. Nem egy szabványos kihallgatásról van szó, mivel Ön egyelőre még nem tanú és nem is gyanúsított, de megengedi, hogy mégis rögzítsem a párbeszédünket a telefonomra?

- Ööö... nem tudom. - Zavartan megböködtem a korábbi arcpakolás miatt tarkóra feltűzött hajzuhatagomat. - Jó ötlet?

- Megadja a hozzájárulást vagy sem?

- Hát, talán inkább nem, amíg nem tudom, miről van szó.

A rendőrkapitány lefirkantott magának egy rövid jegyzetet. Csak annyit véltem kilátni belőle, hogy “nem tanúsít együttműködő hozzáállást”. Ajjaj. Mi folyik itt?

- Mióta ismeri Collin Whitmore-t? - szegezte nekem.

- Lassítson már le! Mi a szöszért kérdez tőlem bármit is Mr Whitmore-ról?

- Megtenné, hogy válaszol?

- Nem! – Karba fontam a kezem, megmakacsolva magam. – Először adjon egy rövid magyarázatot, hogy miért jött ide ilyen meglepő időpontban Collin Whitmore-ról kérdezni!

Összehúzta a szemét, és úgy mért végig, mintha egy utcai bandatag vagy sunyi csempész vagy hasonló lennék, akit készül lesittelni. Tényleg fenyegetően festhettem a bolyhos rózsaszín köntösömben.

- Szóval? – sürgettem.

- Felmerült a neve a Whitmore-ügy kapcsán, Miss Lorne.

Pislantottam egyet.

- Mi van?!

Értetlenségemet látva ismét keresgélni kezdett a táskájában. Hamarosan egy bizonyítékok tárolására szolgáló nejlontasakot húzott elő az iratok közül:

- Ma reggel lefoglaltuk az áldozat irodájában található összes dokumentumot, valamint az otthonában tárolt iratokat is. Ezt találtuk az elhunyt házában, az íróasztala egyik fiókjában. Engedélyem van rá, hogy megkérdezzem Önt róla.

És felém nyújtotta az átlátszó műanyagba csomagolt, hatósági azonosítószámmal besorolt tárgyat.

Egy fénykép volt. Rólam készült, bár alaposan meglepett a létezése, ugyanis nem járultam hozzá. Még ha csak egy sima fotó lett volna! Csakhogy azonban meglehetősen alulöltözött állapotban álltam rajta a hálószobám közepén. Ráadásul, pont azt a fekete csipke-szettet viseltem a képen, amelyik – hát, hogyan is fogalmazzak? – nem a legszolidabb fehérneműm volt. Hogy a pokolba juthatott egy ilyen kép Whitmore birtokába?

Kapkodva odaintettem a rendőrkapitány keze felé, hogy mielőbb fordítsa le a fotó képes felét a padló irányába.

- Mi lenne, ha nem fixírozna egy félmeztelen fényképet rólam? – förmedtem rá.

- Bizonyíték lehet a Whitmore-ügyben. – Próbálta megtartani a tárgyilagosságot a hangjában, de láttam az aranybarna arcán megjelenő pírfoltból, hogy zavarba jött. – Munkaköri kötelességem kivizsgálni, hogy hová sorolandó.

- Nagyszerű! Nyilván készített a perverz Collin Whitmore egy lesifotót. Csodálatos! Nem értem azonban, hogy a kép miért jár körbe a rendőrségen. Mégis, milyen valós köze lehet egy gyilkossági ügyhöz?

- Nem sokkal Mr Whitmore halála előtt készült.

Láttam, hogy ez még nem minden. A feszélyezett kifejezés erősödött a rendőrkapitány arcán, és éreztem, hogy most jön a java, ahogy folytatta:

- Az áldozatnál talált, nemrég kelt számla alapján eljutottunk az „Igyon még egyet” kocsma csaposához, és mint megtudtam tőle, Ön egy teljes estét töltött együtt az áldozattal a fent nevezett szórakozóhelyen, mindössze három nappal az áldozat halála előtt. Nagymennyiségű alkoholt fogyasztottak, és meglehetősen bizalmas közelségben, egymáshoz hajolva társalogtak...

- Na, álljunk csak meg! – vágtam közbe élesen. Kezdtem ideges lenni. – Egy: nem a teljes estét töltöttük együtt, hanem pár órát. Kettő: két korsó sört ittam, és ha jól emlékszem, Whitmore meg csak egy kört rendelt magának. Erős jóindulattal sem nevezném „nagy mennyiségnek”. Három: egy kiöregedett bárénekesnő trillázott a háttérben, és csak azért hajoltam közelebb Mr Whitmore-hoz, hogy halljam a fülsértő éneklés mellett, mit magyaráz!

Raul olyan kemény tekintettel nézett vissza rám, mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam.

- Önök ketten szeretők voltak? – kérdezett rá.

Hát, cikibb feltételezést, mint hogy egy Whitmore-féle felszínes férfival kavarnék, és még modellt is állnék neki egy aktfotóhoz, nehéz lenne kitalálni!

- Nem – válaszoltam tömören, mert attól tartottam, hogy ha kifejtős választ adnék, meglátszana az ingerültségem.

- Akkor milyen jellegű kapcsolatuk volt?

- Semmilyen. A fénykép pedig lesifotó.

- Szeretném tájékoztatni, Miss Lorne, hogy a hatóság félrevezetése bűncselekménynek minősül, és egy gyilkossági nyomozás esetén súlyos következményei lehetnek. Most ugyan még nem folytatok hivatalos kihallgatást, de mivel rendőri minőségemben vagyok itt, mindenképpen azt tanácsolom, hogy ragaszkodjon az igazmondáshoz. Újra megkérdezem: szeretők voltak?

- Nem. Félreérti a nyomokat.

- Kétlem, hogy az említett két nyom így együtt bármiféle félreértésnek teret hagyna.

- Soha semmi nem volt Mr Whitmore meg köztem!

- Akkor magyarázza meg, legyen szíves, hogy az áldozat miért fotózta le Önt ilyen lenge öltözékben, és miért randevúztak három nappal a halála előtt!

Tényleg komolyan gondolja?

- Értse már meg, hogy akaratomon kívül készült rólam a kép! Nem is tudtam róla – magyaráztam újra, a türelmem megmaradt foszlányaiba kapaszkodva. - Nem volt semmiféle randevú.

- Talán Mr Whitmore aznap este szakított Önnel, Önt pedig a sértett büszkesége bosszúra sarkallta.

Ha Raul nem méregetett volna olyan szigorú tekintettel, akkor egészen biztosan jót kacagtam volna, de a helyzetem így inkább egy rossz álomnak tűnt. Képtelen vagyok felébredni belőle?

Lepillantott a noteszére, egy kis ideig a papíron tartotta a szemét, aztán komoran felnézett.

- Csak mint magánember kérdezem – szólalt meg furcsa hidegséggel a hangjában -, de azért ölette volna meg inkább az áldozatot, mert szerelmi vitájuk támadt, vagy azért, mert így akart volna több ügyfélre szert tenni?

- Ne nevettessen már!

- Nem hinném, hogy bármi mulatságos lenne abban, ha felbérelt valakit egy ember megölésére, Miss Lorne.

Egy pillanatig elhűlve bámultam, aztán...

- Takarodjon a házamból! – közöltem jó pár decibellel nagyobb hangerőn, mint ami még belefért volna az illendő társalgás kereteibe.

- A hivatalos kérdéseimet még csak most akartam feltenni. Megtagadja a válaszadást?

- Meg. Távozzon! Most!

- Jegyzőkönyvbe fogom venni.

- Felőlem ki is plakátolhatja vele a rendőrség épületét!

Raul egyetlen mozdulattal a táskájába süllyesztette a noteszt és a fényképet.

- Már akkor éreztem, hogy köze van az ügyhöz, amikor észrevettem a tetthely körül ólálkodni – jegyezte meg váratlanul. Azt hittem, szimplán lelép a kirohanásom után, de úgy látszik, hiába reménykedtem. Még mondta is tovább: – Tudtam, hogy figyelemreméltó részlet, hogy felbukkant a helyszínen. Ráadásul, mindig is láttam, hogy olyan ember, akinek a pénzen kívül semmi más nem számít, és hidegvérrel átgázolna bárkin... De arra azért nem gondoltam volna, hogy belekeveredne egy gyilkosságba. Mindenesetre, itt az idő, hogy utolérje a megérdemelt sorsa. Addig nem nyugszom majd, amíg bizonyítékot nem találok Ön ellen.

Talán lehiggadva még el tudtam volna fogadni, hogy a rendőrkapitány gyanúsítottként kezel, és összevont szemöldökkel méricskél, de ezt már nem! Azzal vádol, hogy egy lelketlen pszichopata vagyok? Hogyan fogalmazott? „Mindig is láttam, hogy olyan ember, akinek a pénzen kívül semmi más nem számít, és hidegvérrel átgázolna bárkin...” Mit képzel?

Belegondolva, az ismeretségünk kezdetétől fogva utalt rá a nekem címzett kéretlen és nyers megjegyzéseivel, hogy pénzéhesnek és túlontúl laza erkölcsűnek tart, bár sosem derült ki igazán számomra, hogy mi adja az alapot az állandó célozgatásához. Attól még, hogy magánirodát vezetek, és nem a rendőrségnél gürizek, nem vagyok pénzmániás!

Egyszerre rádöbbentem a háttérben meghúzódó indokra, legalábbis az egyikre mindenképpen, és részben megértettem a viselkedését. Jobb pillanataimban egészen biztosan nem adtam volna hangot az elképzelésemnek. Ez viszont... Nos, ez nem tartozott a jobb pillanataim közé:

- Nem tudom, miért rajtam akarja kitölteni az elfojtott féltékenységét. Nyilván amiatt érzi, mert a börtöntöltelék, drogdíler testvérei Cadillac-kel furikáznak, hatkilós aranyláncokat hordanak, és mindennap új nőket rendelnek maguknak, míg Ön egy poros irodában körmöli a jelentéseit, és buzgó görcsösséggel igyekszik betartani minden létező szabályt meg eljárást! Persze, mélyen gyökereznek az ember személyiségében az ilyen feldolgozatlan családi feszültségek, de... Én tehetek róla? Nem! Szóval, talán, nem rám kellene kivetítenie a leplezett, tudatalatti irigységét. Oldja meg saját magában, és ne engem zaklasson a beszólásaival!

Raul minden arcizma megfagyott. Oké, övön aluli volt, elismerem. Elvileg nem is tudhatnék semmit a családjáról, ha az elődje nem súgta volna meg, tehát már a téma puszta felhozása megdöbbenthette, a kifejtés módját pedig inkább hagyjuk! Általában nem szoktam az embereket szembesíteni az ilyen jellegű észrevételeimmel, de dühömben úgy éreztem, hogy a rendőrkapitány megérdemelte.

Fél percbe beletelt, mire végre szóhoz jutott, távolságtartó kimértséget kényszerítve magára:

- Amennyiben nem óhajt válaszolni a kérdéseimre, távozom. – El is indult a nappali ajtaja felé, egyenletes léptekkel.

Majdnem megsajnáltam egy pillanatra, ugyanis titkolt fájdalmat láttam a szemében, de aztán eszembe jutott a rólam tálalt személyiségrajz. Újból tehetetlen düh öntött el az emlék hatására.

- Meg se lássam az otthonom közelében, amíg nincsen elfogatóparancsa ellenem! – szóltam utána.

Nem nézett rám többet. Elhagyta a házam előszobáját, durván becsapva maga mögött a bejárati ajtót.

Én levegő után kapkodtam, és szabályosan ráomlottam a nappaliban elnyúló szófa szélére. Most ez tényleg komoly? Vagy csak hallucináltam? Tényleg volt nála egy fotó és gyilkossággal vádolt? Én meg vérig sértettem a családjával? Nem lehet.

Egy pillanatig azt hittem, hogy megfagyok a döbbenettől, de aztán az egyik csincsilla zörgése magamhoz térített. Habcsók ugyanis az ajtó becsapódásától annyira megijedt, hogy lecsúszott a szekrény oldalán, és beszorult mögé.

Felkeltem, és kiszabadítottam a kis ügyetlent. A kezem megremegett, majdnem elejtettem az állatot, mielőtt letettem a polcra.

Kezdtem elfogadni, hogy mindez tényleg megtörtént, bár ahogy kikristályosodott bennem a felismerés, csak annál rosszabbul érintett. Nem elég, hogy a rendőrségen bizonyítékként tárolják egy félmeztelen képem, ráadásul gyanúsított lettem? Mint Collin Whitmore titkos szeretője? Mint egy önimádatból bosszút forraló vagy egy konkurenciát eltakarító anyagias szörnyeteg?

Hihetetlen, hogy Whitmore még a hullaházból is utánam nyúl, hogy keresztbe tegyen!

4. fejezet: A titkos ügy

Egyre az járt a fejemben, hogy nem lett volna szabad belekezdenem az egyébként is illegális nyomozásba. A rendőrség látóterébe kerültem miatta, és a fényképpel együtt tényleg nem mutat jól, hogy a tetthely körül kujtorogtam.

Talán igaza van a rendőrkapitánynak. Tényleg túl nagy jelentőséget tulajdonítok a pénznek. Hagytam, hogy Giselle Whitmore dollárjai elvakítsák a józan ítélőképességemet. Meg is érdemlem a kínos helyzetemet.

Egész éjszaka ébren feküdtem az ágyamon, és bámultam a sötétséget.

Másnap reggel munkába menet életemben először a kezébe nyomtam néhány bankjegyet az állandóan az utcasarkon ülő idős rokkantnak. Egy háborús veterán, állítólag, bár szerintem csak közlekedési balesetben veszíthette el a lábát, mert részegen vezetett.

Aztán elsétáltam a sokemeletes irodaházhoz, ahol a kilencedik emeleten bérelek egy nyomozóirodául szolgáló helyiséget. Amikor már a liftben álltam, megbántam a pénzpazarlást, és elhatároztam, hogy ez volt az első és az utolsó alkalom, hogy Gomez kapitány sértéseit engedtem bekúszni a gondolataim közé, és hagytam, hogy hatással legyen a cselekedeteimre. A rokkantnak adott pénzből vehettem volna egy új karperecet magamnak!

A reggelt azzal kezdtem, hogy lemondtam minden más időpontot, csak a Whitmore ügyéhez kapcsolódókat hagytam meg: a Marietta nevű lányt és a zöldségest. Feltett szándékom volt, hogy minden időmet a Whitmore-ügynek szentelem, és kerítek egy megfelelően jó nyomot, hogy Raul figyelme elterelődjön rólam. Nem hiányzik a szakmai hírnevemnek, hogy a rendőrség gyilkossági ügyben vizsgáljon. Márpedig, ha nem sikerül lényegi új információt találnom, biztos, hogy Gomez kapitány addig fog üldözni, amíg mondvacsinált bizonyítékokkal le nem tartóztathat, legalább néhány napra. Főleg a testvéreivel kapcsolatos megjegyzésem után. Igen, igen, muszáj belátnom, hogy nagy hiba volt a szemébe vágni a megállapításaimat. Hagynom kellett volna, hogy távozzon azzal az érzéssel, hogy alaposan beolvasott nekem. Nem lett volna szabad kimondanom az igazságot... De hát, akkor képtelen voltam racionálisan megítélni. Most meg már mindegy, nem lehet semmissé tenni.

Töprengésemből kopogás riasztott fel. Belépett az ajtón Marietta Smith. A Litvin professzor unokaöccse által megadott mobilszámon tudtam utolérni tegnap.

A lány húsz év körüli, karcsú és magas volt. Szőkére melírozott, barna haját a vállán szétterítve hordta. Egy Barbie babára emlékeztetett kerek, kék szemével és tökéletes sminkjével, ahogy betipegett az irodámba tűsarkú cipőjében. Tényleg csinos lány volt, és látszott rajta, hogy tudja is magáról. Megállapítottam gondolatban, hogy Bill jól beválasztott a diszkóban, és hogy Whitmore érdeklődése nem feltétlenül csak szakmai lehetett. Bár, ki tudja? Nem biztos, hogy Collin Whitmore olyan fiatal nők után koslatott, akik akár a lányai is lehettek volna.

- Frida Lorne-hoz jöttem – jelentette be a szőke szépség. – Marietta Smith vagyok, és van mára megbeszélve egy időpontunk.

- Én vagyok Frida Lorne. – Kezet fogtam vele. – Foglaljon helyet!

- Tegnap nem igazán értettem, mit mondott a telefonban. Miért is kellett idejönnöm? – A lány leült a velem szemben elhelyezett székre, és egyik lábát átvetette a másikon. Volt valami görcsös a kényelmesnek álcázott mozdulatban.

- Mr Collin Whitmore elhunyt, és ezzel összefüggésben nyomozok. Tennék fel pár kérdést, ha megfelel.

- Hallottam a fodrászomtól a gyilkosságról. Borzalmas, ami a detektívvel történt, de sajnos, nem tudok róla semmi pluszt. Ráadásul, kezdődik egy előadás tízkor, és nem szabad elkésnem. Nehéz vizsga lesz belőle a szemeszter végén. – Látszott Marietta őszintétlen hangsúlyán, hogy nem az a típus, aki túl komolyan veszi az egyetemi tanulmányait, és hogy az előadást csak ürügyként hozza fel, hogy minél hamarabb megszabaduljon tőlem. A testtartása még mindig feszültnek tűnt. Vajon csak a helyzet zavarja, vagy titkolózik? Nehéz megállapítani, mert az emberek többségét ok nélkül is idegessé teszi, ha egy magándetektív szegez nekik kérdéseket.

- Úgy értesültem, hogy Mr Whitmore nemrégen megkereste. Hogyan történt?

- Jaj, hát az nem egyszerű megkeresés volt. – A lány legyintett rózsaszín műkörmökkel díszített, fehér, kecses kezével. – Mr Whitmore heteken át zaklatott. Sündörgött körülöttem, követett a városba, néha előugrott a legváratlanabb helyzetekben a kérdéseivel. Kész rémálom volt! Szerencsére, egy idő után leszállt rólam, de addig pocsékul éreztem magam.

- Miket kérdezett?

- Már nem emlékszem pontosan. Sokféle kérdéssel megtalált. Volt, hogy az adott napommal kapcsolatban érdeklődött, hogy mit ettem, kikkel cigiztem a parkban, milyen rágót vettem a boltban. Aztán előfordult, hogy olyasmiket kérdezett, hogy mit láttam utoljára a moziban, milyen gyakran járok sportolni, allergiás vagyok-e a macskaszőrre. Meg azt is, hogy milyen kártyajátékokat ismerek. Tudom, erre többször rákérdezett. Volt egy kártyajáték, gyakran emlegette, csak már nem ugrik be, hogy mi is...

Eszembe jutott a kocsmai sörözésem Whitmore-ral:

- Esetleg a bridzs?

- Tényleg! – csillant fel a szeme. – Abszurd volt, mert mondtam már legelső alkalommal, hogy soha életemben nem kártyáztam, és nem is érdekel, de még negyedjére, ötödjére is elővette később a kérdést, hogy mit tudok a bridzsről. Pedig semmit sem. Még azt is neki kellett elmagyaráznia, hogy egyáltalán egy kártyajátékról van szó.

- Értem, köszönöm. – Készítettem egy rövidke jegyzetet a „Jegyzettömb” alkalmazásban, aztán folytattam a kérdezést: - Ha most visszagondol rá, mit mondana, mire irányultak valójában Mr Whitmore kérdései?

- Sejtelmem sincs. Összevissza kérdések. Semmi értelmük nem volt, csak zaklatott velük. – Marietta megrázta a fejét. Az arca valódinak tűnő értetlenséget tükrözött.

- Kinek mesélte még rajtam kívül? Mármint, Mr Whitmore bizarr érdeklődését.

- Elég sok mindenkinek, bár már nem emlékszem pontosan, kiknek. Családtagoknak, barátoknak, haveroknak, meg például Billnek mondtam, amikor a diszkóban flörtöltem vele. Tudja, Bill, ő az akitől a telószámomat kapta, annak a savanyú képű sznobnak az unokaöccse. Asszem, egy kutató professzornak. Hogy is hívják? Nem jut eszembe a neve. Na, de nem is lényeges. Bill viszont irtó helyes, odáig voltam érte a Neon diszkóban. Ő itt az új srác, egy kicsit minden lány bolondul érte. Tök kedves is.

- Bár elég titokzatos a fiatalember, nem igaz? - szúrtam közbe egy óvatos, puhatolózó megjegyzést.

- Ja, fura egy srác – bólogatott a lány. - Azt hittem, bejövök neki. Csomót beszélgettünk, meg táncoltunk. Aztán amikor kimentünk a levegőre, hogy elszívjunk egy cigit, és kettesben maradtunk, megpróbáltam lesmárolni. Akkor viszont eltolt magától, és azt mondta, hogy siet, mert még tanulnia kell hajnalban egy vizsgára. Szinte futva lelépett. Azóta sem láttam, és nem is hívott, pedig számot cseréltünk. Nem tudom, mi volt ez. Semmiféle vizsgája nem volt, csak le akart rázni, de hát, miért? Nem akartam tőle semmi komolyat, csak egy estére kavarni. Érti, nem?

- Persze – hagytam rá. Volt róla némi fogalmam, mit csinálnak a diszkó mögötti bozótosban a részeg egyetemisták.

- Nem tudom, mitől riadt vissza, de mindegy. – Marietta rántott egyet a vállán. – Nem hiszem, hogy érdekes lenne. Visszatérve Mr Whitmore-ra. Mondtam a szüleimnek meg a tesómnak is, hogy egy magándetektív tapadt rám, és kérdezgetett. Meg a barátaim közül is többeknek. Sokaknak elmeséltem. Miért fontos ez egyébként?

- Kíváncsi vagyok, Mr Whitmore kikkel állhatott kapcsolatban a halála előtt.

- Hát, velem nem igazán. Csak a béna kérdéseit feszegette, utána lekopott. Sajnálom, hogy nem tudok többet.

Nem válaszoltam, egy jegyzetet írtam a telefonomba.

- Elmehetek? – kérdezett közbe.

- Persze. Köszönöm a segítségét, Miss Smith.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy eddig végig görcsösen feszesen tartott bokája elernyedt, és a bal lábán átvetett lábfeje kényelmesen kalimpálni kezdett válaszomat hallva.

- Még annyit, hogy a bridzset is említette rajtam kívül valakinek? – szóltam utána, ahogy felkelt, és elindult kifelé. – Hogy Mr Whitmore arról kérdezősködött.

- Nem tudom. Elég lényegtelen részlet, nem emlékszem rá, hogy szóba került volna.

- Billnek mondta?

- Sajnos, tényleg fogalmam sincs.

Ezúttal hagytam távozni, én pedig tűnődve forgattam a kezemben a mobilomat. Már megint a bridzs. Biztosan az sem véletlen, hogy Whitmore szóba hozta előttem a kocsmában. De ugyan mi az ördögért zaklatott ezzel a témával heteken át egy olyan kártyajátékokhoz nem konyító fiatal nőt, mint Marietta? Meg egyéb lényegtelen részletek kérdezgetésével... Lehet, hogy tényleg csak nyomulni próbált rá? Vagy mi a csoda folyhatott a háttérben?

*

Jasper zöldséges egy bajuszos, joviális, középkorú férfi volt. Ismertem már korábbról, mivel gyakori vendég voltam a városközpontban található boltjában. A jó kedélyű, barátságos férfival szívesen beszélgettem pár szót bevásárlásaim alkalmával. Néhány éve elvitte a feleségét egy korai szívbetegség, és két felnőtt gyereke volt, akik Kanadában jártak egyetemre, így többnyire meglehetősen magányosnak érezte magát. Szeretett minél többet csevegni a vendégeivel.

Elég furcsának tartottam, hogy Whitmore üldözte a kérdéseivel, mivel Jasper abszolút nem az a típusú ember volt, akiből harapófogóval kellett volna kihúzni a válaszokat. Whitmore vajon mit akarhatott tőle megtudni, amire nem kapott egyből kimerítő feleletet?

Akkor is ezen tűnődtem, amikor a zöldséges betoppant az irodám ajtaján, és nevetve rám zúdított az idejövetele során őt ért véletlenekhez kapcsolódó három anekdotát. Amikor a szóáradat végére ért, közbeszúrtam egy rövid köszönést, és hellyel kínáltam.

- Csak rövid időre tudtam felugrani magácskához, Miss Lorne – magyarázta széles karmozdulatokkal, miközben lehuppant a szemközti székre. A rengő hasán keresztülvetve viselt kantáros farmernadrág vészesen megfeszült a mozdulatsor hatására. – A helyzet ugyanis az, hogy egyedül hagytam a segédemet a boltban, és hát, Bob nem a legeszesebb fiú. Nem lehet rá számítani a pénztárgépnél. Igyekeznem kell tehát, nehogy túl nagy kárt csináljon a számolásokkal.

Sejtettem, hogy az előbb felvázolt körülmény nem fogja visszatartani Jaspert attól, hogy jó sokáig szórakoztasson a történeteivel. Már bele is akart kezdeni egy ciki-sztoriba a segédjével és annak matematikai hiányosságaival kapcsolatban, de hangosan megköszörültem a torkom, jelezve, hogy szót kérnék.

- Még nem is adtam rendes magyarázatot arra, hogy miért hívtam ide – kezdtem bele, úgy téve, mintha kizárólag az ő érdekében szakítottam volna félbe, és feltételezném, hogy türelmetlenül várja, hogy megtudhassa az indokot. – Mr Whitmore egyik ügye kapcsán nyomozok, és úgy hallottam, hogy Collin Whitmore Önt is faggatta nem olyan régen. Vissza tudna emlékezni, hogy miket kérdezett?

- Ó, tényleg, az a szörnyűség, ami szerencsétlen Collinnal történt! Szegény jó Collin! És agyonverték? Neten olvastam. – Jasper továbbra is hevesen gesztikulált. - Hú, rémes! Nem is tudom, mikor történt utoljára itt ilyen szörnyűséges eset. Talán tíz éve, amikor a szegény újságkihordó srácnak levágták fejszével a karját... Hogy is volt? Rémlik, hogy...

- Valóban megrázó – vágtam közbe. Még mindig elakadt a lélegzetem, ha elkezdtem belegondolni, így most igyekeztem nem Whitmore meggyilkolásának véres körülményeire összpontosítani. Főleg nem hiányzott, hogy a zöldséges felemlegesse még a környéken megesett összes horror-sztorit is. – Arra lennék kíváncsi, hogy Mr Whitmore miket kérdezett.

- Elég sok mindent. Az az igazság, hogy Collin heteken át a nyakamra járt a különböző kérdéseivel. Pedig akkoriban is olyan sok munkám volt, hogy azt sem tudtam, hol áll a fejem. Akkor termett le George kertjében a padlizsán.

- Tudna említeni néhány példát?

- Mint mondtam, akkor termett le a padlizsán, meg babsalátát is kellett szállítanom Maggie néninek. Akkor ott volt a folyó áradása is...

- Úgy értem, Mr Whitmore kérdéseire, nem a zöldséges teendőire. Tudna mondani példát, hogy miket kérdezett?

A bajuszos férfi megvakarta a halántékát.

- Hű, hát nem is tudom. Talán kérdezett a napi rutinomról egyszer-kétszer. Mit eszek reggelire, honnan rendelek narancsot, ismerek-e személyesen operaénekeseket...

- Operaénekeseket? – vontam fel a szemöldököm. – Elég szokatlan kérdés, nem gondolja?

- Nem tudom. Biztosan érdekelte a komolyzene, mint a néhai megboldogult nénikémet. Elsie néni kimondottan szeretett operába járni, pedig öregkorára már nagyot hallott.

Beletörődtem, hogy ismét tévútra ment a társalgás, és kénytelen-kelletlen végighallgattam néhány történetet a zöldséges famíliájáról. Egy idő után úgy ítéltem meg, hogy nem lenne túl nagy illetlenség, ha visszaterelném Whitmore-ra a szót, így újból belekérdeztem a mondandójába:

- Vissza tud emlékezni másra is, amit Mr Collin Whitmore felhozott a kérdezősködése során?

- Egy táblás játékot, hogy szoktam-e játszani. Többször is szóba került.

- Nem véletlenül egy kártyajáték volt?

- De, tényleg! Egy kártyajáték, azaz! – csapott a homlokára jókora karlendítéssel. – Ismételgette folyton. Hiába mondtam, hogy nem tudok kártyázni, mégis mindig újra rákérdezett.

- Nem adott magyarázatot, hogy miért?

- Nem, és máig sem értem. Céltalan ugyanazt a kérdést szajkózni minden nap.

- Melyik volt ez a kártyajáték?

- Azt hiszem, a sakk.

- A sakk nem egy kártyajáték – jegyeztem meg óvatosan.

- Ja, akkor biztosan más. Póker vagy ilyesmi. Az kártya, nem?

- Nem lehetséges, hogy Mr Whitmore a bridzsről kérdezett? – Kénytelen voltam kimondani, bár bíztam benne, hogy magától is felidézi, de a sakkot hallva feladtam a reményt.

- Így van – helyeselt. – A bridzs. Ezt mondogatta, igen. Honnan tudja? Szintén kártya-ügyben nyomoz?

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna meg a kíváncsiskodást, és maradtam a saját irányomnál:

- Szóval, nem tudta meg azóta sem, hogy miért üldözte Mr Whitmore a kérdéseivel?

- Nem. Egyszer csak leállt, és nem bukkant fel többé a boltom közelében, de igazából az elmaradása okára sem sikerült rájönnöm. Rejtélyes volt. Pont úgy, mint Mrs Blackhawk esete a főtéren. Hallotta? Szegény asszonynak tavaly nyáron szőrén-szálán eltűnt a szökőkútból az ott fürdőző foxterrier kutyája. És mindez az üres tér közepén...

Úgy tettem, mintha érdekelne Mrs Blackhawk kutyájának szomorú sorsa, és végighallgattam a zöldségestől legalább négy különböző teóriát arról, hogy vajon mi történhetett a pórul járt ebbel. Amikor azonban a földönkívülieket is elkezdte beleszőni az ötödik verzióba, akkor már a mobiltelefonom kijelzőjére néztem.

- Ó, te jó ég! Így elrepült az idő? – hüledeztem látványosan. – Ne haragudjon, milyen tapintatlan vagyok! Hiszen mondta, hogy siet! Jöjjön, lekísérem a kijárathoz, úgyis a városban lenne dolgom.

Felpattantam, magamhoz ragadva lakktáskámat. Szerencsére, Jaspernek ismét eszébe ötlött félnótás, Bob nevű segédje, és öles léptekkel iparkodni kezdett utánam.

Mire megszabadultam tőle a parkolóban, addigra néhány beszámolóval gazdagodtak ismereteim a borsószezonról és a szőlőhajtások helyes metszéséről.

Végre eltűnt a saját furgonja irányában, én pedig elővettem a telefonomat, és becsusszantam az autóm ülésére. Kitettem a térdemre a telót, megnyitva a jegyzeteimet, és fél kézzel bepötyögtem a Jaspertől hallott csekély mennyiségű új információt Whitmore kérdéseivel kapcsolatban, miközben másik karommal előrehúztam a biztonsági övet.

Nem hazudtam a zöldségesnek, valóban feladatot akartam végrehajtani a városban. Feltett szándékom volt ugyanis, hogy kiderítsem, hol tartják a kocsmai sörözés során szóba került bridzskört. Annyi biztos, hogy valami nem stimmel ekörül a kártyajáték körül, ha Whitmore ennyiszer emlegette a legfurcsább helyzetekben.

5. fejezet: A bridzskör

Nos, ha azt hittem, hogy a bridzskör utáni nyomozás majd érthetőbbé teszi számomra Whitmore bridzses kérdezősködését, akkor, be kellett látnom, tévedtem. Kiderült ugyanis, hogy a városunkban semmiféle bridzskör nincs.

Végigkérdeztem a klubok, pubok vezetőit, a sport- és hobbiboltok tulajdonosait, illetve az önkormányzatnál a bejegyzett egyesületek nyilvántartását kezelő ügyintézőt, de senki nem tudott arról, hogy bármilyen bridzskör működne a városban. Már-már ott tartottam, hogy kénytelen leszek Litvin professzorhoz fordulni, pedig nem igazán akartam tájékoztatni a nyomozás irányáról, de már nem volt jobb ötletem, kitől érdeklődhetnék. Arra pedig majdnem biztosan emlékeztem, hogy Whitmore Litvin kapcsán említette a bridzskört. Mielőtt azonban végleg elkeseredtem volna, olyannyira, hogy valóban a professzort kérdeztem volna meg, az ötödik könyvesbolt eladója végre érdekes adalékkal tudott szolgálni. Ugyanis emlékezett rá, hogy nyolc éve működött egy bridzsklub a város szélén. Javasolta, hogy amennyiben érdekel a régi bridzskör, kérdezzem meg Mrs Blackhawkot; ő vezette annak idején a klubot.

Ez egyrészt jó hír volt, mivel végre találtam egy értelmes nyomot a briddzsel kapcsolatban, másrészt viszont el is vette némileg a kedvemet a további nyomozástól. Mrs Blackhawk nem tartozott ugyanis a kedvenc ismerőseim közé. Sőt, ha írnánk egy rangsorolt listát a városka azon lakóiról, akik szívből utálnak, az idős Mrs Blackhawk egészen biztosan benne lenne a Top 10-ben.

Mrs Blackhawk a szomszédos házban lakott. Egy nyugdíjas könyvtárosnő, akit egyszer mérgemben megdobtam egy fonnyadt salátával, mert bepanaszolt a közterület-felügyeletnél az utcán növő túl terebélyes sövénybokraim miatt. Tövig levágattatta velük a szép bokraimat! Ja, ráadásul alaposan meg is bírságoltak.

Az öregasszonynak ezen kívül is volt még pár akciója, amikor megpróbálta rám uszítani a hatóságokat, csak akkor már nem jött össze. Az előző rendőrfőnök, akivel még jóban voltam, mesélte, hogy a vénasszony többször hívogatta különböző ellenem irányuló feljelentési kísérletekkel, de annyira ügyefogyott próbálkozások voltak, hogy a rendőrök ki sem jöttek utánanézni.

Na, ezzel a drága szomszéd nénivel kellene beszélgetnem a régi bridzskörről. Remek. Jobbat választani sem tudnék.

Elgondolkodtam rajta, hogy bedöntök egy pohár szíverősítőt, mielőtt átmegyek hozzá, de aztán beláttam, hogy nincs az a tudatmódosító szer, amellyel könnyebb lenne elviselnem a boszorkányt. Így hát, felöltöttem az ügyfeleknek tartogatott hamis bájmosolyomat, és átsétáltam a kertemen túl magasodó kétszintes magánházhoz. Egykor itt lakott a nyugdíjas könyvtárosnő egész családja, de sikeresen elüldözte őket egy másik államba, úgyhogy most már egyedül kísért az egész épületben.

Kétszer is megnyomtam egymás után a csengőt, hogy biztosan a szívbajt hozzam az öregasszonyra, aztán az ajtófélfának dőlve várakoztam.

Egy idő után meghallottam a kulcscsörgést és csoszogást. Résnyire nyílt az ajtó ódivatúan faragott, sötét lapja.

Még egy fokozattal ráerősítettem a mosolyra.

- Jó estét kívánok, Mrs Blackhawk! – köszöntem rá a kileselkedő idős nőre.

Megállapítottam, hogy apródfrizurára vágott, rövid haja szokás szerint frissen lett festve egy aranysárga árnyalatra. A hajfestéke dobozát minden ötvennél idősebb nő számára érdemes lenne figyelmeztető címkével ellátni. Egy olyasmivel, hogy a színárnyalat „jelentősen növeli a múmiához való hasonlatosságot az arc sápasztásával és a szárazszalma beütéssel”.

- Á, Frida lelkecském! Mi szél hozott ide? – villantott rám ő is egy foghíjas mosolyt.

Olyan hangsúlyt ütött meg, mintha örülne. Mondjuk, ez Mrs Blackhawknál normális. Eljátssza a „cseppentett méz” kategóriás kedvességet, de minden adandó alkalommal megszúrja az embert a mondandójába ágyazott tüskékkel. A sunyi feljelentésekről nem is beszélve. Nyilván nincs jobb dolga, mint a szomszédain aszalni.

- Egy munkaügyben keresném. Alkalmas lenne, hogy most beszéljünk?

- Persze, gyere csak be, aranyom!

Bár minden porcikám tiltakozott ellene, hogy Mrs Blackhawknál vendégeskedjek, beláttam, hogy jobban teszem, ha elfogadom az invitálást, és bemegyek a házába. Az utcán állva aligha tudok komolyabb beszélgetést kialakítani vele.

Egy sóhajtással elindultam utána.

- Kedvesem, olyan sovány vagy, mint egy gebe. Eszel te rendesen? Vagy még mindig csak azokat a gazokat? – És megpaskolta az arcomat megsárgult, eres kezével. Na, kezdődik is.

Erős elszánással önuralmat gyakoroltam:

- A vegetáriánus étrend alapvetően nem gyomnövényekből áll, de mindegy. Ön hogy van?

- Jól, köszönöm, lelkecském. Bár, ha kicserélnéd az udvari villanykörtét kevésbé éles fényűre a bejárati ajtód fölött, még jobban lennék. Tudod, az én koromban már bántják a szemem az éles fények, és egészen kis különbség is egészségügyi kockázatokat okozhat...

- A múlt héten cseréltem ki.

- Tudom, láttam az ablakból, de sajnos nem lett jobb. Kértem, hogy külön figyelj a fényerősségre, de hát, az ilyen szétszórt fiataloknak hiába beszél az ember. Megkínálhatlak egy kis teával meg süteménnyel?

- Nem, köszönöm. - Huh, szuper, sikerült pislogás nélkül, tökéletes mosollyal válaszolnom. Az elmúlt két hónapban ötödjére cseréltem ki a villanykörtét az öregasszony kedvéért.

- Pedig nem ártana, hogy egyél rendeset is, ne csak azt, amit otthon összekapirgálsz magadnak munka után. Feltételezem, főzni sem tudsz.

- Mi lenne, ha leülnénk, és elmondanám, miért jöttem? – Igyekeztem felgyorsítani a társalgást, mert tartottam tőle, hogy már nem sokáig bírom cérnával.

- Persze, gyere csak! – Odatotyogott egy fotelhoz, és kijjebb húzkodta nagy nyögéssel a dohányzóasztalka mellől, hogy le tudjak ülni.

- Egy új ügyben nyomozok, és szóba került a régi bridzskör is. Úgy hallottam, Ön vezette még nyolc évvel ezelőtt. Tudna mesélni erről, kérem? – Helyet foglaltam a kihúzott fotelban, Mrs Blackhawk pedig szintén leült egy párnákkal telepakolt karosszékbe.

- Valóban vezettem egy kártyaklubot majdnem tíz éve. Tudod, kedvesem, amikor még dolgoztam, nem úgy éltem, mint a mostani fiatalok. Sok mindenre jutott erőm. Rendben tartottam a házat, elláttam a munkahelyi teendőimet, gyakran még túlóráztam is, de ennek ellenére sosem voltam rest. Így győztem szusszal a bridzsklub beindítását is.

Ez a részlet aztán érdekelt...

- Valóban szép teljesítmény lehetett, hogy ennyi mindenre jutott energiája – villantottam rá egy újabb hamis mosolyt. – Hogy nézett ki a klub pontosan?

- A régi horgászegylet épületében jártunk össze, a tó partján. Tudod, lelkem, az a kétszintes, öreg faház. A horgászegylet felbomlott húsz éve, amikor a két alapító tag összekülönbözött egy verseny eredményén, és üresen maradt a házikó. Én meg, amilyen kreatív és talpraesett vagyok, ki akartam használni a lehetőséget. Úgy nagyjából tizenöt éve jutottam a gondolatra. Egyébként, már előtte is összejárt kártyázni a könyvtár egyik olvasótermében néhány intelligensebb férfi, és ők adták az ötletet, hogy érdemes lenne bővíteni a lehetőségeket egy állandó bridzsklub megszervezésével.

- Esetleg, emlékszik még arra, hogy kik voltak ők név szerint?

- Ennek ugyan mi jelentősége lehet a számodra, aranyom?

Sejtettem, hogy előbb-utóbb fenn fog akadni a kérdéseim jellegén. Úgy tűnik, hogy ez a pillanat, sajnos, egészen hamar eljött.

- A személyiségi jogok tiszteletben tartása miatt nem tudom beavatni a nyomozás részleteibe – hárítottam a kérdését óvatosan –, de igazán nagy segítség lenne, ha tudna felelni.

- Nos, az alapító tagok között volt a híres sebész, Doktor Dalton meg a fivére. Ők már elhunytak azóta. Ha jól tudom, Doktor Dalton szívelégtelenségben, a testvére meg egy balesetben. Közéjük tartozott még az öreg állatorvos, Bomberry doktor is. Ő sem él már szegény. Volt viszont egy fiatalember is ott. Egy ígéretes ifjú kutató, aki pár évvel azelőtt költözött a városkába. Szerb származású, ha jól emlékszem. Ő még most is itt lakik, csak azóta már sok mindent letett az asztalra a szakmájában. Ő vezeti az agykutató laboratóriumot, amelyről a városunk elhíresült tudományos berkekben.

- Gavrilo Litvin professzor? – kérdeztem közbe.

- Róla beszélek. Szóval, visszatérve a klub történetére, ez a négy kiváló elme járt össze bridzselni a könyvtár olvasótermében: a két Dalton, Bomberry doktor és a szerb fiatalember. Együtt gondoltuk ki, hogy egy kártyaklubot kellene alapítanunk, ahová a városka értelmiségi rétege ellátogathat. Én vettem a szárnyaim alá az ötletet, és sikeresen kibéreltem jutányos áron a régi horgászegylet épületét, aztán szervezni kezdtem a tagokat. Először még csak néhány asztaltársaság jött össze, de a kör később egyre nagyobb népszerűségnek örvendett. Hamarosan húsznál is többre szaporodott az állandó tagok száma. Fénykorában harmincketten-negyvenen is játszottak ott, majdnem kinőttük a helyet. – Az idős asszony arca ábrándozó lett, de aztán elkomorodott. - Ahogy azonban telt az idő, és feltört a modern idő káros hatása a sok technikai kütyüvel, elhalt az érdeklődés az élő játék iránt. Bárki otthonról, a fotel kényelméből is tud játszani interneten keresztül. Egyre ritkultak a tagok látogatásai, én pedig belefáradtam a sok szervezésbe. Végül nyolc éve, a nyugdíjba vonulásomkor bezártnak nyilvánítottam a bridzskört. Azóta üresen áll a tóparti házikó, a kulcsát pedig leadtam az önkormányzatnál.

Hm. Mi az ördögöt akarhatott Whitmore egy majdnem tíz éve elhalt kártyaklubbal?

- Szóval, semmiféle folytatása nem maradt a bridzskörnek az évek során?

- Nem tudok róla.

- Megkérhetem, hogy írja fel erre a cetlire minden olyan személynek a nevét, aki eszébe jut, és játszott a klubban bridzset? – Átnyújtottam egy darab papírt és tollat.

Az asszony elbiggyesztette vékony, sárgás ajkát.

- Jó hosszú lista lesz, bogaram. Biztos, hogy szükséged van töméntelen névre? A város majdnem mindegyik tanultabb lakója megfordult ott.

- Szuper lenne, ha össze tudná gyűjteni.

- Nem is lesz rá szükség, hogy listákat körmöljek. Ha jól emlékszem, még megőriztem a régi tagjegyzéket és a vendégkönyvet. Vezettünk ugyanis egy könyvet az érkező és távozó klublátogatók nevével. Mindjárt előkeresem.

Az idős asszony feltápászkodott a karosszékből, és eltotyogott a tagjegyzékért. Gondolatban megjegyeztem, hogy úgy tekintem, az első levágott bokorért kárpótol a segítséggel.

Mikor megláttam, mekkora poros, viseltes, barna kötetet cipel elő a másik szobából, egy pillanatra elment az életkedvem. Ezen az egészen át kell majd rágnom magam? Nagyobb, mint egy enciklopédia! Hét év alatt rengetegen felbukkanhattak a bridzsklubban! Valószínűleg tényleg majdnem minden műveltebb lakó.

- Collin Whitmore eljárt a körbe kártyázni? – kérdeztem rá.

- Nem rémlik, de a vendégkönyv alapján nyilván meg tudod majd állapítani. Fogd a kötetet! Kölcsönadom, amíg nyomozol.

- Köszönöm, igazán rendes Öntől! – örültem meg, ám félbeszakított:

- Amúgy is le kellene nyírni a gyepet a házam előtt, és nem ártana megpucolni az ablakaimat. Úgy fáj a derekam, te pedig, kedveském, ilyen módon kifejezhetnéd háládat a nagylelkűségemért cserébe. Holnap reggel nyolckor kezdheted a kertet.

Az arcomra fagyott a bájmosoly.

*

Arra a következtetésre jutottam, hogy érdemes lenne körbenéznem a kihaltan álló tóparti házikóban is, ahol régen a bridzskört tartották. Talán lehetett jelentősége a helyszínnek Collin Whitmore szempontjából.

Be kellett látnom azonban, hogy egyelőre sötétben tapogatózom. Éreztem, hogy teljesen nem téves a nyom, és az, ahogyan elindultam, de semmivel sem találtam magam közelebb bármilyen értelmes magyarázathoz, mint amikor megbíztak az üggyel.

Pedig Collin Whitmore egészen biztos, hogy szándékosan emlegette előttem Litvint és a bridzskört. Üzenni akart. Bárcsak odafigyeltem volna rá rendesen! Bárcsak emlékeznék, hogy pontosan hogyan fogalmazott! És más személyt is megemlített? Vagy csak a szerb professzort?

Zavart, hogy nem tudom felidézni a pontos beszélgetést. Ha a leghalványabb sejtelmem lett volna arról, hogy Whitmore nem csak felvág a puccos ismerőseivel, hanem szeretne rejtett utalásokkal ellátni, egészen biztosan szó szerint megjegyeztem volna a rám zúdított blablát. De még csak nem is célzott arra, hogy fontos lenne, amit mond! Vagy próbált ő célozgatni, csak én nem vettem a lapot? Előfordulhat, hogy a szokásos nagyképűsködésének véltem, amit igazából azért mondott, hogy felhívja a figyelmemet a szavai jelentőségére. Ó, egek, bárcsak sejtettem volna! Szerencsétlen Whitmore! Lehet, hogy egy hatalmas rejtély kulcsát helyezte a kezembe, engem meg jobban lekötött a söröm kortyolgatása és a válóperes ügyfeleimre tett lesajnáló megjegyzései miatt érzett bosszankodás, mint az, hogy mit is próbál valójában tudatni.

Már sötétedett, amikor kiszálltam a kocsimból a tóparton. A víz ezüsttükrén lilás árnyak gyűltek a nádas tövében, ahogy a lenyugvó nap vörös fénypászmákat vetett rá. Látásból ismertem a helyet, ahol a régi horgászegylet és a hajdani kártyaklub színteréül szolgáló házikó állt. Hallottam, hogy a tinik nyaranta lejönnek iszogatni és egész éjszakákon át dumálni a barátaikkal a tó partjára. Még kísértethistóriákat is költenek az üresen álló, kétszintes faházról.

Kétségtelen, hogy nyomasztó épület, ahogy ott áll magányosan, a tó lapos síkja fölé tornyosodva. Az időtől már kissé megroggyanva, repedt ablaküvegekkel. Nyilván annak idején otthonosabban festett, amikor a városi sznobok idejártak kártyázni.

Lezártam a kocsimat, és elindultam az épület felé. Még az az ablaka is elrepedt, amelyik akkor még épen virított, amikor egyszer két éve egy feleségét megcsaló bankár után leselkedtem a ház árnyékából, fényképezve azt, ahogy a párocska a tavon csónakázik. Ja, és mostanra egy vízimadár is fészket rakott a feljáró lépcsője alá.

Megmásztam a lépcső nyikorgó deszkafokait, és kiértem a ház gerendákból épített teraszára. Vastag cölöpök tartották a tó iszapja fölött. Feltételeztem, hogy Mrs Blackhawk igazat mondott, és az ajtót tényleg zárva hagyta, amikor leadta a kulcsot az önkormányzatnál, így nem tudok a betörő szerszámaim nélkül szétnézni odabent. Ennek ellenére, ahogy megtoltam a bejárati ajtó lapját, tompa nyikordulással kinyílt, és egy árnyas, ürességtől kongó teremben találtam magam. Hm, mégiscsak nyitva volt. A szétforgácsolódott keretet elnézve úgy tűnt, hogy erővel törték le a zárat.

A kiürített helyiségben mindössze egy elnyűtt, valaha borvörös szőnyeg maradt kiterítve, minden mást elszállítottak már. Megnyomtam a villanykapcsolót az ajtó mellett, mivel a pókhálós ablakokon keresztül nem sok szűrődött be a lemenő nap fényéből, és szét akartam nézni megfelelő megvilágítás mellett. Csakhogy némi eredménytelen nyomkodás után be kellett látnom, hogy nem tudok életet lehelni a lámpákba. Valószínűleg egyáltalán nem működik már a ház áramellátása.

Előkotortam lakktáskámból a mobiltelefonomat, és körbevilágítottam vele a félhomályban. A poros padlón lábnyomokat láttam, méghozzá meglepően sokat. Mintha jó pár ember megfordult volna itt az utóbbi időben. Különböző méretű cipők lenyomatai.

Hoppá! Szóval, talán még mindig folyik itt ez-az. Bár, gyanítom, egészen más, mint egy agytekervényeket megtornáztató kártyajáték. Lehet, hogy csak a nyaraló tinik használják rejtett randihelyszínként az üres épületet, de előfordulhat, hogy többről van szó. Na, lássuk!

Elindultam az emeletre vezető lépcső felé, mert úgy vettem észre, hogy a lábnyomok is jobbára oda vezetnek. Felkapaszkodtam a lépcsőn, ügyelve, hogy a viseltes deszkafokok ne törjenek el alattam, és szétnéztem a felső szinten. Középen összetolt, fóliával letakart szekrények csoportja sötétlett, és egymásra borított asztalok is álltak a falak mentén. Ezek szerint itt tárolják az egykori berendezési tárgyakat.

Körözni kezdtem, hogy további lábnyomok után kutassak, bár olyan foltos és penészes volt a padló, hogy nehéz volt bármit is elkülöníteni szabad szemmel. Az ablakok ugyanis berepedtek itt fenn egy vihar után, és a szél annyi esőt meg párát behordott, hogy elkorhadt a padlófelszín. Ahogy viszont elértem a szekrénycsoport sarkát, észrevettem, hogy valami van a túloldalán.

Először csak eldobott és összegyűrt ponyvának tűnt, de ahogy odavilágítottam a mobilommal, egészen mást pillantottam meg.

Megállt bennem az ütő. Ugyanis a padlón egy fólialepel közepén ott feküdt Jasper zöldséges, akivel aznap délelőtt beszéltem az irodámban. Hevert, méghozzá mozdulatlanul, és hatalmas vértócsa állt a pocakos, bajuszos férfi körül a padlón.

6. fejezet: Kérdések

Földbe gyökerezett lábbal álltam az árnyakkal telt helyiségben. Már a hatalmas vértócsa és a mindig derűs zöldséges élettelenül heverő testének látványa is elég volt ahhoz, hogy a vérnyomásom az egekbe szökjön, és nagy levegőket véve kelljen csillapítanom a szívdobogásomat. Ahogy azonban nehézkesen megmoccanva ismét odairányítottam a mobilom fényét, még viszolyogtatóbb részletek tárultak elém. A férfi nyakán egy bazi nagy vágás sötétlett. A kezem remegésétől vadul táncoló fénykör egy eldobott fémpengét is megvilágított a koszban. Egy szikeféleség. Elvágták a torkát! Pfuj, te jó ég, ki képes erre?! Szegény Jasper! Ugyan miért? Miért? Miért kell ilyesminek történnie?

Hátratántorodtam, de még az utolsó pillanatban sikerült megtartanom az egyensúlyomat, hogy ne kelljen megkapaszkodnom egy közeli, fóliával letakart szekrény szélében. Nem hagyhatok ujjlenyomatokat. Összezavarnám a nyomokat egy esetleges helyszíneléshez.

A józan gondolat egyszerre magamhoz térített, és értelmes tettekre sarkallt.

Először nagy levegőt véve közelebb léptem, megnézve a nyilvánvalót: Jasper kétségtelenül halott volt. A vér felszívódásából ítélve már órák óta. A tekintete üveges, meg sem rezzen. A szája dermedten nyitva, a bőre abnormálisan sápadt. Láthatóan nem lélegzik, és a seb rég nem vérzik. Nincs értelme elsősegélynyújtással próbálkozni. Oké, koncentrálnom kell. Kihívni a mentőket vagy a zsarukat. Valószínűleg a rendőrséget, mert a mentők már aligha tudnának segíteni, de mindegy, majd az operátor eldönti. Rendben. 911.

Benyomtam a számot, és már készültem csörgetni, de amikor belegondoltam, hogy mi fog történni velem, ha bárki rájön, hogy itt jártam a halott Jasper közelében... Na, akkor kezdtem még erősebben remegni.

Elkaptam az ujjam a telefon-ikonról.

A rendőrkapitány már így is azzal vádol, hogy képes lennék hidegvérrel megrendelni egy ember meggyilkolását! Mi lesz, ha meglát egy elvágott torkú halott társaságában? Komolyan, még én is saját magamat gyanúsítanám, ha nem tudnám biztosan, hogy ártatlan vagyok. Mégis, mitévő legyek?!

Járkálni kezdtem fel-alá, néha egy borzadó oldalpillantást vetve szegény Jasperre. El kellene szaladnom – járt a fejemben. Beugranék a kocsimba, és húznék haza. Esetleg előtte még sebtében körbenéznék, hogy ne maradjon a padlón hajszálam, meg letörölném a kilincsről az ujjlenyomataimat, és gyerünk! Irány a házam. A hálószobám mélyén tölthetném az este hátralevő részét egy jókora bögre forrócsoki társaságában.

Csakhogy bármennyire is csábítónak tűnt ez a lehetőség, mégsem tudtam rászánni magam, hogy itt hagyjam éjszakára szerencsétlen zöldséges holttestét. Még egy idegen emberrel sem tenném meg, főleg nem Jasperrel, aki olyan kedélyesen mesélgetett a különböző zöldségekről és gyümölcsökről, ahányszor csak a boltjában jártam. Sőt, még egy speciális növénykeveréket is készített péntekenként a csincsilláim számára. Nem fogom itt hagyni kiterülve a holttestét, hogy bogarak másszák össze, és a penészes padlódeszkákon feküdjön ki-tudja-meddig!

Így hát, egy mélabús sóhajtással benyomtam a mobilomon a városi rendőriroda közvetlen hívószámát. A számot utoljára még Raul elődjének idejében tudtam hasznosítani. Nem bajlódtam a 911-gyel, mert minél gyorsabb és közvetlenebb beavatkozást akartam elérni.

Hagytam a készüléket kicsörögni. Átvillant ugyan az agyamon, hogy majd eltorzított hangon, jó messziről, egy kölcsönkért telefonról hívom fel a rendőröket, hátha nem jönnek rá, hogy én voltam. Vagy esetleg itt maradok, de annak reményében, hogy úgy nem leszek annyira gyanús, eljátszom a telefonba, hogy még a közelben tartózkodik a tettes, és látom elfutni.

Aztán viszont mégis csak szimplán vártam, hogy felvegyék a telefont a rendőrségen. Beláttam, hogy ha megkísérelném tévútra vinni a nyomozást, az igazság kiderülését hátráltatnám, Jasper gyilkosa pedig időt nyerhetne.

*

Hamarosan tele lett a nemrég még csak tücsökciripeléstől és békakuruttyolástól hangos, de egyébként nyugodt tópart egyenruhás alakokkal. Rendőrök lepték el a roskatag faházat. Én addigra már leültem a sarokban az egyik ponyvával lefedett asztal szélére, és ott lógáztam a lábam. Igyekeztem magam felkészíteni lelkiekben a pillanatra, amikor kifaggatnak, de hiába próbáltam megnyugodni. Amikor Gomez kapitány betoppant az emeleti helyiségbe, ahol most a rendőrök zseblámpáiból származó fénykörök sokasága keringett az árnyas falakon, éreztem, hogy megborzongok.

Egy fiatal nyomozó odaugrott volna elém, hogy felvegye a vallomásomat, én pedig készültem megkönnyebbülten fellélegezni. Ám Raul félreintette a srácot, és ő lépett a helyére.

Gomez kapitány eddig mindig úgy viselkedett velem, mint egy akadékoskodó bürokrata, és ez kellőképpen irritált is. Most viszont olyan ijesztően komor tekintetet vetett rám sötétbarna szemével, hogy egyből hiányozni kezdett a régi attitűdje.

Eleve feltételeztem abból, hogy egy ilyen késői órán még mindig talpig egyenruhában van, és egyből a tetthelyre érkezett, hogy végigdolgozhatta a napot. Rémesen fáradt lehet. Mindehhez még hozzájárul a tény, hogy elvágták a torkát városkánk egyik barátságos, jó szándékú lakosának. Plusz, nem hinném, hogy az én szörnyen indiszkrét megjegyzésem a testvéreiről az egekbe emelte volna az ismeretségünk színvonalát.

Behúztam a nyakam, és próbáltam a lehető legjámborabbnak mutatni magam.

- Jó estét! – köszöntem udvariasan.

- Jó estét, Miss Lorne! – A hangján semmi nem érződött, gépiesen hivatalosnak tűnt, de a tekintete még mindig félelmetesen hideg volt. – A kollégáim tájékoztattak arról, hogy Ön találta meg a holttestet. Megengedi, hogy felvegyem a vallomását?

- Ö... hogyne, persze. – A szívem a torkomban kezdett dobogni. Ez a stílus nyomasztóbb volt, mintha nyíltan ellenséges lenne. Arra gondoltam, hogy ha egy dzsinn felajánlana egy kívánságot, akkor most biztosan megkérném, hogy törölje ki Raul fejéből a testvéreiről mondottakat.

Természetesen, semmiféle felsőbb erő nem sietett a segítségemre.

- Hány órakor találta meg a holttestet?

- Amikor nem sokkal a holttest felfedezése után ránéztem, a mobilom 20:14-et jelzett. – Direkt megjegyeztem a nyomozáshoz, úgyhogy pontosan emlékeztem.

- Hozzányúlt bármihez a holttest körül, vagy elmozdította a holttestet?

- Nem.

Felírta a noteszébe, majd várakozásteljesen rám pillantott:

- Elmondaná, miért jött ide egyáltalán?

- Én... öhm... – Éreztem, hogy rémesen fog hangozni, de végül mégis az igazság mellett döntöttem: - Collin Whitmore meggyilkolásának ügyében nyomozok, és egy szál idevezetett.

- Collin Whitmore meggyilkolásának ügyében én nyomozok.

- Persze, hivatalosan Önt bízták meg ezzel – hagytam rá gyorsan –, de magánúton engem is felbéreltek, hogy járjak utána a történteknek.

- Kicsoda?

Egy pillanatig haboztam, mert nem voltam benne biztos, mennyire etikus felfednem a megbízóm kilétét, de végül úgy láttam jónak, ha elárulom. Egyrészt, nem valószínű, hogy Whitmore nővérét zavarná, ha a rendőrség tudomására hoznám, hogy szeretné felkutatni az öccse gyilkosát. Másrészt, úgy véltem, így a helyes. Minél őszintébb vagyok, annál inkább segítem a Jasper zöldséges halála körüli nyomozást. Nem titkolhatom tovább a megbízásomat, még ha nem is tiszta dolog, hogy rendőrségi eljárásba ártottam magam bele.

- Giselle Whitmore két napja bejött az irodámba... – kezdtem volna.

- Kicsoda? – kérdezett közbe újra Raul kurtán.

- Giselle Whitmore, az áldozat nővére.

Ha ez egyáltalán lehetséges, a rendőrkapitány tekintete még egy árnyalattal fagyosabbra váltott:

- Collin Whitmore-nak nem voltak testvérei.

- De, egy nővére, csak ő Chicagóban él, és nemigen tartották a kapcsolatot – bontottam ki a részleteket magyarázatképpen. Miért bámul rám így?

- Miss Lorne, mégis miről beszél? Collin Whitmore legközelebbi hozzátartozója egy Európában élő unokatestvér, akit én magam értesítettem telefonon az áldozat haláláról.

Éreztem, hogy megfagy bennem a lélegzetvétel. Tessék?!

- Ö... ö... nem... – Rájöttem, hogy hebegek-habogok, mert semmi értelmeset nem bírok kinyögni. – Kérem, higgyen nekem! Egy idősebb asszony járt nálam, és azt mesélte, hogy ő Collin Whitmore nővére.

Raul továbbra is csak meredt rám.

- Ezt a sületlenséget találta ki magyarázatként? – kérdezett rá végül durva nyerseséggel.

És én még azt hittem Jasper holttestének megtalálásakor, hogy kínosabbá nem válhat a helyzetem!

- Hallgasson meg! – kértem már esdeklően összekulcsolt kézzel. – Nem csak egy kitalált történetről van szó. Tényleg megbíztak, hogy nyomozzam ki Collin Whitmore meggyilkolását. Ezért találkoztunk össze a tetthelyen. Most pedig azért jöttem el a régi bridzskör épületébe, mert megtudtam, hogy Mr Whitmore a bridzs után kérdezősködött nem sokkal a halála előtt. Ha akarja, ellenőrizze a bankszámlámat! Egy bankszámláról utaltak oda pénzt a megbízásom kezdetekor, és az átutalást indító számlatulajdonos neve Giselle Whitmore. Járjon utána!

- Így fogok tenni. – Felírt egy pár szót a noteszébe, de olyan érzésem támadt, mintha semmi köze nem lenne a lefirkantott jegyzetsornak a banki tranzakciókhoz.

- Giselle Whitmore azt állította, hogy telefonált a rendőrségnek nem sokkal a gyilkosság előtt az öccse biztonságáért aggódva. Kellett, hogy nyoma maradjon.

- Maradt volna nyoma, ha történt volna ilyesmi, de semmiféle figyelmeztetést nem kaptunk az áldozat biztonságát illetően.

Egyre jobb...

- Amikor söröztem Mr Whitmore-ral – kezdtem újra bátortalanul –, mondta a bridzs nevű kártyajátékot.

Raul metsző pillantást villantott rám, ahogy megemlítettem a sörözést. Ja, az összebújós randi.

Elfintorodtam a gondolatra, de sikerült megőriznem a nyugalmamat.

- Szóval, Mr Whitmore azt mesélte, hogy bridzskörbe jár – folytattam. – Ezzel kapcsolatban kezdtem el nyomozni. Megtudtam, hogy több személytől érdeklődött a bridzsről, és köztük volt Jasper zöldséges is.

A rendőrkapitány rezzenetlenül belekérdezett:

- Volt rendezetlen vagy vitás ügyük?

- Kinek? Nekem? Jasper zöldségessel?

- Önöknek.

- Nem, dehogyis! – Éreztem, hogy kezdek megint dühbe gurulni, pedig ennek a múltkori beszélgetésünkkor sem lett jó vége. Ahelyett, hogy odafigyelne arra, amit magyarázok, csak azzal van elfoglalva, hogy gyanúsítgasson? Hihetetlen! – Ennyire hülyének néz, hogy kihívnám a rendőrséget, ha egy félreeső kunyhóban megölök valakit?

- Nem. Én inkább egy ravasz és számító embernek gondolom, aki képes megtévesztő színjátékot rendezni a céljai eléréséhez.

- Azt hiszi, hogy sértegetéssel közelebb jut az igazsághoz?

- Úgy véli, hogy sértegetem?

- Miért, talán bókolni próbált?

Raul megint írt a jegyzetfüzetébe. Nem túlságosan örültem, hiszen érdemi információt nem közöltem az utóbbi pár mondatommal. Nyilván olyasmit jegyzett fel, hogy „a gyanúsított fölényesen és arrogánsan kezeli egy ember halálát, és szarkasztikus megjegyzéseket tesz a vérbefagyott holttest fölött”.

- Keresse meg Giselle Whitmore-t, ő majd mindent elmagyaráz! – Már szinte könyörögtem. - Megmutatja az öccse által küldött sms-t is. Akkor majd Ön is hinni fog nekem végre.

- Miféle sms-t?

- Három hete küldött neki Mr Whitmore egy üzenetet. Így szólt: „Gisa! Ha bármilyen szörnyűség történne velem, ne fordulj a rendőrséghez! Keresd Frida Lorne-t, ő ki tudja deríteni az igazságot”. – Fejből tudtam, mert megjegyeztem a nyomozásomhoz.

Raul kérlelhetetlen ridegséggel közölte:

- Mr Whitmore mobiltelefonjáról semmiféle sms-t nem küldtek az elmúlt négy hónapban. Már ellenőriztem. Csak ügyfeleket hívott, és az egyetlen általa tárcsázott ismeretlen telefonszámról is kiderült, hogy egy pizzafutár szolgálat, ahonnan ebédet rendelt olykor-olykor.

- Lehet, hogy két mobilja volt – próbálkoztam már elég kétségbeesetten. Közben még szorult helyzetemben is felötlött bennem a gondolat, hogy életemben először sikerült belső információkat kicsalnom Raulból. Ugyanis annyira lefoglalta az igyekezet, hogy sarokba szorítson, hogy nem vette észre, hogy nyomozási adatokat árult el az elhunyt telefonálásairól.

- Nem találtunk több telefonkészüléket az áldozat házában vagy irodájában.

- Öö... oké, akkor én már semmit nem értek.

- Nyilvánvalóan semmit. – Az iróniát lehetetlen volt nem észrevenni a rendőrkapitány hanghordozásában.

- Nincs közöm a gyilkosságokhoz!

- Arra alapozva kellene elhinnem, hogy csak közvetett körülmények szólnak Ön ellen?

Ez volt az a pillanat, amikor azt választottam, hogy lelépek, mielőtt még a végén ismét kéretlen személyiségelemzésbe bocsátkoznék vele kapcsolatban.

- Feltette az összes kérdését? – kérdeztem rá válasz helyett. – Mert ha igen, akkor hazamennék.

- Úgy látom, hogy bármit kérdezek, csak egyre szövevényesebb történeteket agyal ki, szóval, vegyük úgy, hogy végeztünk. Mivel Ön az első, aki a tetthelyen járt, ki kell zárnunk az ujjlenyomatait és a DNS-ét a többi begyűjtött minta közül. A földszinten az egyik kollégám leveszi az ujjlenyomatát, és DNS mintát kér be...

- Még mit nem! Nem járulok hozzá! – Igazából bármilyen más körülmények között rábólintottam volna a mintavételezésre, de már elegem volt. Nem fogok még segíteni is abban, hogy bűnbakot szolgáltassak a nyomozáshoz. Elég a sok kínos, ellenem szóló körülményből! Ki tudja, mi történne, ha a rendőrséghez kerülne például az ujjlenyomatom! - Nem kényszeríthetnek.

- Ez esetben lefoglalom a táskát. – És felkapta sárga lakktáskámat a ponyvával lefedett asztalról. Már oda is nyújtotta egy helyszínelőnek.

- Mit képzel?! – háborodtam fel az akcióján. – Adja vissza!

- A tetthelyen talált tárgyi bizonyítékok közé sorolom.

- Nincs joga hozzá! A táskám nem a tetthelyen volt, hanem én hoztam magammal.

- Mivel bizonyítja? Ugyanis amióta beléptem a helyiségbe, a táska itt hevert egy olyan asztal tetején, amely a tetthely részét képezi. Feltételezhetőnek tűnik, hogy itteni bizonyíték.

- Közönséges lopás, amit művel. A táskám nem volt ott, amikor a kollégái megérkeztek! A kezemben tartottam.

- Rendben, ha lesz időm, meg fogom őket kérdezni. Addig is, eltesszük a táskát. Holnap délután jöhet érdeklődni a rendőrségre, hogy feloldották-e róla a lefoglalást vagy nem. Most pedig elmehet, Miss Lorne. Viszlát! Javaslom, hogy ne hagyja el a várost!

Ha erre válaszoltam volna, akkor abban nem sok szalonképes kifejezés lett volna. Így hát, inkább összepréselt ajkakkal felugrottam az asztalról. Beláttam, hogy túl sok mindent nem tehetek. Elkezdhetnék könyörögni, hogy legalább a mobilomat, a bankkártyámat és a pénztárcámat adja vissza, de esélyes, hogy nem fogom meghatni.

Kiviharzottam a helyiségből, és úgy rohantam le a lépcsőn, hogy majdnem kitörtem a bokámat. Amikor végre kiértem a ház elé, már csak az foglalkoztatott, hogy megtaláljam a saját kocsimat a sok rendőrségi jármű között, és mielőbb eltűnhessek.

Kicibáltam a lila bőrdzsekim zsebéből a slusszkulcsot, és bepattantam a sofőrülésre. Már indítottam volna a kocsimat, amikor feltűnt, hogy egy fiatal rendőr üget utánam a régi bridzsklub épülete felől. Megvártam, hogy odaérjen, mielőtt beletaposnék a gázba.

Bekopogott az oldalsó ajtón, mire kelletlenül leeresztettem az ablakot.

- Miss Lorne! Gomez kapitány üzeni, hogy a jogosítványa is a táskájában van, és hogy ha nem akar egy takaros pénzbírságot begyűjteni a megfelelő okiratok hiányában megkísérelt járművezetésért, akkor gyalog kell hazamennie.

Pedig már azt hittem, hogy nem lehet rosszabb ez a nap. Ráadásul, a rendőr nem bírta ki, búcsúzóul még hozzátette:

- Ja, és csinos az áldozatnál talált fényképe, Miss Lorne. Láttam kitűzve a bizonyítékokat bemutató táblán. Ha érdekli, megadhatom a telefonszámomat...

7. fejezet: Egy nyom

Felemelő érzés volt a kényelmetlen, magas sarkú cipőmben legalább hét-nyolc mérföldet gyalogolnom a vaksötét tópartról, mire megérkeztem az otthonomhoz. Komolyan, már azt sem bántam volna, ha Whitmore pszichopata gyilkosa kinyír az éjszakai utcán, ha azzal a tudattal halhatok meg, hogy Gomez kapitányt egész hátralévő életében kínozni fogja érte a lelkiismeret-furdalás.

Nem ért azonban semmilyen támadás, mindössze az unalmas és végeláthatatlannak tűnő gyalogtúrát kellett kibírnom. A lábamat véresre törte a cipő, teleragadt a nejlonharisnyám a tóparti gaznövények maradványaival, és jól átfagytam a hűvös éjszakai levegőtől. Mire nagy nehezen hazaértem, már tényleg semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy leheveredhessek aludni. Persze, még előtte át kellett másznom a kerítésen, ugyanis a kulcsom is a táskámban maradt.

És még ki kellett engednem a ketrecükből a csincsilláimat. Ráadásul, eléggé megsértődtek, amiért nem tudtak időben elindulni az éjszakai rohangálásukra. Nem igazán volt türelmem a lelki problémáikat ápolni, ezért egy vállrántással becsuktam a triót a vendégszobába, ahol nem tudnak semmi értékeset összerágni, és bebotorkáltam a fürdőbe, hogy lezuhanyozzak.

A tuskabinban állva sikerült annyira lecsillapítanom a bennem fortyogó dühöt, hogy el tudtam kezdeni racionálisan mérlegelni a helyzetet.

Hogy lehettem ekkora bolond? Hogyhogy nem tartottam furcsának, hogy az állítólagos Giselle Whitmore már az eset másnapjának reggelén olyan részleteket tud az öccse haláláról, mint hogy agyonverték egy baseballütővel?! Bár Raul nem egy kifinomult lélek, de egészen biztosan nem közölte volna ezt a körülményt telefonon keresztül az áldozat legközelebbi hozzátartozójával!

Még az is lehet, hogy a baseballütő-dolog csak kitaláció. Végül is, egyedül a hamis Giselle mesélt róla tényként, és simán hazudhatott. Lehet, hogy nem is baseballütővel verték agyon Whitmore-t, hanem más történt vele. Bár a hírekben is baseballütőt emlegettek, szóval, jó esélyű, hogy igaz. Mindenesetre érdemes lesz utánajárnom a boncolási eredményeknek, mielőtt felülnék egy újabb oltári hazugságnak.

Ráadásul, így, hogy szegény Jasper zöldséges az irodám meglátogatása után egyből gyilkosság áldozata lett, fel kell hagynom Whitmore ismerőseinek a gyűjtésével. Amíg nem tudom, mi az oka a vérontásnak, nem kockáztathatom újabb személyek biztonságát felelőtlen kérdezősködéssel. Más úton kell elindulnom, ha nem akarom feladni a nyomozást.

A kórboncnok mellett dolgozik egy asszisztensnő, akivel barátok voltunk középiskolás korunkban, és mostanáig elég jó viszonyban maradtunk. Bíztam benne, hogy tőle tudok majd belső információkat szerezni Whitmore holttestéről. Persze, sovány vigasz volt a körülöttem tornyosuló kérdőjelek erdejében.

Még mindig ott tartottam, hogy mégis mi ez? Mi a bridzs jelentősége? Miért kellett meghalnia Whitmore-nak és Jasper zöldségesnek? És, ki a csoda az a nő, aki Giselle Whitmore-nak adta ki magát?

*

Még másnap reggel is az engem ért megaláztatásokon füstölögtem, és úgy határoztam, hogy ideje bekeményítenem. Egyetlen személy van a városban, akire maga Whitmore hívta fel a figyelmemet nem sokkal a halála előtt, és emlékszem is rá, hogy szóba került: Gavrilo Litvin. Így hát, amint magamra húztam az aznapi ruhámat, elkészítettem a sminkemet, és visszatuszkoltam a csincsillákat a ketrecükbe, sietős léptekkel útnak indultam a város előkelő negyede felé. Útközben gondolatban megjegyeztem, hogy lakatost kell majd hívnom a kapumhoz, ha Raul nem méltóztatik visszaadni a táskámat a nap folyamán. Semmi kedvem többször átmászni a kerítésen, bőven elég volt éjjel meg reggel. Természetesen, a tartalékkulcsot nem sikerült megtalálnom.

Jó kis túra volt, mire gyalogszerrel eljutottam Litvin villájához, és meglehetősen türelmetlenül nyomtam be a csengő gombját, amikor végre odaértem.

Hamarosan felbukkant a professzor magas, öltönyös alakja az udvar márványlapokkal kirakott ösvényén. Gavrilo Litvin ezúttal is maga jött ajtót nyitni. A múltkor még elment volna egyszeri kivételes esetnek, de most már határozottan az az érzésem támadt, hogy el akarja kerülni, hogy bárki más beléphessen a háza területére azokon kívül, akiket személyesen kísér be.

Szőkés, enyhén őszülő haja megint a lehető legpedánsabban fésülve, inge ránctalan. Méregdrága férfiparfüm lengte körül.

- Jó reggelt, kisasszony! – üdvözölt, távolságtartóan a kulcsra hajtva porcelánfehér ujjait és csak résnyire nyitva a kaput.

- Jó reggelt! Muszáj ismét beszélnünk Collin Whitmore-ról. Ugyanis emlékszem, hogy egy bridzskör kapcsán megemlítette Önt pár nappal a halála előtt.

- Bocsásson meg, kisasszony, de indulnom kell előadást tartani. Nincs időm játékokról fecsegni. Ha úgy kívánja, jöjjön vissza talán hétvégén! Hétköznap egészen biztosan nem fogok ráérni szabadidős tevékenységek elemzésére.

Elérkezett az ideje, hogy bevessek egy Frida Lorne-féle váratlan szúrást. Hátha sikerül felturbóznom a társalgás hasznosságát. Odavágtam:

- Ha most azonnal nem tájékoztat Mr Whitmore-ról és a bridzsről, akkor óriási nyomozásba kezdek Ön után, és előásom, amit rejteget. Tudom jól, hogy titka van. A múltkor elkaptam egy beszélgetésfoszlányt, szóval ne is próbálja tagadni! Na? Nekiálljak Ön után szaglászni?

- Kérem, kisasszony! – intett le, miközben aggódva körbenézett az utcán, hogy egyedül vagyunk-e. Suttogóra fogta a hangját: - Nézze! Nem tudom, honnan szedi a feltételezését, de örülnék, ha sehol nem hangoztatná. Inkább elmondok mindent, amit tudni akar. Fáradjon be!

- Remek. Sejtettem én, hogy szót fogunk érteni egymással. – Benyomakodtam mellette a kapun, majd leültem egy kerti padra az udvaron.

Litvin kényszeredett lassúsággal követett.

- Nos, mit szeretne hallani? – A pad lehető legtávolabbi pontján foglalt helyet, gondosan áttörölve a felületet egy zsebkendővel, mielőtt a ruházatával hozzáért volna.

- Mindent, ami Collin Whitmore-ral vagy a bridzsjátékkal kapcsolatos.

- Fogalmam sincs, hogy jön ide a bridzs. Majdnem tíz éve nem játszottam már.

- Ötlete sincs, hogy miért mondhatta Mr Whitmore, hogy egy bridzskörbe jár Önnel?

- Nem sejtem. Lehet, hogy összekevert valakivel. Régen, a tóparti klubban sem találkoztunk. Véleményem szerint nem is tudott bridzselni, vagy ha igen, akkor sem értesültem erről semmilyen formában.

- Nem emlegette a kártyajátékot az utóbbi időben?

- Nem rémlik.

Hát, ez nem túl ígéretes. Ha Litvin csak ennyit tud, illetve ennyit árul el, akkor nagy kár volt ellőnöm a jokert, a múltkor kifülelt titkolózást. Mindenesetre felírtam a válaszait a térdemre támasztva tartott noteszbe. Rendes, papíralapú füzetbe jegyzeteltem, ugyanis a telefonom egyelőre a rendőrség karmai közt volt.

- Ha visszaemlékszik a régi bridzsklubra, fel tud idézni bármit, ami miatt a kártyakör ennyi év után érdekelni kezdhette Mr Whitmore-t? – próbálkoztam tovább.

Megingatta a fejét:

- Hetente ültünk ott össze, kártyáztunk és beszélgettünk.

- Járt valaki a bridzskörbe, aki benne lehetett zűrös ügyben? Pénzmosás, sikkasztás, akármi.

- Sajnálom, kisasszony, de nem tudom. Nem vagyok pletykakedvelő ember.

- Hát, úgy látom, nem sokat bír segíteni. – Elbiggyesztettem erős rózsaszínre rúzsozott ajkamat.

A professzor egyébként is szögegyenes tartása befeszült, mintha betonba kötött volna:

- Ugye, ez nem jelenti azt, hogy beszélni fog bárkinek a feltételezésről, hogy titkolózom?

- Nem is tudom. – Megcsóváltam a fejem. – Jó lenne, ha a válaszai legalább egy egészen kicsit előrébb vinnének a nyomozásban.

- Tényleg nem tudom, miért említette Collin Whitmore a bridzset velem kapcsolatban.

Talán célravezetőbb lenne, ha más irányból közelíteném meg a kérdést:

- Ismer valakit, aki a Giselle női nevet Gisának szokta becézni?

Litvin szőke szemöldöke megrezzent, alig láthatóan jelezve faarcú gazdájának meglepődését a szokatlan kérdés hallatán.

- Gisa? - ismételte el, befogadva az információt. - Régről rémlik egy Gisa, de aligha lehet releváns bármiféle nyomozás szempontjából.

- Azért csak fejtse ki, legyen szíves!

Úgy tűnt, tovább habozik, mert nem felelt egyből. Végül, akármilyen aggállyal is viaskodott gondolatban, leküzdhette, mert kibökte:

- A Daltonok között volt egy Giselle. A patinás Dalton család...

- Várjon, várjon! - Közbecsettintettem. - Daltonok? Honnan ismerős a név?

- Nos, feltételezem, hallhatta, ha helybéli. A Daltonok generációkon át itt éltek.

Összeharapott ajakkal koncentráltam, és beugrott:

- Egy pillanat! A bridzskör. A szomszédasszonyom mesélte, hogy az alapítótagok között volt két Dalton nevű. Igaz?

- A Dalton fivérek.

És miért harapófogóval kellett kihúzni? Magától nem jutott egyből eszébe az összefüggés lehetősége, amikor húsz másodperce sincs, hogy a bridzsről beszéltünk, most meg a Gisa szóval egy Dalton nevét dobtam be? Kétlem, hogy egy kutatóprofesszornak ekkora gondok lennének az asszociációs készségével. Mit sunyít?

- Aha, szóval, a Dalton fivérek. - Nem mutattam a gondolataimat, csak tűnődve megpöcköltem egy hajtincsemet a karom oldalán. - Kik voltak?

- Doktor Eugene Dalton egy messze földön híres agysebész, a bátyja, Thomas pedig befutott bróker és banktulajdonos.

- Jól emlékszem, hogy már nem élnek?

- Mindketten ugyanabban az évben haltak meg.

- Igazán? Nem furcsa?

- Nem hallottam, hogy bármi gyanús lett volna a haláluk körül. Egyikük szívelégtelenségben hunyt el, a másikuk pedig autóbalesetben. Egyébként, szép kort megéltek. Eredményes, sikeres pályájuk volt. Kétlem, hogy foglalkoznia kellene velük.

- Nem lehet, hogy annyira sok pénzt halmoztak fel, hogy akadt olyan ember, aki ölni is képes lett volna érte?

- Nem óhajtok alantas rágalmazás szintjére süllyedni.

- Jó, de azt tudja, kire szállt a hatalmas vagyon?

Litvin vonakodva felelt:

- Doktor Dalton unokájára, egy Joshua nevű fiúra. Ő örökölte az idős fivérek minden pénzét. Amikor a két Dalton évekkel ezelőtt elhunyt, akkor Joshua még elég fiatal volt, és a vagyont a család mostanra elhalálozott ügyvédje kezelte.

- Amióta Joshua Dalton nagykorú lett, azt csinál a pénzzel, amit akar?

A professzor kelletlenül bólintott, nem méltatva szóra a vájkálást. Én viszont nem zavartattam magam:

- És, ki az a Giselle?

- Doktor Eugene Dalton lánya volt. Az idős doktor Gisának becézte. Rajta kívül nem tudok senkiről, aki így hívta volna a fiatal hölgyet.

Feltűnt, hogy múlt időben említette ezt a bizonyos Giselle-t.

- Mi lett a lánnyal? – kérdeztem.

- Elég szomorú történet. Fiatalon meghalt. - Túl sok megrendültség nem látszott rajta. Kétlem, hogy ebből a férfiból akár egy váratlan tornádó vagy egy UFO-támadás látványos érzelmi reakciót tudna előcsalni. – Nem kívánok elmélyülni a részletekben. Szeretek a tényekre szorítkozni, a rosszindulatú mendemondák nélkül. Én akkoriban nem éltem még itt a városban, amikor ezeknek a nagy része megesett.

- Nyomassa csak a szaftos sztorikat, gyerünk!

- Nem sértem meg egy elhunyt fiatal hölgy emlékét értéktelen szóbeszédek terjesztésével.

- Jobban örülne, ha Ön kerülne terítékre a városi pletykakörben?

Litvin nem tudott mit mondani, csak küszködve nyelt egyet.

- Na, mi volt Giselle Daltonnal? - sürgettem. - Mit hallott róla?

- Fiatalon kisiklott az élete a hölgynek. - Sikerült végre szóra bírnom, de a hangja erőtlen volt. - Depressziós lett, többször felvágta az ereit, és gyógyszerezte magát. Az apja egyik kezelésről a másikra járatta, azonban mindig visszaesett. Giselle sokszor eltűnt hetekre. Egyszer aztán előkerült terhesen, és az apja győzködésére megtartotta a babát, de a gyermekről sem gondoskodott. Leépült a szervezete, végül olyan tíz éve meghalt gyógyszer-túladagolásban, mert bevett egy doboz altatót. Csak harmincnégy éves volt.

- Mi lett Giselle Dalton gyerekével?

- Ő Joshua, a hatalmas Dalton vagyon egyedüli örököse, akit már az előbb is említettem.

- Aha. Szóval ennek az ifjú Joshua Daltonnak az utóbbi tíz évben meghalt az egész családja, és most egymaga dúskál a pénzben?

- Fogalmazhatunk így, de nem tetszik a felhangja.

- Ez már legyen az én gondom. - Elégedetten megpörgettem a notesz lapjait. - Köszönöm az infókat.

Már el is akartam köszönni. Ám mielőtt hozzáfoghattam volna, nyílt a kapu, és a Bill nevű fiatalember érkezett meg, hosszú bundájú, megtermett kutyáját vezetve maga mellett pórázon.

Szemlátomást meglepődött, ahogy meglátott Litvin mellett ülni a padon, egy jegyzettömbbel a combomon.

- Helló! Mi folyik itt? – Felvont szemöldökkel fordult a professzor felé. A szemében ott ült a kérdés kimondatlan tartalma is, hogy Litvin mi az ördögért engedett be ismét a portájára.

- A nagybátyja úgy érezte, hogy talán mégiscsak a segítségemre tudna sietni a nyomozásban, és volt olyan rendes, hogy a tudomásomra is hozta – válaszoltam alig leplezett iróniával.

- Meghalt egy ember. Illik, hogy igyekezzek megadni az ügyben minden tőlem telhető támogatást. – A professzor sietve magyarázkodni kezdett. Sápatag arcán enyhe pírfoltok ütköztek ki. – Megpróbáltam felidézni a kisasszony számára egynémely jelentőséggel bíró részletet.

Bill csak még értetlenebbül pislogott. Aztán megvonta a vállát, mintha jobbnak látta volna, ha nem feszegeti tovább a kérdést.

- Oké. Én becsukom a kutyát, utána bemegyek a városba. Asszem, csak holnap reggel jövök, ha találok egy szimpi csajt, akivel jól telik az este. – Már el is sétált, a kutya engedelmesen loholt a nyomában.

Rápillantottam a professzorra, aki próbált pókerarcot vágni, de láttam rajta, hogy nehezére esik.

Furcsa, hogy letagadta Bill előtt, hogy megzsaroltam, és úgy tett, mintha önszántából akarna segíteni. Ezek szerint vele sem teljesen őszinte. Hm. Érdekes.

- Szuper, azt hiszem, egyelőre ennyi elég lesz a Daltonokról. – Eltettem a noteszemet. – Ha bármi eszébe jutna, hívjon fel!

Felkeltem a kerti padról, és szapora léptekkel távoztam. Igyekeznem kellett, mivel várt rám Mrs Blackhawk gyepe. A délelőtt további részét ugyanis arra szántam, hogy elkezdjem az öregasszony által rám osztott munkák elvégzését, és első körben lenyírjam a füvet a kertjében. Miután egy elvágott torkú holttest felfedezése után mérföldeket gyalogoltam a városban, és alig aludtam, mi mással is telhetne egy tökéletes délelőtt, mint az alattomos szomszédasszony fűnyírójának a tologatásával?

8. fejezet: A Dalton örökös

Egy hófehér szmokingos, fiatal komornyik kísért végig az óriási Dalton villa rózsákkal teleültetett, émelyítően romantikus kertjén. Régimódi pozíciójához kevéssé illően volt valami hányaveti elnagyoltság a lépteiben, mintha a legkisebb tiszteletet sem érezné a környezete iránt. Útközben széttaposott egy lehajlott rózsaágat, és még meg is forgatta a cipője talpát a palacsintává lapuló, bimbózó rózsafejen.

Ahogy a kérdéseimre adott szófukar válaszokból kiderítettem, Joshua Dalton egyedül élt a kisebb kastély méretű épületben. Ennek ellenére három vadonatúj, csúcsteljesítményű autót láttam parkolni az udvaron. A komornyik többszöri kérdésemre elárulta, hogy mindegyik Daltoné, és reggelente elő kell készíteni mindhárom járművet, hogy a fiatalember kiválaszthassa, melyikkel óhajt átmenni a szomszéd városba a barátaival lézengeni mindenféle puccos klubokban. A komornyik ugyan tömörebben fogalmazott, de leszűrtem, hogy erről van szó.

A márványoszlopokkal díszített, csarnokméretű nappaliba érve magamra hagyott. Ott ugyanis már megláthattam Joshua Daltont, amint egy bőrfotelban terpeszkedik.

A huszonéves fiú halványbarna haját lazának szánt frizurába igazítva hordta, borzoltra zselézve, mintha csak a vámpír főszereplő srácot akarná nyeglén utánozni az Alkonyat-filmekből. A szája sarkában egy állandó, cinikus gúnymosoly gödre ült. Apró, seszínű, szürkés szeme pedig leginkább egy sertés tekintetére emlékeztetett.

Márkás sportcipőben virító lábát a dohányzóasztalra feldobva tartotta, és hátradőlve a méregdrága bőrfotelban, lustán nagyokat szívott egy cigarettából.

- Mi van? Már megint egy vöröset küldtek? Pedig mára szőkét rendeltem – sóhajtott fel színpadiasan, alaposan végigmérve kis, szűk szemével. – Na, mindegy, ez is megteszi.

Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a társalgás felütését.

- Jó napot kívánok, Mr Dalton! Frida Lorne vagyok, magánnyomozó, és egy friss ügyemmel kapcsolatban keresem. Lenne pár kérdésem.

- Szólíts nyugodtan Joshnak, cicus! – Szívott még egyet a cigarettájából, aztán egyszerűen elhajította a csikket a fényesre pucolt padlón. Észrevette, hogy tekintetemmel követem az eldobott csikk útját: – A komornyik majd összeszedi. Ez a dolga, nem? Te meg tedd fel azokat a kérdéseket, utána egy ezresért elláthatnád a call girl feladatát, akire számítottam.

- Erre nem lesz lehetőség, Mr Dalton, ugyanis kizárólag munkaügyben járok el. – Hát, ez lehet, hogy olyan görcsösködő-bürokratásan hangzott, mintha Gomez kapitány szövege lett volna, de így sikerült.

A rendőrkapitány nem várt gondolatára egyszerre rohant meg a házamban lezajlott nem túl baráti párbeszédünk és a Jasper-tetthely emléke. Elakadt a lélegzetem.

- Jól van, legyen kétezer dollár! - nyomta közben Dalton.

Mivel nem kínált hellyel, magamtól ültem le a vele szemközti fotelba, lekötve magam a hétköznapi tevékenységgel. Közben sikerült összeszednem a gondolataimat, és kiűznöm Raul Gomezt a fejemből.

- Szeretném ismertetni, hogy miben lenne szükségem a segítségére.

- Ötezer? - folytatta kitartóan.

- A néhai nagyapja, Dr. Eugene Dalton rendszeresen látogatott egy általa alapított kártyaklubot a tóparton, és ezzel kapcsolatban szeretnék...

- Rendben, nyolcezer, de annyiért már kiemelkedő teljesítményt kell nyújtanod.

- Mr Dalton! Meghalt két ember. Egy detektív és a zöldségesünk.

Előhalászott egy újabb cigarettát, és őszinte közönnyel arra is rágyújtott:

- Kit izgat? A csóróbb országokban naponta ezrek halnak éhen, és engem rohadtul nem érdekel az sem.

Erre inkább nem mondtam semmit.

- Szóval, a nagyapja bridzsköréről lenne szó – próbálkoztam újból. – Tud róla?

- Semmit. Már évekkel ezelőtt elpatkolt az öreg, és életében sem beszélgettünk.

- Mindig a fivérével ketten látogattak el a klubba hetente egyszer.

- Ja, tényleg! Rémlik, hogy a két vén tata eljárt. Én ugyan gyerekfejjel azt hittem, horgászni mennek, mert mindig olyan ormótlan cipzáras táskákat vittek magukkal, mint amilyenekben a horgászcuccukat tartották.

Nocsak! Minek egy kártyajátékhoz hatalmas táska? Készítettem egy gyors jegyzetet a noteszembe.

- Sosem derült ki, mi van a táskákban?

A srác erre idétlenül vihogni kezdett.

- Mi van? Talán pornó újságokat hordtak a klubba az öregek? – nevetgélt jóízűen. – Mekkora poén lenne! Ha tudnád, szivi, milyen pedáns, szabálytisztelő vén sznob volt a nagyapám meg a tesója! Behalnék rajta, ha kiderülne...

- Nem hinném, hogy túlságosan sokáig boncolnunk kellene ezt a lehetőséget.

- De te is rögtön erre gondoltál, mi?

Próbáltam türelmes maradni:

- Nem gondoltam semmire, csak kíváncsi lennék, vajon mire kellett a nagyméretű táska.

- Pedig óriási lenne! A nagyfater mint a helyi fő kujon...

- Tényleg biztosan szórakoztató elképzelés, de ha esetleg lenne más ötlete...

- Lehet, hogy nem csak újságokat terjesztettek, hanem egyéb segédanyagokat is.

- Ezek szerint nincsen megalapozott elképzelése?

- Nincs, de tippelni tudok még.

- Köszönöm, nem szükséges. Megengedi, hogy az édesanyjáról kérdezzek?

- Ja, persze. Miért ne?

- Csak arra lennék kíváncsi, hogy ki szólította még Gisának az édesanyját a nagyapján kívül.

- Mit tudom én! Az a nő be volt kattanva, nem foglalkoztam vele már gyerekként sem. Nem tudok semmit az ismerőseiről.

- Az a nő? Mindig így beszél az édesanyjáról?

- Hát, hogyan kellene? – Leszívta tüdőre a cigaretta füstjét, aztán fokozatosan eresztette ki a foga között.

- Nyilván okkal nem érezte magához közel.

- Amióta az eszemet tudtam, mindig szét volt csúszva, állandóan bőgött. Totál bolond volt. Összevissza hadovált, hogy őrületbe akarják kergetni. Paranoia vagy minek hívják az ilyet. Ne hidd, hogy sajnáltam, amikor végre tényleg kinyírta magát.

- Kik akarhattak volna ártani neki?

- Jaj, nehogy már komolyan vedd! Mondom, hogy tiszta ketyós volt a nő. Egyszer azzal rontott be a szobámba, hogy egy bankautomata száguld utána, és nem tud kitérni előle. Máskor meg azt állította, hogy rózsaszín lepkék ülnek a tányérján, azért nem tud enni. Senki sem akarta bántani, csak haluzott a gyógyszerektől. Marékszámra szedte az antidepresszánsokat.

- Ki volt a kezelő orvosa?

- Honnan tudjam? A nagyfater intézte, de nem tudtak vele semmit kezdeni. Lökött volt, és kész.

Vajon mi a szerepe a néhai Giselle-nek? Semmi? Csak véletlen lenne, hogy a titokzatos nő Giselle Whitmore néven mutatkozott be az irodámban, és az sms Gisának becézte? Az őskövület Dalton-téma nem indokolja meg a Mariettának feltett kérdéseket. Miért kérdezgetett volna Collin Whitmore egy olyan lányt a bridzsről, aki Giselle Dalton életének utolsó éveiben még csak óvodás vagy általános iskolás volt? Egyáltalán, miért kérdezgetett bárkit is a bridzsről?

Mindenesetre nem lenne rossz utánajárnom Giselle Dalton halálának.

- Emlékszik rá, hogy ki vizsgálta az édesanyja öngyilkosságának körülményeit? – érdeklődtem.

- Az akkori rendőrfőnök, Thomas Hackerson.

Megörültem. Raul elődje. Remek. Mióta áthelyezték másik városba, azóta nem tartottam vele a kapcsolatot, de biztos voltam benne, hogy ha elutazok hozzá egy sörre, ki tudom faggatni a Dalton lány halálának részleteiről. Hackerson sosem vette túl komolyan a titoktartási kötelezettségét, és mindig szívesen segített a munkáimban, pedig annak idején jóval jelentéktelenebb ügyekben kértem ki a segítségét. Ha látja, hogy milyen nagy bajban vagyok, biztosan elmondja, amit tudnom kell.

- Azt hiszem, egyelőre nincs több kérdésem. – Felkeltem a fotelból.

- Várjál csak! Nekem viszont van kérdésem – intett utánam Josh Dalton lekezelő karmozdulattal. – Tetszik az a szobor, amelyik az előszobai szekrényen áll?

Meglepett a gyorsváltás. Szemügyre vettem a görög mitológiai labirintust ábrázoló, aranyozott szobrot, amerre a figyelmemet terelte.

- Elég giccses – mondtam végül. – Miért?

- Csak mert azt akarom odaadni, ha cserébe elszórakoztatsz. Nyugi, ér vagy tízezer dollárt. Vagy várj csak! Van jobb ötletem. Várd meg az igazi call girlt, és nyomhatjuk hármasban.

Inkább szóra sem méltattam az ajánlatát.

*

Beugrottam az irodámba, és az ottani vezetékes telefonról felhívtam a Hackerson által fél éve itt hagyott számot. Kicsit bántott érte a lelkiismeret, hogy egyszer sem kerestem, amióta áthelyezték, és most is csak munkaügyben hívom fel. Egészen jóban voltunk a távozása előtt, bár azért barátságnak nem nevezném, mert magánéleti dolgokról nemigen beszéltünk. Inkább csak annyi, hogy Hackerson egy közvetlen, derűs pasas, akivel könnyű jóban lenni. Reméltem, hogy nem veszi ki magát rosszul, ha most a semmiből rácsörgök szívességet kérni. Ráadásul Raul azt mondta, hogy ne hagyjam el a várost, bár azért ez nem túlzottan érdekelt. A rendőrkapitány nyilván nem fog rájönni, ha átugrom este Hackersonhoz a szomszéd városba, már amennyiben utol tudom érni.

Pár csöngés után Thomas Hackerson fel is vette a telefonját, és amikor bemutatkoztam, öröm töltötte el bársonyosan mély hangját:

- Á, Frida! Ezer éve nem beszéltünk. És képzeld, pont ma gondoltam rá én is, hogy felhívlak.

Lehetett volna sima udvariassági formula is az utolsó mondata, de úgy éreztem, hogy többről van szó, úgyhogy rácsodálkoztam:

- Tényleg? Hogyhogy?

- Mert most utazom hozzátok pár hétre. Úgy néz ki, ott lesz munka egy darabig, és gondoltam, összefuthatnánk.

- Itt lesz munkád? – visszhangoztam értetlenül.

- A főnökség kijelölt, és elküld konzultálni egy gyilkossági ügyben. Egy csúnya eset, és úgy gondolták, nem ártana, ha besegítenék az utódomnak. Biztosan értesültél a bűntényről, az a szegény zöldséges...

- Én találtam meg a holttestét.

A válaszom lehet, hogy készületlenül érte, egy időre legalábbis csönd lett a vonalban.

- Nem tudtam, még nem volt időm átfutni az ügy aktáját – mondta végül. – Biztosan megrázó lehetett. Jól vagy?

- Kösz, te vagy az első, akinek eszébe jut megkérdezni. Egyébként, elvagyok.

- Nem kaptál sokkot?

- Nem tudok róla. – Erőltetetten felnevettem, aztán úgy döntöttem, nincs kedvem beszélni a lelkiállapotomról. – Amúgy én is csak azért hívtalak, mert jó lenne találkozni. Úgy tűnik, lesz rá alkalmunk a közeljövőben.

- Van kedved velem vacsorázni holnap?

- Persze, bármikor. – Ahogy a szavak elhagyták az ajkam, rögtön meg is bántam a túlzott helyeslést. Még a végén félreérti. Giselle Dalton öngyilkosságán járt az eszem, és azon, hogy miket kellene megkérdeznem, és csak utólag esett le, hogy másképpen is értelmezheti a lelkes helyeslést.

Végül is, talán az sem lenne gond. Thomas Hackerson nem rossz pasi. Bár már közelít a negyvenhez, de magas, izmos, sportos. És zöld szemével meg szőke hajával sok nő kedvence. Ráadásul elvált, és azóta sem házasodott újra, legalábbis fél éve még nem volt senkije. Igaz, mélyebb érzéseket ezidáig nem váltott ki belőlem barátságos közönyön kívül, de nem tartottam volna tragikusan cikinek, ha flörtölésnek értelmezi, amit mondok.

Valószínűleg ez meg is történt, ugyanis gyanúsan hosszasan búcsúzkodott a telefonban, és kétszer is elismételte, hogy mennyire örül, hogy felhívtam.

*

Pattyvel, a kórboncnok asszisztensnőjével és egyben középiskolai barátnőmmel egy teaház kerthelyiségében találkoztunk.

- Jaj, tudod, Frida, hogy nem szabad... – kezdte rögtön, amint helyet foglaltam vele szemben a kék-sárga csíkos napernyő alatt. – Ha a doki rájön, azonnal kirúg.

- Nem fog megtudni semmit – ígértem. – Roppant sürgősen szükségem lenne Collin Whitmore boncolásával kapcsolatban minden részletre, amit csak el tudsz mondani. Kérlek, Patty! Ments meg!

Elbájolóan rápillogtam.

Idegesen a füle mögé simította rövidre vágott, fekete haját. Csinos volt, mint mindig, testhez álló, sötét kosztümben és hozzáillő magas sarkú szandálban. Egyszínű felöltözésének ellensúlyozásaképpen ott csillogott az orra oldalába ütve egy Swarovski kristályos piercing.

- Kérlek! – Már összekulcsolt kézzel rimánkodtam.

- Jól van, jól van – adta be a derekát egy rosszalló ciccenéssel. – Pont ma jött meg a toxikológiai elemzés eredménye a nagyvárosból a Whitmore-ügyben. Az áldozat szervezetében nagy mennyiségű narkotikumot találtunk. A halála előtt elkábították, és csak utána verték össze. Az ütésnyomok nem voltak annyira mélyek, inkább csak felületesek. Nem is a verésbe halt bele, hanem a túladagolt kábítószer miatt állt le a szíve. Úgy tűnik, hogy nem kellett akkora erő a támadáshoz, mint ahogy az elkövetés módja sejtetni próbálta. A kevésbé mély sérülések alapján arra következtettünk, hogy egy gyengébb felépítésű személy is lehetett az elkövető.

- Ó, Gomez kapitány biztosan örült – jegyeztem meg fanyarul –, hogy kiderült, egy törékeny alkatú nő is lehetett a tettes. Így már azzal sem kell bajlódnia, hogy bérgyilkost találjon, nyugodtan rám foghatja. Gondolom, milyen elégedett volt!

- Érdekes, hogy ezt mondod, ugyanis épp az ellenkezője. Elkedvetlenítette, amikor ismertettem az elkövetés pontos módját. Legalább háromszor átnézte az eredményeket, mintha nem szívesen hinné el.

- Hát, velem közölte, hogy legfőbb célja lesz rám bizonyítani a Whitmore-gyilkosságot.

- Nekem úgy tűnt, szíven ütötte az információ.

Éreztem, hogy zavarba jövök. Jobbnak láttam, ha elterelem Raulról a szót:

- Mit gondolsz, egy idősebb nő is képes lett volna megölni így Whitmore-t? Egy viszonylag fitt, hatvan körüli hölgy?

- Elég abszurd lenne – csóválta meg a fejét. – Nehezen tudok elképzelni egy hatvanas hölgyeményt, ahogy baseballütővel püföl egy elkábított áldozatot, de elméletben nem lehetetlen. Akár lehetett a tettes egy idősebb személy is.

Megforgattam a fejemben az ál-Giselle tettességének gondolatát. Tényleg abszurd elképzelni, hogy az a konszolidált, visszafogottnak és nyugodtnak tűnő hölgy nekiessen egy embernek baseballütővel.

- Valamit tudnod kell, Frida – szólalt meg ekkor újra Patty, és az arca még komolyabb lett. – Nem szabad elárulnom, de mégiscsak a barátnőm vagy, és nem feltételezem rólad, hogy benne lennél egy ilyen ügyben, szóval... A doki talált Collin Whitmore holttestén egy hosszú, vörös női hajszálat.

Pislogtam egyet halálra válva.

- És még mielőtt beavatkozhattam volna, átadta Gomez kapitánynak – tette hozzá.

9. fejezet: Giselle Dalton

Már csak azt nem értettem, hogy hogyan lehetek szabadlábon. Csodáltam, hogy Gomez kapitány még nem tartóztatott le, és miközben elkeseredve araszoltam hazafelé a teázóból, arra számítottam, hogy bármelyik sarkon vijjogva szirénázó rendőrautók vehetnek körbe. Már nem sok hiányozhat ahhoz, hogy elegendő bizonyítékot gyűjtsenek ellenem.

Megkönnyebbültem, amikor háborítatlanul hazaértem, és még az sem tudta kedvemet szegni, hogy ráébredtem, elfelejtettem lakatost hívni, és így megint át kellett másznom a kerítésen. A táskámért nem volt képem bemenni a rendőrségre, miután Patty mesélt a Whitmore holttestén talált vörös hajszálról. Inkább azt választottam, hogy hagyom a csodába, és majd új okmányokat meg kulcsot csináltatok, másik telót veszek. Ők meg majd évek múlva, ha nagy nehezen elkapják a tettest, vagy másként lezárják a nyomozást, egy szép napon visszaszolgáltatják a holmijaimat. Bár, az is lehet, hogy a táskám örökre ott fog porosodni egy bizonyítékraktár mélyén. Mindenesetre, Gomez kapitánynak már nem mertem a szeme elé kerülni.

Nekiálltam egy tofusalátát összeütni. A paradicsom felkockázásánál tartottam, amikor csöngettek. A Patty által elmesélt hajszálból, a fél percen át tartó csengetésből és a tapintatlan esti időpontból kikövetkeztettem, hogy megint Raul jött. Így legalább egy farmer shortot és a szobapapucsomat felhúztam, mielőtt kisiettem a kertbe megnézni, hogy ki a késői látogató. Még szerencse, hogy nem az otthoni főzögetéshez viselt egy szál pólóban és bugyiban mentem ki, mert ahogy kilestem a kerítésnél, láttam, hogy tényleg Gomez kapitány áll a kapuban, a kezében a sárga lakktáskámmal.

Kiszóltam:

- Nyissa ki a kaput a kulcsommal, és engedje be magát!

A karjában tartott táskára pillantott, aztán kis habozás után előkereste belőle a kulcsot, és kinyitotta a zárat. Átnyújtotta a táskát:

- Tessék, visszahoztam a magántulajdonát, Miss Lorne.

- És, mit talált benne?

- Nem láttam szükségesnek a tartalom bizonyítékként nyilvántartásba vételét.

Hát, ez amolyan 10-ből 10 pontos kimértségű válasz volt, de legalább nem vádaskodó.

- Szuper, köszi. – Kikaptam a kezéből a táskát, és vidáman magamhoz szorítottam. Még mindig a hatása alatt álltam, hogy Patty azt mondta, Raul nem örült, hogy az új nyomok felém is mutathatnak a Whitmore ügyben. – Na, bejön?

Megbotránkozott ránc kúszott a szája szegletébe:

- Természetesen nem. Csak a tulajdonát akartam visszaszolgáltatni.

- Tofusaláta van, meg bontok egy üveg vörösbort. Biztosan nem jön?

- Teljes mértékben etikátlan lenne egy folyamatban lévő nyomozás során egy gyilkossági ügy vélelmezett gyanúsítottjával vacsoráznom és alkoholtartalmú italt fogyasztanom.

- Ezek szerint a Jasper-ügyben nem vagyok a gyanúsítottja?

- Nem mondtam ilyet.

- De, mert úgy fogalmazott, hogy egy gyilkossági ügy vélelmezett gyanúsítottja vagyok. Tehát, nem kettőé. Már ez is haladás, nem?

Nem válaszolt, csak karba tette a kezét.

- Megtenne valamit a kedvemért? – kérdeztem rá.

Egyből gyanakvó bizalmatlansággal hátrált egy lépést:

- Miről lenne szó?

- Legyen szíves, nézze meg a rendőrségi nyilvántartásban, hogy Joshua Dalton büntetett előéletű-e! A fiatalkorúak között is ellenőrizze, hogy követett-e el régebben bármit! Ha van róla akta, kérje ki!

- Hogy képzeli?

Láttam rajta, hogy készül a monológgal a szabályzatról és a belső információk kiadásának tilalmáról, úgyhogy megelőztem a kiokítást:

- Nem kérem, hogy mondja el, mi van a nyilvántartásban. Csak nézze meg!

- Mégis, hogyan jön ide Joshua Dalton?

- A munkaköri leírásom tiltja, hogy beszéljek róla. – Ezzel becsuktam az orra előtt a kaput.

*

A levelek felhőben záporoztak a bokám köré. A tűző napon főve már reggel óta azzal voltam elfoglalva, hogy megmetsszem a Mrs Blackhawk kertjében található számtalan bokrot. Az öregasszony kinn ült a teraszon az árnyékban, és limonádét szürcsölt. Onnan figyelte, hogyan haladok a munkával. Igazából a bokrokat csak jófejségből vállaltam be, mert fűnyírás közben láttam, hogy mennyire elterebélyesedtek. Nem csodáltam, hogy az idős Mrs Blackhawknak nincs ereje a forróságban ott állni felettük, a kilógó ágakat vagdosva órákon át. A heti szoli helyett megteszi, ha egy fél napot bokormetszéssel töltök bikiniben.

Mellesleg abban is bíztam, hogy menetközben észrevétlenül beszélgetést tudok kezdeményezni a szomszédasszonnyal a Daltonokról. Gavrilo Litvin nem egy pletykás ember, és igyekezett a tényekre szorítkozni, de én szívesen meghallgattam volna olyat is, aki épp az ellenkezője, és az összes eszébe jutó szóbeszédet beleszövi a mondandójába.

Így hát, amikor eljutottam a nyolcadik bokorhoz, amelyik ráadásul nem is nőtt túl messze a hűsölő öregasszonytól, társalgást kezdeményeztem.

- Kíváncsi lennék, milyen hangulatban teltek a bridzs összejövetelek annak idején – jegyeztem meg tűnődő hangsúllyal. – Jó társaság gyűlt össze?

Az idős nő tekintete elrévedt a távolba.

- Milyen régen is volt már! Bizony, szép idők voltak. Sokat beszélgettünk lenn a tó partján. Kártyáztunk, és közben teáztunk.

- Zűrös alakok is jártak oda néha?

- Ugyan, dehogy! Csak magasan iskolázott, kifinomult urak és hölgyek.

- Maffiózók voltak köztük? Vagy tőzsdecápák, uzsorások?

- Hová gondolsz, lelkecském! – hüledezett. – A klub tagjai feddhetetlen emberek voltak.

Úgy tűnik, egyelőre nem indult be a pletykagépezet. Talán túl direkten kezdtem.

- Nyilván remek társaság lehetett – hagytam rá. – Az alapító tagok, akikről a múltkor mesélt, mindenesetre valóban híres, nagyra becsült tagjai városkánknak. Akár ha Gavrilo Litvin professzorból indulunk ki...

- Igen, igen – helyeselt az öregasszony olyan bőszen, hogy remegni kezdett eres kezében a limonádés pohár, és összekoccantak benne a jégkockák. – Litvin remek tudós, és Dalton doktor is az volt.

Nagyszerű. Magától el is kanyarodott Daltonhoz.

- Igazán? – kérdeztem vissza, miközben lemetszettem egy kitüremkedő ágat. – Együtt is dolgoztak?

- Hogy érted?

- Hát, Litvin professzor agykutatással foglalkozik, az idős doktor pedig agysebész volt, ha jól tudom. Nyilván részt vettek közös projektekben is, nem?

Olyan képet vágott, mint aki még sosem gondolt bele igazán ebbe a kérdésbe korábban, de szívesen elmereng a válaszon:

- Tudtommal egyszer sem működtek együtt. Akkoriban még akadt egy-két napilap, amelyik olyan értelmes dolgokról is írt, mint városkánk tudományos élete. Így visszaidézve, nem emlékszem rá, hogy együtt említették volna őket.

- Talán bajuk volt egymással?

- Erősen kétlem, angyalkám. Egyikük sem forrófejű, haragtartó típus. Bár, ha belegondolok, bizonyos szempontból igazad lehet: ellentét feszülhetett kettőjük között. Persze, csak szakmai jellegű, hiszen emberileg sosem láttam, hogy ellenségesen viszonyultak volna egymáshoz. Már azelőtt is összejártak a könyvtárban kártyázni, hogy megalapítottuk volna a bridzsklubot, és tisztelettel beszéltek egymásról.

- Szakmai jellegű? – visszhangoztam. Ideje, hogy bevessek egy kis hízelgést, hátha a szomszédasszony találgatásokba bocsátkozik a konfliktus természetével kapcsolatban: - Egy olyan művelt hölgy, mint Ön, bizonyára ismeri a két briliáns tudós munkásságát. Mi eredményezhetett köztük szakmai ellentétet?

Láttam, hogy még mindig vonakodik belelendülni kedvenc tevékenységébe, azaz mások kibeszélésébe, de aztán kis habozás után arra juthatott, hogy nem fogja vissza tovább magát, ugyanis így felelt:

- Gavrilo Litvin kutatásai más nézetet képviselnek, mint az öreg Dalton doktor által vallottak. Litvin és a most már általa vezetett kutatóközpont arra keres megoldásokat, hogy gyógyszerek és műtétek nélkül hogyan lehet az agy különböző betegségeit gyógyítani. Dalton doktor pedig szívből hitt a hagyományos módszerekben, a jól bevált pirulákban és szikékben. Mindig a műtétek jelentőségét hangsúlyozta.

Ez a fajta szakmai egyet-nem-értés sajnos kedvezőtlen fényben kezdte feltüntetni a kérdezésem eredményességét. Ha merőben más irányvonalat követett a két tudós a gyógyítás terén, elég valószínűtlen, hogy bármiféle összefüggést kellene keresnem a tudományos múltjukban. Akkor viszont miért emlegette Whitmore a professzort a bridzs kapcsán? Miért akarta sugallni, hogy Litvinnek köze van valami fontoshoz? Az is lehet, hogy a Daltonok sem érintettek az ügyben? Lehet, hogy az egész bridzsklub vakvágány?

- Nagyon elgondolkoztál, bogaram.

Összerezzentem, és folytattam az ágak vagdosását.

- Nyomaszt az új megbízásod? A neked adott ügy.

- A Dalton-lányon gondolkoztam, Giselle-en – hazudtam. – Olyan szomorú eset! Az apjáról jutott eszembe. Mi baja lehetett?

Az idős asszony nagyot kortyolt a limonádés pohárból. Láttam rajta, hogy ezúttal megfelelő pontra tapintottam, és most végre belemelegszik a pletykálkodásba.

- Bizony, szívszorító történet – értett egyet. – Mindig is zűrös lány volt, legalábbis már fiatal kora óta mesélték a könyvtáramba ellátogató diákok, hogy Giselle lóg az órákról. Sokat gyengélkedik. Állítólag már akkor is az ereit vagdosta. Meg hát, amikor a semmiből előkerült terhesen... Nem is értem, hogy egy olyan jó család, mint a Dalton, hogy hagyhatta ennyire eltévelyedni.

- Ki volt a gyermeke apja?

- Sosem derült ki.

Megpróbálkoztam ismét a hízelgéssel:

- Azért biztos hallott ezt-azt, amilyen jól értesült.

Úgy tűnt, a módszer beválik. Az öregasszony megint ivott egy kortyot, aztán válaszolt:

- Nos, való igaz. Giselle osztálytársai gyakran bejöttek a könyvtáramba leckét írni, és mesélték, hogy Giselle a nagyvárosba jár át tanulás meg órák helyett. Belehabarodott ott ugyanis egy művész fiatalemberbe. Egy operaénekesbe, aki egy kisebb társulattal utazgatott, és pár hónapot töltött ott. Mondtak többféle történetet, nem biztos, hogy ez a pontos igazság, de ennyi rémlik. Arra gondoltam, hogy vele futhatott össze évekkel később újra, és tőle lett a gyerek.

- Egy operaénekes?! – ismételtem a kelleténél nagyobb hangerővel, majdnem elejtve a metszőollót.

- Giselle azt mesélte az osztálytársainak, hogy operaénekes a titkos szerelme. Pont azért jegyeztem meg ennyi éven át, mert elég ritka foglalkozás.

Az agyam villámgyorsan járt. Tudtam, honnan ismerős az operaénekesség. Jasper zöldséges a halála előtt az irodámban említette, hogy Collin Whitmore a rázúdított kérdések tömegében egyszer egy olyat is nekiszegezett, hogy ismer-e személyesen operaénekeseket. Nem lehet véletlen egybeesés! Whitmore kérdezett egy operaénekesről. Lehetséges, hogy Josh Dalton apját kereste?

- Vissza tud még bármire emlékezni az operaénekessel kapcsolatban? Milyen nemzetiségű volt? Hány éves?

- Sajnos, nem tudok többet. Bár én mindig egzotikus külföldi fiatalembernek képzeltem az elmondások alapján. Valójában azonban a diákok sem tudtak róla semmit, csak találgattak. Ugyan miért érdekes? A Daltonokkal kapcsolatos az új ügyed?

- Nem biztos, de elképzelhető. Csak nemrég kezdtem el foglalkozni a rejtély kiderítésével. Megkérhetem, hogy meséljen még Giselle-ről? Mi volt a baja? Nyilván nem ok nélkül csúszott félre az élete.

Az idős asszony ismét kortyolt egyet a limonádéjából. A homlokán elmélyültek a ráncok, ahogy elgondolkodott a válaszán:

- Nem volt teljesen épeszű a lány, a Daltonok próbálták elrejteni az emberek szeme elől. Az osztálytársai úgy mesélték, hogy Giselle azt állította, egy szellem üldözi, aki az őrületbe akarja kergetni.

- Szellem?

- Szellem.

- Kinek a szelleme?

Az idős nő leengedte a limonádés poharat:

- Nem gondoltam volna, virágszálam, hogy hiszel ilyen ezoterikus erőkben, mint a kísértetek.

- Azokban nem, de abban igen, hogy Giselle Dalton nem ok nélkül tébolyult meg.

Mrs Blackhawk úgy mustrált, mintha én is megbolondultam volna, mint a néhai Giselle.

- Mindenfélét összehordott – rázta meg aztán a fejét. – Ha az ő történetei alapján akarnál megoldani egy rejtélyt, akkor legalábbis Csodaországban kellene kezdened a keresgélést.

Visszafordultam a bokrok metszéséhez. Ekkor rákérdezett:

- Miért aggaszt ennyire az ügy?

- A rendőrség azt hiszi, hogy megöltem két embert, és Collin Whitmore titkos szeretője voltam.

Mrs Blackhawk vonásain halvány mosoly görbülete derengett fel.

- A rendőrség? – ismételte el sejtelmes bazsalygással. - Vagy inkább egy bizonyos rendőr?

Az arcomat elborító forrósághullámból éreztem, hogy elvörösödök.

- Hagyjuk! - Nagyot csattintottam az ollóval egy vaskos növényszáron. - Meséljen inkább a foxterrierjéről! Ha jól tudom, a kutyus eltűnt a szökőkútból a főtéren.

*

A nap további része még a Mrs Blackhawk által mesélt foxi-történeteknél és a tűző napon végzett rózsametszésnél is „izgalmasabban” telt, ugyanis déltől este nyolcig Josh Dalton után settenkedtem a szomszéd városban. A kocsimmal követtem a rikító aranyszínű Mercedesét a különböző éttermek és pubok között, ahová a jól öltözött, de meglehetősen léhának és primitívnek tűnő barátaival ellátogatott. Már görcsöt kapott a nyakam a lehúzódásoktól, ahogy a kormánymű alá bukva rejtőzködtem, ha elhaladtak az autóm közelében, és a tétlenül töltött idő is jócskán elvette az életkedvemet. Bár hatalmas rutinom volt a mások után leskelődésben, mégis elfáradtam, és rendesen el is untam a dolgot.

Az egész nap programját elnézve leszögeztem, hogy Josh Daltont látszólag nem különösebben zaklatta fel, hogy a múltról és az anyjáról kérdeztem, így kipipáltam egy feljegyzést a mobilom „Jegyzettömb” alkalmazásában. Arra készültem, hogy egy kaszinó parkolójában telepedjek le a már jócskán ittas, zajosan mulatozó úrfikat figyelni, akiknek a társasága időközben kiegészült néhány agyon-plasztikázott fiatal nővel, amikor csörögni kezdett a telóm.

Thomas Hackerson, Gomez kapitány elődje hívott, és én egy bosszús szisszenéssel ráébredtem, hogy megígértem a nagyvárosi rendőrnek, vele vacsorázok aznap este. Már nyolc óra elmúlt! Ahogy felvettem a telefont, természetesen kiderült, hogy ott vár a házam ajtajában, jókora virágcsokorral. Kínos.

Hadováltam egy sort egy sürgős munkaügyről, aztán száguldottam hazafelé. Így is legalább másfél órát dekkolhatott szerencsétlen a kapuban, mire végre befordultam az utcába. Kiugorva a kocsiból, odasiettem hozzá. A felém nyújtott rózsacsokrát figyelmen kívül hagytam.

- Jaj, borzasztóan sajnálom, de a bankár, aki a feleségét csalja, pont a szomszéd várost választotta törzshelynek az esti randikhoz – pihegtem a nagy kapkodás után. – Kétségtelen, hogy diszkrét kis hely a L’Amour motel, és remekül szórakoznak ott, de elég sokáig tartott, mire visszaértem.

- Semmi gond. – Hackerson rám mosolygott. – Örülök, hogy látlak, Frida.

Megállapítottam, hogy remekül néz ki az izmos vállán megfeszülő, sportosan elegáns ingnyakú pólóban. És nem is öregedett semmit a fél év alatt, amióta nem láttam. Ugyanolyan ránctalan volt az arca, leszámítva egy-két alig látható szarkalábat a szeme sarkában.

Újra felém tolta a rózsacsokrot.

- Neked hoztam – nyomatékosította.

Nem tudtam, mit kellene mondanom. Nem akartam túlságosan visszautasítóan viselkedni, amíg nem faggattam ki Giselle Dalton haláláról, de a lovat sem akartam adni alá. Tényleg nem váltott ki belőlem igazi vonzalmat. Jóképű, persze, de nem érzek semmit, amikor rágondolok, vagy a közelében vagyok. Mintha csak egy díszlet lenne a háttérben.

Lehet, hogy az a baj, hogy nem ismerem eléggé? Mindig csak melóügyekről beszéltünk, azokról sem sokat. Talán adnom kellene egy esélyt, hogy meglássam a talpraesett mosoly mögött a saját személyiségét.

- Köszönöm, kedves tőled. – Nem túl nagy meggyőződéssel átvettem a virágot. – Bár nem hinném, hogy olyan viszonyban vagyunk, hogy rózsát kellene hoznod.

- Ki szabja meg, hogy milyen viszony szükséges a rózsaadáshoz?

Még mindig derűs. Úgy látom, egyelőre optimista maradt az este kimenetelével kapcsolatban.

- Végül is, igazad van – hagytam rá. – Na, elmegyünk pizzázni?

- Arra gondoltam, hogy elviszlek a Restaurant Goldenbe.

Pont ezt akartam elkerülni a pizza felemlegetésével. A Golden a város legdrágább étterme. Kizárt, hogy hagyjam, hogy meghívjon oda.

- Inkább pizzát ennék – erősködtem. – Tudok is egy jó kis helyet a közelben.

Elirányoztam a lehető leglepukkantabb, legkevésbé randizásra alkalmas, étteremnek aligha nevezhető valami felé, három utcára az otthonomtól.

10. fejezet: A pizzériában

Reméltem, hogy Hackerson már az elején belátja, hogy az általa randinak szánt találkozásból nem lesz semmi romantikus. Elég egy pillantást vetnie az omladozó plafonú, odaégetett paradicsomszósztól bűzlő kis pizzériára, ahová elcipeltem magammal.

Egyelőre azonban nem észleltem jelét a felismerésnek. Udvariasan kihúzta nekem a széket, és odaintette a pincért, hogy gyújtsa meg az asztal közepén fonnyadozó gyertyamaradványt. Ráadásul, miközben helyet foglalt, leplezetlenül végigmért:

- Jól áll a zöld ruha. Kiemeli a szemed színét.

- Milyen az új meló? - Úgy tettem, mintha nem hallottam volna meg a fantáziátlan bókot. Gondolom, a világ összes nőjének el tudná sütni erőfeszítés nélkül. - Mesélj!

- Már nem is annyira új, átálltam. Ebben az unalmas porfészekben nem vártak rám kihívások, de a nagyváros egészen más. Sokkal fontosabb feladatokat kapok, és a letartóztatások is mennyivel akciódúsabbak! Képzeld, a múltkor egy egész bandát kellett lekapcsolnunk...

Felöltöttem a mosolyogva-bólogató üzemmódot, mialatt nekilátott taglalni, hogy milyen vagányan lesittelt egy csapat huligánt. Közben meg egyre azon törtem a fejem, hogy hogyan kellene a Daltonokra terelnem a szót. Nem akartam kiteríteni a lapjaimat, így kerülő módszeren agyaltam.

Megrendeltük a pizzát, és vártuk, hogy elkészüljön, Hackerson pedig még mindig a letartóztatást ecsetelte. Már megérkezett az étel, amikor kezdett a végére érni halált megvető bátorsága bemutatásának.

Mikor odáig jutott a sztorizásban, hogy autós üldözéssel sikerült sarokba szorítania az utolsó melákot, elejtettem egy terelő megjegyzést:

- Azért itt is voltak érdekes ügyeid, nem? Legalábbis elgondolkodtatóak nyilván.

- Aligha – mondta rá nem kevéssé leereszkedően. – Talán amikor egy elborult agyú vadász lövöldözni kezdett a Mr Bonton kerékpárján forgó díszgömbre.

- Izgalmas gyilkossági ügyek sosem történtek?

- Nem. Egyszer, tudod, az öreg Cragen részegen lelökte a feleségét a lépcsőn, és a nő kitörte a nyakát. A legnagyobb horderejű bűntény itt.

- És az öngyilkossági ügyek? Mint például Mrs Higgins vagy a szegény Dalton lány...

- Hát, abból azért akadt pár. – Hackerson igyekezett eldarabolni a pizzája nyúlós, sületlen tésztáját. Szottyadt, sárga darabkák és egy szárazságtól felpödrődött szélű sonkacsík jelezte, hogy Hawaii ízesítésűnek szánták az étket.

- A Giselle Dalton-ügy milyen volt?

- Súlyos depresszióval küzdött a nő, és bevett egy dobozra való altatót zárt ajtók mögött.

- Annyira rejtélyes, hogy pár éven belül meghalt ő, meg az apja és a nagybátyja is!

Felnézett a pizzája szeleteléséből:

- Dr. Eugene Dalton szívrohamot kapott hosszú éveken át tartó szívbetegség következtében. Thomas Dalton autóbaleseténél pedig én vezettem a helyszínelést. Tiszta sor volt. Giselle nagybátyjának járműve letért a téli jeges útról, nekicsapódott egy fának, és felrobbant az üzemanyagtartály. Tragikus véletlen. Elég öreg is volt már, talán nem tudott kellően koncentrálni a jármű irányítására. Miért érdekelnek a Daltonok?

- Csak irigylem a rendőrségnek jutó izgi rejtélyeket! - Nekiálltam én is a négysajtos pizzám makacsul, gumiszerűen összetartó tésztáját felvágni. - Bezzeg engem folyton az unalmas megcsalási ügyekkel keresnek! Elvétve van pár sikkasztás.

- Nehogy azt hidd, hogy nekünk minden esetünk izgalmas! – legyintett. – Mondjuk, kétségtelen, hogy amióta elkerültem, zajlik körülöttem az élet. Most éppen egy elszabadult punk banda ügyét igyekszünk felgöngyölíteni.

A punk banda nem különösebben érdekelt, úgyhogy közbeszúrtam egy gondolatot, mielőtt elmesélte volna az ő történetüket is, mellesleg súlyosan megszegve a munkakörére vonatkozó titoktartási előírásokat:

- Biztosan sokkal érdekesebb az életed az előléptetésed óta.

- Egyértelműen – helyeselt, és sikeresen lenyelt egy falatot a pizzájából. Még jó képet is tudott vágni a rémes ízhez. Legalábbis feltételeztem, hogy az ő pizzája is szörnyű, mivel az enyém az volt. Az alját feketére égették, a teteje sületlen, a tésztájának pedig a nyers liszten kívül nem sok másra emlékeztetett az íze. - Nem igazán örültem, hogy visszaküldtek ide, de a főnökség úgy ítélte meg, hogy nem árt némi segítség a két gyilkosság kapcsán. Mivel sok éven át dolgoztam helyben, ki mást jelöltek volna ki?

- Nem tudtam, hogy szokás lenne. Mármint, hogy nagyvárosi zsarukat küldenek ide nyomozni.

- Nem szokás, de nem is történt még nálatok két ennyire sokkoló gyilkosság.

- És, hogy áll a nyomozás? Vagy nem beszélhetsz róla?

- Elvileg nem beszélhetnék, de hát, úgysem mondod el senkinek, nem igaz? – Feladva a pizzája nyiszatolását, Hackerson kényelmesen hátradőlt. - Egyelőre a Whitmore irodájában talált aktákon rágjuk át magunkat, és kikérdezünk mindenkit, aki az elmúlt egy évben felkérte nyomozni. Meg hát, ugye, a kollégák konzultálnak velem a Jasper-ügyben is, főleg amiatt küldtek. Nem halad jól a nyomok elemzése, mert a helyszín tele volt a korábban betévedő kíváncsiskodók vagy randizók ujjlenyomataival, a gyilkos meg feltételezhetően kesztyűt viselt. Érdektelen adatszűrés, kézzel fogható eredmények nélkül. Ez a Raul Gomez meg... Nem mondhatnám, hogy szórakoztató munkatárs.

A rendőrkapitány váratlan említésére akaratlanul is gyorsabban kezdtem vagdosni a pizzatésztát.

- Állandóan az eljárási szabályzatot idézi. Ha bármit próbálnék rugalmasabban megoldani, egyből ott terem, hogy megakadályozzon - panaszkodott tovább Hackerson. - Hallottam a kollégáktól korábban is, hogy elég vonalas gondolkodású pasas, de nem gondoltam volna, hogy ilyen zavaró. Csak nyomozási tényállásokról és paragrafusokról lehet beszélni vele. Te jól kijössz vele?

- Én... Nem igazán ismerem. - A pizzán tartottam a tekintetemet. - Nem sok dolgom volt az elmúlt félévben a rendőrséggel.

- Tényleg? Pedig régen sok információt cseréltünk a megneszelt kétes ügyekről. Mostanában nincs rá szükséged?

Megszámlálhatatlan bosszúságot okozott az eltelt hónapok során Gomez kapitány szabálymániás akadékoskodása és a rendőrségi adatforrásaim elapadása, de egyszerre képtelennek éreztem magam rosszindulatú megjegyzést tenni rá. Valahogy viszolyogtatott a gondolat, hogy nekiálljak Hackersonnal kibeszélni az egyébként tisztességes és lelkiismeretes férfit.

- Csak megcsalási ügyek vannak. - Továbbra sem néztem fel.

- Én azokban is tudtam segíteni. Emlékszel, amikor leadtam a drótot, hogy a kaszinóban egy razzia során együtt láttam a polgármestert a sógornőjével? Vagy a házkutatásos eset... Gondolom, Gomez nem ilyen laza, bevállalós.

- Nem akartál még mesélni a Jasper-nyomozásról? Talán inkább visszatérhetnénk egy izgi bűnügyre.

- Hát, kevésbé unalmas, mint Raul Gomez.

Nagyot csikordult az evőeszközöm a tányéron.

- Elnézést, ez az ocsmány cipőtalp pizza... Akarom mondani, az életlen kés. A pizza szuper. Szeretem ezt a helyet, azért is javasoltam, hogy idejöjjünk. - Kínosan belesültem a hazudozásba, úgyhogy magamban fohászkodtam, hogy ne látsszon rajtam, hogy zavarba jöttem. - Szóval, mi van még szegény zöldséges ügyével a sok érdektelen ujjlenyomaton kívül?

- Semmi kézzel fogható. Gomez meg van győződve arról, hogy a Whitmore- és a Jasper-gyilkosságnak köze van egymáshoz, de szerintem csak túl élénk fantázia szüleménye. Félreviszi a nyomozást. Attól még, hogy majdnem egy időben történt a két szörnyűség, nem kell rögtön összeesküvés-elméleteket gyártani. De hát, ez a baj ezekkel a kisvárosi rendőrökkel: mindig fontoskodni akarnak.

Szükségem volt némi megfontoltságra, hogy ne ejtsek el egy epés kommentet. Most komolyan, nemrég még ő is itt dolgozott. A fél év, amióta a nagyvárosban menőzik, elég volt ahhoz, hogy így elszálljon magától? Vagy mindig ilyen beképzelt volt, csak nekem nem tűnt fel eddig?

Sikerült visszatartanom a kikívánkozó rosszmájú észrevételt. Az elhangzottakhoz kapcsolódó, semlegesnek tűnő választ hoztam össze:

- Szerintem Gomez kapitány azért gondolja, hogy kapcsolat van a két eset között, mert ugyanaz a fő gyanúsítottja mindkét gyilkossági ügynél.

- Igen? És ki lenne az? – kérdezett rá Hackerson olyan képpel, mint akinek fogalma sincs az egészről.

- Neked még nem vázolta a teóriáját?

- Nem. Mit?

Ettől még kínosabban kezdtem érezni magam. Raul nyilván nem mondta meg neki, hogy gyanúsított lehetek, erre következtettem Hackerson nyíltan értetlennek tűnő arckifejezéséből. Bolond lennék én magam kihangsúlyozni előtte, hogy meglehetősen kellemetlen körülmények szólnak ellenem mindkét esetben.

- Mi van a hajszállal? – kérdeztem rá óvatosan.

- Milyen hajszállal?

- Azt hallottam, hogy találtak egy hajszálat Collin Whitmore holttestén.

- Ja, igen, de még el sem indult a laborba, mert Gomez véletlenül felcserélt két formanyomtatványt, és az elejétől kellett kezdeni a beküldési eljárást. Mi van vele?

- Ööö... semmi.

Rájöttem, hogy elég értelmetlen arccal nézhetek, és próbáltam intelligensebb kifejezést erőltetni magamra. Még hogy Gomez kapitány véletlenül felcserélt két formanyomtatványt! Ekkora képtelenséget életemben nem hallottam. Álmából felriasztva, fejből fel tudná mondani akár a rendőrségi űrlapokon található apróbetűs kitöltési-útmutató című részt is.

Megpróbáltam összeszedni magam:

- Mindegy, ne is törődj a zagyválásommal! Az informátorom biztosan tévedett. Ilyen rövid idő után nyilván nincs is még semmiféle közös gyanúsított a két ügyben.

- Elég furcsa lenne. Le kellene cserélned az informátorodat.

- Aha, azt hiszem.

Beláttam, hogy egyre ostobábban hebegek-habogok, ezért eltereltem a szót:

- Mit tudsz Gavrilo Litvinről? Tudod, az az agykutató-központos szerb professzor. Van priusza? Vizsgálódtál utána kétes ügyben? Egy megbízóm kinézte, hogy milyen jó parti lenne a keresztlánya számára, és megkért, hogy ellenőrizzem a hátterét.

- Litvin professzor konszolidált életet él. Tudtommal sosem volt rendőrségi ügye, legalábbis az én időmben nem merült fel a neve. Mindenesetre, holnap rákeresek az adatbázisban, jó?

- Köszi, pompás lenne. Kinéznéd belőle, hogy sötét tevékenységben benne lehet?

Hackerson széttárta a karját:

- Nem ismerem. Nem lehet esetleg egy rejtőzködő háborús bűnös?

- A délszláv háborúra gondolsz? Litvin már tizennyolc éve a városunkban lakik, előtte meg vagy egy évtizeden át nagyvárosok egyetemein oktatott. Kábé húszéves kora óta itt tanul, vagy dolgozik. Megnéztem a szakmai önéletrajzát a kutatóközpont honlapján, amikor felkértek nyomozni az ügyében.

- Ezek szerint esélytelen, hogy köze legyen balkáni háborúkhoz. Hát, akkor úgy vélem, nyugodtan ráhajthat az ügyfeled keresztlánya. Azért megígérem, hogy alaposan utánanézek a rendőrségi nyilvántartásokban a kedvedért.

Elővettem a begyakorolt bájmosolyomat, és megköszöntem a segítségét.

*

Nem sikerült lebeszélnem Hackersont arról, hogy hazakísérjen. Pedig egymagam is könnyedén átszelhettem volna a kis pizzériát és az otthonomat elválasztó pár utcányi távolságot. Így azonban kényszerű lassúsággal haladtam mellette. Egyszer megpróbált belém karolni, de arrébb oldalaztam, mielőtt elérhetett volna. Szörnyen hosszúnak tűnt a rövid útszakasz.

Mikor végre megálltunk a kapuban, megtámaszkodott mellettem a félfánál.

- Jól éreztem magam. - Láttam rajta, hogy nem mond igazat, de még reméli, hogy ha elég intenzíven bókol, levehet a lábamról. - Tetszett a hely, hangulatos. Megismételhetnénk.

- Szerintem, nem sikerült túl fényesen.

- Majd legközelebb a Goldenbe megyünk.

Aha. Mert nyilván az étterem miatt mondtam. Megpróbáltam egyértelműbb lenni:

- Köszi a meghívást, de talán jobb lenne, ha mindketten a nyomozási ügyeinkre koncentrálnánk...

- Rendben, ne siessük el a dolgokat! - szakított félbe derűsen, majd magához húzott, mielőtt megakadályozhattam volna.

Kénytelen voltam kettőnk közé emelni a rózsacsokrot, és azzal tartani távol magam a mellkasától.

- Jó éjt! - Elhátráltam, hogy előkeríthessem a kulcsomat, majd amint tudtam, eltűntem a kapu mögött.

Hackerson ekkor végre beletörődött a kudarcba, és egy hátravetett köszönéssel elsétált a kocsijához.

Vártam, hogy kényelembe helyezzem magam. Izomlázam lett Mrs Blackhawk kerti munkáitól, és végképp kimerültem a Josh Dalton utáni leskelődésben. Így hát, kellemes várakozással néztem elébe egy jó nagy alvásnak, amint kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem a házamba. Még akkor sem sejtettem semmi rosszat, amikor a zöld tűsarkúmból kibújtam az előszobában. Ahogy azonban megérkeztem a nappaliba, halálra váltan torpantam meg.

A szekrények ajtói tárva-nyitva, a papírjaim széthajigálva, a fiókok kiborogatva. És minden cuccom óriási káoszban, ezerfelé dobálva hevert a padlón.

Először azt hittem, hogy kiszabadultak a csincsillák napközben, és bestresszelték magukat, mert akkor szoktak felfordulást csinálni. Aztán viszont láttam, hogy ott ülnek a ketrecükben, és gyámoltalan képpel néznek. A ketrec ajtaja pedig zárva.

Valaki járt az otthonomban, és feltúrt mindent. Egy pillanat alatt felmértem, hogy az értékesebb elektronikus berendezéseimből nem hiányzik semmi, szóval nem sima rablás történt. Kerestek valamit? Ha igen, mit?

Megragadtam a tömör fából készült, mozgatható ruhafogas-állványt, és fegyverként magam előtt tartva, körbejártam vele az egész házat, de nem találtam semmiféle betolakodót. Szóval, akárki is forgatta fel az otthonomat, már távozott. Ráadásul, mivel az ablakok épek voltak, és betörésnek semmi külső nyomát nem láttam, még az is felmerült bennem, hogy a tettesnek kulcsa volt a házamhoz.

Eszembe jutott a tartalékkulcs. Égen-földön kerestem hiába, amikor Gomez kapitány elkobozta a táskámat. Vajon az illető, aki betört ide, korábban ellophatta a tartalékkulcsomat, és azzal jutott most be? Vagy ilyen bonyolult történetet kár lenne költenem?

Mindenesetre, nem jó jel, hogy valaki itt járt a házamban. Főleg, ha figyelembe vesszük, hogy nemrég megöltek két embert, és az egyiküket pár órával azután tették el láb alól, hogy kikérdeztem.

Úgy éreztem, hogy túl fáradt vagyok gondolkozni. Odatoltam a cipős szekrényt a bejárati ajtóhoz, hogy ne lehessen kinyitni kívülről, aztán rosszkedvűen elballagtam fürdeni.

Emlékeztettem magam, hogy holnap kérdezzek rá Mrs Blackhawknál, amikor megyek a nappaliját felporszívózni, hogy nem látott-e betörőféleséget. Ja, és nem ártana rásóznom a feladatot, hogy kihámozza a bridzsklub vendégkönyvéből, hogy Collin Whitmore ellátogatott-e oda. Nem sok kedvet éreztem magamban ahhoz, hogy a rengeteg nevet végigolvassam emiatt az egy információ miatt.

*

Kénytelen vagyok beismerni, hogy Mrs Blackhawk jobb fej, mint amilyennek gondoltam. Nem is kellett rábeszélés, egyből elvállalta a vendégkönyv átnyálazását, és még együttérzőnek is tűnt a betörés miatt. Mármint, az természetes, hogy látszólag úgy tett, mintha sajnálkozna, de amikor felajánlotta, hogy porszívózás helyett nyugodtan menjek haza pihenni, kiheverni a sokkot, akkor láttam, hogy tényleg átérzi a helyzetemet. Sajnos azonban senki gyanúsan viselkedőt nem vett észre a házam körül őgyelegni, amíg este a pizzériában voltam.

Nekem viszont eszem ágában sem volt lazsálni. Egy-kettőre megcsináltam a porszívózást az öregasszonynál, utána elindultam a városba megtalálni Marietta Smith-t, akit Jasper zöldséges kikérdezése előtt hívtam be az irodámba, és szintén céltáblája volt Whitmore üldözésnek is beillő kérdésözönének.

Felhívtam a mobilján. Közölte, hogy divatfotózáson van a Silver parkban, így arrafelé vettem az irányt.

A szökőkút mellett tartották a fotózást, és egy-két hozzá hasonlóan csinos, karcsú egyetemista lány állt modellt annak az új fürdőruha boltnak a termékeiben, amelyet most készülnek majd a városkánk főutcájára telepíteni. Amikor piackutatást tartottak a boltnyitás tervezésekor, többek között az én irodámat kérték fel, hogy derítsem ki fű alatt, mennyire megy jól a két konkurens boltnak.

Ahogy meglátott, Marietta magára dobott egy sűrűszövésű, kék strandkendőt, és csatlakozott hozzám a fák alatt az árnyékban.

- Mit szól? – És felém villantotta a lábán csillogó fekete körömcipőt.

Körbenéztem a dekoratív lábbelit, és elismerően füttyentettem.

- Ha lemennek a fotózások, megtarthatom – büszkélkedett. Aztán elkomolyodva hozzátette: – Bár, gondolom, ennél fontosabb ügyek miatt jött. Még mindig a szegény nyomozó gyilkosa után kutat?

- Csak egy kis pontosításra szorulnak a múltkor feltett kérdéseim. – Igyekeztem megnyugtatni, mert láttam, hogy most is szorongóvá teszi a téma. – Szeretném tudni, hogy Collin Whitmore kérdezte-e operaénekesekről.

A lány csodálkozva összecsapta fehér, gondosan manikűrözött kezét:

- Hú, érdekes, hogy pont erre kérdez rá!

- Ugyanis?

- Ugyanis Billnek is ez volt az első kérdése a diszkóban, amikor meséltem neki a nyomozó zaklatását. Hogy Whitmore kérdezett-e operaénekesről. Szokatlan, nem?

Nocsak! Váratlan felfedezés! Egészen felélénkültem a gondolatra.

- És? Kérdezett ilyesmiről Mr Whitmore?

Csak megrázta a fejét:

- Nem rémlik.

Ennyi elég is volt. Találtam egy újabb információmorzsát, úgyhogy megszületett a következő lépésem.

11. fejezet: Telefon

Három bárt végig kellett járnom aznap este, mire az egyikben előtaláltam Billt. A srác a pultnál ült, farmerben meg kinyúlt, szürke pólóban, és egy whiskyt iszogatott egyedül. Rakoncátlan, gesztenyebarna fürtjei árnyékba vonták réveteg, kék szemét. Láthatóan elmerült a gondolataiban.

Már elindultam volna befelé, de pont ekkor odaverődött hozzá egy meglehetősen ittas, huszonéves csaj, és a dekoltázsát villogtatva élénk flörtölésbe kezdett. Bill először megszokott lezserséggel odafordult a lányhoz egy évődő poénnal. Nyilván nem kerülte el a figyelmét, hogy meglehetősen csinos a váratlan új társasága. Ám aztán, mintha két másodperc leforgása alatt meggondolta volna magát, egyszerre hátrébb húzódott a székén. Máris újra a whiskys poharába temetkezett.

Mikor fél perc múlva már a teljes testtartása tükrözte, hogy köszöni, nem kér a lány erőltetett ismerkedési szándékából - kábé úgy hátradőlt a székén, hogy majd’ lefordult róla, félrehajolva az egyre közelebb toluló fiatal nő elől -, úgy döntöttem, besegítek. Besétáltam a bárba az ajtó takarásából, és pofátlanul lekönyököltem a pultra közöttük. Majd a lánynak hátat fordítva, kiszorítva a társalgásból, üdvözöltem Billt:

- Jó estét! Tudunk most beszélni?

- Persze, ráérek - sietett a válasszal.

- Lenne egy sürgős egyeztetnivalónk a holnap kezdődő neuronkutatási értekezletsorozattal kapcsolatban. A titkárnő kérte, hogy vegyük át ma este a legfontosabb kilencvenhárom napirendi pontot...

A nyomulós csaj egyből visszadülöngélt a barátnőihez, amint meghallotta a fontoskodó hangsúllyal előadott hazugságomat.

- Köszi - fújta ki Bill a levegőt. - Már nem tudtam, milyen tapintatos leépítést próbáljak még. Viszont, miből jött rá, hogy kapóra jönne egy kis erősítés?

- Válóperes magánnyomozó vagyok. A munkám abból áll, hogy titkos szeretőket és viszonyokat igyekszem kikémlelni. Azaz, mérföldekről meglátom, hogy valaki jó néven vesz egy flörtölést vagy sem.

A fiatal férfi intett a bárpultos felé, hogy hozzon neki még egy italt, aztán visszafordult hozzám:

- Kér egyet? Meghívhatom?

- Nem, kösz. Munka közben nem iszom alkoholt.

- Még mindig a Whitmore-gyilkosság?

- Mi más? – Helyet foglaltam a Bill melletti bárszéken. – Egyre inkább olyan érzésem van, hogy Ön meg a nagybátyja többet tud az ügyről, mint amennyit első alkalommal megosztottak velem.

- Téved. Lövésünk sincs, mi történhetett szegény detektívvel.

- Akkor sem működnek együtt elég aktívan. Úgyhogy két lehetőség van. Az egyik, hogy szépen válaszol minden kérdésemre, és igyekszik segíteni. A másik, hogy beleásom magam a titkaiba.

- A titkaimba? Milyen titkaimba?

- Ne aggódjon, pikkpakk kiderítem.

Kínos csönd állt be, amíg a srác ivott egy nagy kortyot.

- Jó lenne, ha hanyagolnánk. - A szavakat a poharába irányozta.

- Rendben, amennyiben hajlandó együttműködni.

- Naná! - élénkült fel. - Csak árulja el, hogy mit akar tudni!

- Mi van az operaénekesekkel?

- Operaénekesekkel? – ismételte el értetlen arccal.

- Akikről Mariettát kérdezte, és Mr Whitmore is faggatta Jasper zöldségest.

- Nem tudom, mi van velük.

- Nem tudja?

Bill megvonta a vállát. Amikor látta, hogy kutatón méricskélem, hozzátette:

- Jó, hát annyi van, hogy amikor Collin Whitmore egyszer pár hete nálunk járt, hallottam, hogy egy operaénekesről kérdezi a nagybátyámat. Neki meg fogalma sem volt az egészről, de Whitmore erősködött, hogy akkor is biztosan tud válaszolni. Tök röhejes volt a szitu, azért kérdeztem rá Mariettánál is. Azt hittem, rögeszméje Whitmore-nak, és mindenkitől megkérdezi, de kiderült, hogy Mariettát nem zaklatta a témával.

- Mr Whitmore mit kérdezett egészen pontosan Litvin professzortól?

- Hogy ismer-e személyesen operaénekeseket. A nagybátyám viszont hiába mondta, hogy nem, mert Whitmore hajtogatta, hogy olyanról van szó, aki nem volt igazán operaénekes, csupán annak adta ki magát egy időben. És annyiszor elismételte a kérdést, hogy már nem bírtam ki nevetés nélkül. Persze, akkor észrevették, hogy én is ott állok a nappali ajtajában, és elterelődött a szó az operaénekesről. Mindegy, fura volt, annyi biztos.

Nos, kétségtelen, hogy Whitmore nem sok kifinomultsággal rendelkezett nyomozás terén. Egyre inkább úgy tűnik, hogy a Daltonok múltjában vájkált. Nem lehet véletlen egybeesés, hogy a titokzatos megbízóm a Giselle nevet öltötte magára, és hogy a néhai Giselle Dalton állítólagos szeretője egy operaénekes volt, aki után Whitmore veszettül kérdezősködött. Ja, és a két öreg Dalton megrakott horgásztáskával járt egy olyan bridzsklubba, amelyről Whitmore szintén egy halom kérdést tett fel, és előttem is emlegette Litvin kapcsán. Hm. Csak kitartás és ügyesség kérdése, és hamarosan kiesik egy csontváz a szekrényből.

- Vannak még élő rokonai? - kérdeztem rá élesváltással. - Úgy értem, a nagybátyján kívül.

- Persze, sok családtagom van. Miért?

- Mi a helyzet a szüleivel? Róluk mit lehet tudni?

- Miért kérdez a rokonaimról?

- Barátai? Haverjai?

- Jaja, kiterjedt haveri köröm van, de mondja már meg, hogy miért faggat ilyenekről!

- Csak kíváncsi vagyok, hogy egy laza, bulizós egyetemista miért nem talált az egész városban senkit, akivel összeköltözhetett volna. Mármint, egy karót nyelt, negyvenes-ötvenes sznobon kívül, aki valószínűleg még amiatt is cicceg, ha egy hajszálat leejtenek a méregdrága villájában. Ahol oldalazva kell közlekedni a folyosókon a dollárezres aukciós műtárgyak között, mint egy múzeumban! És nyilván sem házibulikat, sem baráti összejöveteleket nem lehet tartani a görcsösködése miatt...

A srác nem várt hévvel fojtotta belém a felsorolást:

- Idefigyeljen! Rólam bármit mondhat, gondolhat, vagy felőlem akárhogyan sértegethet is, de ha Gavrilóról még egyszer ilyen stílusban mer beszélni, soha többé nem állok szóba Önnel. A nagybátyám egyáltalán nem egy felszínes és undok ember! Próbál segíteni, hogy beilleszkedjek, és jól érezzem magam nála. Még a kutyámnak is csináltatott külön udvarrészt. Nincs problémám az elegáns otthonával. A munkája arról szól, hogy beteg embereken segítsen humánus módszerekkel. Minden centért ő dolgozik meg, a saját tudományos eredményeivel és a szorgalmával érte el a jólétét. Természetes, hogy közben olyan környezetet teremt magának, amilyet szeret, és senkinek nincs joga bírálni! Ráadásul, baromi nagy segítség, hogy meghúzhatom magam nála, mert a szüleimnek nem telne rá, hogy albit fizessenek. Szegény anyát nem rég műtötték, még vissza sem tudott menni dolgozni. Apa éjjel-nappal robotol a kis autószerelő műhelyünkben. Veszteséges a vállalkozás, és az adósságait is alig tudja törleszteni. De, tudja mit? Nem tartozom magyarázattal. Ott lakok, ahol akarok. Semmi köze hozzá!

Mivel láttam, hogy a szándékosan provokatív szavaim túlságosan megbántották, és ellenségessé vált, próbáltam visszakozni:

- Igaza van. Nem ismerem a professzort, és a kelleténél talán sarkosabb következtetéseket vontam le róla az eddigi benyomásaim alapján. Úgy veszem észre, Ön mélyebben belelát a személyiségébe. Bocsánat.

- Csak ne beszéljen róla többet tiszteletlenül, oké?

- Rendben, megígérem.

Bill megenyhült. Érzékeltem, hogy nem egy haragtartó ember, és az is nagy szó, hogy egyáltalán sikerült kihoznom a sodrából. Már mosolygott is:

- Van még kérdése? Úgy értem, nyomozási, nem a nagybátyám cinkelésével kapcsolatos.

- Mit keresett Önöknél Mr Whitmore?

- Mikor?

- Hát, úgy általában. Miért járt a villában?

- Passz. A nagybátyámmal beszélt néha, de nem t’om, miről. Mindig elhallgattak, ha beléptem.

Na, csak folyt itt whitmore-os suskus, és Litvin prof a rá gyakorolt nyomás ellenére sem osztotta meg velem. Ejnye.

- Mivel műtötték az édesanyját? - szúrtam oda minden előzmény nélkül az újabb kérdést. - Említette az előbb, hogy egy operáció után lábadozik.

- Agydaganattal.

- Az agykutatás pont Litvin professzor szakterülete, nem?

Nem válaszolt, csak belebámult a poharába.

- És, hogy van az édesanyja? - kérdeztem mást, hogy ne haljon el a társalgás.

- Jól. Az orvosok azt mondják, felgyógyult.

- Hol kezelik?

- A Sankt Benedikt szanatóriumban, Svájcban. Egy kicsit viszont már megint kezdem túlzásnak érezni a családi dolgaim feszegetését.

Úgy döntöttem, hogy ennyi privát információ valóban bőven elég lesz.

- Ismeri Josh Daltont? – váltottam témát.

- Tudom, ki az.

A hangsúlyból kiérződött, hogy nem tartozik a kedvenc emberei közé, úgyhogy rákérdeztem:

- Nem bírja?

- A laboratóriumban azon a részlegen, ahol gyakorlaton vagyok, dolgozik egy lány. Natalie. Mesélte, hogy Josh Daltonnal járt pár hétig. Aztán elege lett a srác lekezelő bunkóságából, és ott akarta hagyni, mire Dalton összeverte. Natalie csupa kék-zöld folt lett, kórházba kellett vinni. Elég nyomasztó, nem?

- Annak hangzik – hagytam rá. – Mikor történt?

- Egy éve? Két éve? Nem tudom. Ha érdekli a sztori, kérdezze meg Natalie-t, biztosan elmeséli. Közvetlen lány. Minden hétköznap délelőtt megtalálja a kutatóközpontban.

- Pompás, köszi, lehet, hogy felkeresem majd. – Készítettem egy félsoros feljegyzést a mobiltelefonomban, aztán eltettem a táskámba. - Na, mára akkor befejeztem a munkát. Egy Gin Tonicot innék.

Célzatos pillantást vetettem Billre, majd a bárpultosra, mire szerencsére hamar eszébe jutott a beszélgetés elején felajánlott meghívás.

*

Mrs Blackhawk elégedetten letette a dohányzó asztalkájára a vendégkönyvet egy kis porfelhőt csalva elő a mozdulattal az öreg lapokból.

- Végeztem – közölte kihúzva magát.

- Ennyi idő alatt? – Gyanakodva rásandítottam. – Alaposan megnézett mindent?

- Kedveském, tudod, vannak nálad komolyabb szellemi kapacitással rendelkező emberek is, akiknek nem tart olyan sokáig átolvasni egy listát, mint neked.

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzést, miközben egy széken állva azon fáradoztam, hogy a szomszédasszony egyik sötétítőfüggönyét lefejtsem a karnisról.

- És, járt Collin Whitmore a bridzsklubban?

- Nem, a feljegyzések szerint egyszer sem.

- Hát, akkor nem jutottam előrébb. – Egy fáradt nyögés hagyta el lilás rózsaszínre rúzsozott ajkamat, miközben próbáltam letornázni a függöny felső szegélyét az ablak tetejéről.

- Mi lesz a következő nyomozási feladatom? – Mrs Blackhawk elég lelkesnek tűnt.

- Semmi. Csak áztatgassa a lábát egy lavór vízben, és fejtsen sudokut! – Sikerült végre leakasztanom a függöny felét, és leugrottam vele a székről. Átvonszoltam a bútordarabot az ablak túloldalára.

- Te most milyen következő lépést tervezel?

- Azon töröm a fejem, hogyan érhetném el, hogy egy Bill nevű fiatalember anyjáról orvosi adatokat adjanak ki egy svájci szanatóriumban. Agydaganattal ápolják ott a hölgyet. Már megkerestem interneten a Sankt Benedikt telefonszámát, de nem tudom, mit mondhatnék nekik. Kíváncsi vagyok, meggyógyult-e, és hogy ki fizeti ki a méregdrága magánklinika számláit.

- Ugyan, angyalkám, semmiség. – Mrs Blackhawk kinyújtotta felém eres, fonnyadt kezét. – Add ide a számot, elintézem két perc alatt.

Meglehetősen kevés bizalommal tekintettem a fejlemények elébe, de mivel tényleg nem volt jobb ötletem, miért ne hagyjam próbálkozni az öregasszonyt?

Előkerestem a számot, és a tenyerébe nyomtam a mobilomat:

- Tessék! Annyi ideje van, amíg leszedem a függönyöket. Utána a kezembe veszem az irányítást.

Kár volt azonban elhamarkodottan ítélnem. Ugyanis kiderült, hogy Mrs Blackhawk vérprofi.

Először is, addig makogott reszketeg hangon a telefonba, amíg a svájci szanatóriumban kerítettek neki egy angolul beszélő portást, akinek aztán előadhatta hívása célját. Utána elrebegte, hogy amióta Alzheimert diagnosztizáltak nála, gyakran kiesnek fontos részletek a fejéből. Most pont nem emlékszik nevekre, de szeretné, ha beszélhetne a lánya kezelőorvosával.

A portás érdes hangon közölte vele a vonal túlsó feléről, hogy a páciens neve nélkül nem tud segíteni. Erre Mrs Blackhawk panaszosan beleszipákolt a telefonba, és pötyögni kezdett, hogy szegény lánykája pár hete került be agydaganattal, és drága jó Bill unokája vitte be. Annyira megindítóra sikeredett kis színjátéka, hogy a morcos portás hajlandó volt előkeríteni egy nővért, aki megnézte a nyilvántartásban, kiről lehet szó.

- Mrs Inskeepre gondolt, hölgyem? – ugatott bele a férfi hamarosan a telefonba. – Clara Inskeepre?

- Hát persze, a kis Clara – tódította Mrs Blackhawk, mire kapcsolták is neki Clara Inskeep kezelőorvosát.

Mrs Blackhawk hasonlóan szánalomra méltó szipogással kifaggatta az orvost, aki így nem habozott röviden beszámolni neki a páciense állapotáról. Miután az öregasszony letette a telefont, már felületesen tudta Bill anyjának a kórtörténetét.

Elképedve bámultam rá. Mindig is tudtam, hogy Mrs Blackhawk ért a színészkedéshez, de hogy nyomozói hazugságokban velem is felvehetné a versenyt, arra nem számítottam.

- Köszönöm – nyögtem ki végül, amikor szóhoz jutottam a csodálkozástól. – Mennyire súlyos az állapota a hölgynek?

- Semennyire. Két-három héten belül kiengedik. Az orvos szerint már így is csak a biztonság kedvéért tartják bent, megfigyelésre.

- Ki van fizetve a kezelése?

- Minden számlát kiegyenlítettek.

- Kicsoda?

- Gavrilo Litvin professzor.

Csettintettem egyet.

- Oké. Ezt akkor kipipálhatjuk. Szuper. – Fújtatva feltekertem a leszedett függönyöket, és átcipeltem egy kupacban a fürdőbe a mosógéphez. – Ha ennyire jól megy, akkor adok még egy telefonálós feladatot. Viszont bonyolultabb lesz. Nem bánja?

- Dehogy, bogaram. Szívesen segítek, és persze, az sem lenne rossz, ha valaki átválogatná a padlásomon a lomokat.

Segélykérően néztem fel a menyezetre, de az előbbi telefonálás végülis meggyőzött.

- Jól van, rendbe teszem a padlást – adtam be a derekam. – Szóval, a következőről lenne szó: a szomszéd város összes színházát, társulatát, az utóbbi húsz-harminc évben munkát végző rendezvényszervezőjét és hasonlóját végig kellene telefonálni. Egy hamis operaénekest keresünk, Giselle Dalton szeretőjét. Azzal dicsekedett egy időben, hogy operaénekes, de sosem volt az igazából. Nem lesz könnyű, valószínűleg rengeteg időt és ügyességet vesz igénybe.

- Remek, jó pár napba fog telni – örült meg az idős asszony. – Úgyis túl sok a szabadidőm, amióta nyugdíjba vonultam.

- Vigyázzon azonban! – szóltam rá gyorsan. – Az igazi nevét sehol se mondja meg, és ha véletlenül mégis hivatalos infót kellene megadnia, hivatkozzon az irodámra meg rám.

- Miért?

- Mert lehet, hogy Mr Whitmore-t és Jasper zöldségest az operaénekes miatt ölték meg. Nem akarom megijeszteni, de veszélyes is lehet.

- Annál jobb. Legalább végre van egy kis izgalom az egyhangú napjaimban!

- Akkor se árulja el senkinek a nevét a telefonban! Semmi olyat, ami alapján rájöhetnek, hogy ki kezdeményezte a hívást. Oda fogom adni a telómat, arról hívjon mindenkit!

- Egyébként sem gondoltad tán, hogy növelném a saját telefonszámlámat?

Erre inkább nem mondtam semmit, hanem koncentráltam, hogy sikeresen begyömöszöljem a függönyöket a mosógép dobjába.

- Te mit fogsz most csinálni? – kíváncsiskodott tovább Mrs Blackhawk.

- Elmegyek a régi bridzsklub épületébe, át kell kutatnom a házikót. Collin Whitmore túl sokszor emlegette a bridzset, de a múltkor a váratlan körülmények miatt nem tudtam megvizsgálni a helyet.

- Nem ott történt a Jasper-gyilkosság? A piacon úgy hallottam.

- Jók a pletykaforrásai.

- Akkor most biztosan posztol egy járőr előtte, hogy ne léphessenek be illetéktelenek a bűntény helyszínére. Mit szólnál, ha egy szegény, megzavarodott idős néni, akit a rendőrnek haza kell kísérnie, elterelné a figyelmét egy órára?

12. fejezet: A padló

Mrs Blackhawk ötlete valóban bevált. A fiatal járőr, akit a régi bridzsklub épülete elé állítottak, egyből az idős asszony segítségére sietett, amint meglátta a parton ténferegni. Míg Mrs Blackhawk előadta a rendőrnek meglehetősen zavart motyogással, hogy ő azt hitte, most rendezik a húsvéti vásárt, én a hátuk mögött kihalásztam a körömollómat a táskámból, levágtam az ajtón az utamat álló rendőrségi szalagok egyikét, és bebújtam a tóparti ház földszinti helyiségébe.

A házikó legutóbbi lepukkant állapota csak romlott, amióta a rendőrök elözönlötték a rozoga épületet. A deszkák még hangosabban nyikorogtak a talpam alatt, és a múltkor még jól kivehető lábnyomok is elmosódtak a padlón.

Kinéztem az ablakon, és amikor láttam, hogy a járőr a rendőrkocsihoz kíséri az idős asszonyt, beüzemeltem a Mrs Blackhawktól kölcsönkapott öreg viharlámpát. Elkezdtem végignézni alaposan a padlót, aztán a falakat. Kell itt lennie valaminek. Egy furcsaságnak vagy akárminek.

Nem leltem elhullajtott apró nyomokra. A rendőrök nyilván összeszedtek minden bizonyítékként használhatót, szóval olyasmit kellett keresnem, ami rejtve maradhatott előlük.

Semmi rendellenesség. Kénytelen voltam az emelet felé venni az irányt, bár nem szívesen tettem. Még élénken élt az emlékezetemben, amikor rátaláltam a zöldséges elvágott torkú holttestére.

Sikerült úrrá lennem a viszolygáson, és kelletlenül bár, de felmásztam a roskatag lépcsőfokokon. Majdnem visszafordultam, amikor megpillantottam a rendőrség által berajzolt körvonalakat, ahol a holttest hevert pár napja, de aztán felkeltette az érdeklődésemet egy körülmény. Nem is olyan messze attól a ponttól, ahol Jasper feküdt, amikor először feljöttem ide, az egyik padlódeszkán mintha megtört volna a penészfolt mintája. Úgy tűnt, a koszos felületen jóval többször megszakad a mintázat, mint a környező többi deszkán. Odahajoltam, és szemügyre vettem.

Előkerítettem újra a körömollómat, és óvatosan becsúsztattam a résbe a deszka egyik oldalánál. Jól gondoltam. A léc megnyikordult, és ahogy még erősebben aláfeszítettem az ollót, a deszka kiugrott a helyéből, és egy alkarnyi méretű üreg vált láthatóvá alatta, az öntöttbeton aljzatba vágva.

Majdnem csalódást éreztem, mert az üreg üresnek tűnt elsőre, de aztán, ahogy odavilágítottam közelebbről a viharlámpával, észrevettem, hogy a vájat aljába különböző számokat karcoltak. Jó sokat, eltérő helyzetekben és méretekben. Egy karistolt szám-káosznak tűnt első blikkre. A mobilommal lefényképeztem a bevésett számokat különböző szögekből és megvilágításokban, hogy biztosan elég éles felvételt tudjak készíteni minden apró részletről. Utána visszapattintottam a helyére a lécet ugyanúgy, ahogy korábban is volt. Folytattam az emelet átkutatását.

Az összes régi asztalról levettem a fóliaréteget, átnéztem mindent, és utána próbáltam ugyanúgy visszatakarni a sok bútordarabot, ahogyan előtte álltak. Még az asztalok lapjának az alját és a lábakat is többször ellenőriztem.

Úgy tűnt, hogy az egyetlen szembeötlő eltérés a normálistól a padlóba rejtett üreg volt, és persze, a mélyére vésett számok. Már ez is elég zsíros felfedezésnek tűnt. Lehet, hogy van köze ahhoz az ügyhöz, amelyen Collin Whitmore a halála előtt dolgozott?

Mondjuk, nem jelenti azt, hogy bármit is jobban értenék, mint eddig. Vagyis, még gazdagodtam is egy új kérdéssel, és megközelítő választ sem tudok adni: mik ezek a számok?

Kitaláltam, hogy első körben megkérdezek három különböző embert arról, hogy tudnak-e a bevésett számokról. Meglátjuk, észreveszek-e gyanús reakciót.

*

Raul Gomez rendőrkapitány alig látszott ki az asztalát borító irattornyok mögül. Szokás szerint elfésült haja most is csillogott a fényes zselétől az ablakon bekúszó reggeli napsugarak fényében. Talán ezúttal még rövidre vágott szakállára is kent a csillogó kencéből.

- Két percet kap, Miss Lorne. – Fel sem pillantott az olvasott jegyzőkönyvből.

- Köszönés, ilyesmi?

- Telik a kettő perce. Halljam, mit akar!

Úgy láttam, jobb, ha megfogadom a figyelmeztetését, és a lovak közé csapok:

- Miért nem árulta el már régen?

- Mit?

- Hogy igazából egy percig sem hitte, hogy én öltem meg Mr Whitmore-t vagy Jasper zöldségest.

Felnézett az iratból. Először csak a szokásos szigorúsággal meredt rám, de aztán enyhült a tekintete:

- Miből jött rá?

Mivel nem akartam beárulni Pattyt vagy Hackersont, kénytelen voltam egy kínosan szirupos hízelgéssel előállni:

- Onnan, hogy belegondoltam, hogy sokkal jobb rendőr annál, mint hogy pár zavaros, közvetettnek is alig nevezhető bizonyíték alapján ilyen súlyos következtetést vonjon le.

Majdnem elmosolyodott, de még időben visszafogta az arcizmait, mielőtt barátságos alakzatba rendeződhettek volna.

- Szóval, nem akarja elárulni, hogy miből jött rá – vonta le a következtetést szárazon.

A francba! Mindig átlát rajtam. Elhatároztam, hogy ellentámadásba lendülök:

- Mégis, miért kellett azt hazudnia, hogy gyilkossággal gyanúsít?

- Csak szerettem volna, ha elgondolkozik a viselkedésén. Hogy mi is az, ami igazán fontos, és hogy mások számára mit mutat magáról.

Éreztem, hogy kezdi az agyamat elönteni a vörös köd. Elgondolkozzak a viselkedésemen? Mit képzel?! Hogy a rendőri munkakörét arra használhatja, hogy nekem erkölcstan órát tartson?

- És mégis hogyan viselkedem? – Megőriztem a nyugalmat a hangomban, bár már kezdtem afelé az állapot felé sodródni, mint amikor a házamba jött gyanúsítgatni, én pedig beolvastam neki a testvéreivel kapcsolatban.

- Ahogyan elmondtam akkor.

- Azt hiszi, hogy ismer?

- Láttam már éppen eleget a hasonló emberekből. Börtönrácson keresztül.

Itt döntöttem úgy, hogy vagy megint teszek egy-két kéretlen megjegyzést a személyiségével kapcsolatban, vagy rögtön elterelem a témát. És, mivel nem vagyok olyan, mint egy bulldog, azaz képes vagyok elengedni, ami nem csont, megtartottam magamnak a mélyen szántó gondolataimat Gomez kapitány jellemének boncolgatásával kapcsolatban.

- Na, jó, inkább hagyjuk! Igazából azért jöttem, hogy kérdezzek két dolgot. Az egyik, hogy utánanézett-e Josh Daltonnak?

- Utána.

- Tényleg? És, talált valamit?

- Természetesen nem árulhatom el.

- Ezek szerint talált.

- Nem mondtam ilyet.

- De. Ha nem talált volna semmit, azt elárulhatná. – Rákacsintottam. – Nekem ennyi elég is lesz. Második kérdés: látta már ezt?

És az orra elé tartottam a telefonomat, a képernyőjén a bridzsklub emeletének padlójába vésett számokkal.

Elég őszintén megütközött képpel mérte végig az általam mutatott fotót.

- Fogalmam sincs, mi ez. Falba karcolt számok?

- Padlóba, de mindegy. Szóval, látta már vagy sem?

- Nem hinném.

- Pedig ott van az egyik gyilkosság helyszínén, a tóparti házikóban, az egyik padlódeszka alatt. Nem végeztek a rendőrök elég alapos munkát, mi? Úgy tűnik, mindent még az Ön szőrszálhasogató akkurátussága sem tud kiszűrni.

Gomez kapitány savanyú képpel pillantott ismét a telefonom képernyőjére.

- Betört egy védett rendőrségi területre? – kérdezte kis hallgatás után.

- Nem törtem én be sehová. A szalag el volt szakadva, az ajtó tárva-nyitva állt, és rendőrök sehol. Azt hittem, már felhagytak a helyszín biztosításával, így simán besétáltam.

- Ugye, nem várja, hogy elhiggyem?

- Ne akadjunk le a lényegtelen részleteken! – Elvettem egy üres lapot az asztaláról, felkaptam egy tollat, és felvázoltam a papírra a régi bridzsklub épületének emeleti alaprajzát. Beikszeltem a pontot, ahol a mozgatható padlóléc körülbelül elhelyezkedik. – Menjen fel, és nézze meg! Fontos.

- Délután kiküldöm a helyszínelőket, hogy vizsgálják meg. – Vissza akart fordulni a jegyzőkönyv olvasásához érdektelen arccal, ám én még tovább forszíroztam a témát:

- Vajon mit jelentenek a számok?

- Nem tudom. – Lapozott egyet.

- Akkor nézesse meg kódfejtővel!

- Majd ha megemelik a költségkeretünket évi nyolcvanezer dollárral, akkor beszélhetünk kódfejtőkről. Egyelőre még az új takarítószerek beszerzésekor is öt pályázati iratot kellett kitöltenem, mire kaptunk az épületbe három flakon súrolószert és egy felmosórongyot.

- Látom, nem hiszi el, hogy fontos lehet. Pedig szerintem ez köti Collin Whitmore-t a bridzsklubhoz.

- Szerintem meg – pillantott fel Raul az olvasásból ismét szúrósan -, itt az ideje, hogy eltűnjön a képből, Miss Lorne, és hagyja, hogy a rendőrség a legjobb tudása szerint végezze a munkáját. A meglehetősen kétes felbukkanásaitól mentesen!

- Ugye, tudja, hogy a Tuskósági Világbajnokságon jó eséllyel pályázhatna helyezésre? Kerítettem egy hasznos nyomot, és ez a válasza?!

- Nagyjából le is telt a két perce. Viszontlátásra!

Vettem egy jó nagy levegőt. Nyugalom, hidegvér – biztattam magam. Végül is, amiért idejöttem, elértem. Kiderítettem, hogy Josh Daltonnak van zűrös ügye a nyilvántartásban, illetve azt is, hogy Raul saját bevallása szerint még nem látta a számokat.

Még időben surrantam ki az ajtón, mielőtt Thomas Hackerson, aki az ebédlő felől felbukkant egy nagy bögre gőzölgő kávéval, észrevett volna.

*

Arra gondoltam, hogy a délelőtt folyamán meglátogatom a Bill által említett Natalie-t is a kutatóközpontban, de a tervem hamar dugába dőlt. Kiderült, hogy csak arra felhatalmazott személyek léphetnek be a központ területére, és belógni sem sok esélyt láttam, ugyanis egészen összetett védelmi rendszere volt a fehérre festett falakkal körbevett, téglalap alakú épületkomplexumnak. A portás még abba sem egyezett bele, hogy odakéressem Natalie-t, így csak hagytam egy üzenetet és egy névjegykártyát az ellenszenves Kerberosznál, hogy a lány hívjon fel munka után.

Visszakanyarodtam az eredeti, aznapra kitűzött projektemhez, méghozzá a számok utáni körbekérdezéshez.

Josh Dalton villája felé vettem az irányt, és hamarosan csöngettem a grandiózus épületköltemény kapujánál. A komornyik, aki a fogadásomra érkezett, megint fehér szmokingban feszített. Unott képpel mért végig:

- Már megint itt szaglászik?

- Legyen szíves, kérdezzen rá Mr Daltonnál, hogy hajlandó-e fogadni!

Előkerítette a mobilját, és beszólt rajta az épületbe. Bár arrébb lépett, hogy ne halljam a rövidke beszélgetését Josh Daltonnal, a „detektívnőcske” és a „zavarog” szavak elszűrődtek hozzám.

- Mr Dalton hajlandó fogadni – nyitotta ki hamarosan a kapu egyik szárnyát előttem.

Figyelmen kívül hagytam a hátam mögött vágott kedvetlen fejet, és lendületesen átvágtam a rózsabokrokkal tarkított udvaron.

Josh Dalton megint a nappaliban tétlenkedett. Lábát a dohányzóasztalra támasztva tartotta most is, de ezúttal nem cigizett. Egy rágógumi-lufit igyekezett felfújni.

- Helló! Meggondoltad magad, vöröske? – hunyorított felém, miután visszaszippantotta a szájába a kék rágó-lebernyeget.

- Megint a nyomozás miatt vagyok itt, Mr Dalton.

- Na, kiderült már, mit horgásztak a nagyfaterék?

- Nem. Más ügyben szeretném megkérdezni. Látta már ezt? – És megmutattam neki a telefonomon a padlóba vésett számokról készült egyik képet.

A szeme sem rebbent.

- Nem, de egészen hasonlít a középiskolai matektanárom kézírására. Lehet, hogy kifogyott a sulim filctoll-készlete, és a tanár elkezdte a porba körmölni az egyenleteket?

Úgy láttam, nem sok értelme van reagálnom a gyengécske poénra.

- Szóval, ötlete sincs, mi ez?

- Nem, bár azok a kétjegyű számok ott alul lehet, hogy adóellenőrök IQ-ját jelzik.

Inkább kiléptem a képfájlból, és átkapcsoltam a teló „Jegyzettömb” alkalmazásába.

- Mi a helyzet az egykori rendőrségi ügyével? – Blöfföltem.

- Arra gondolsz, amikor az a kis ribi hamis feljelentést tett? Másnap vissza is vonta a hazug vádakat. Szóval, nem indítottak ellenem valódi eljárást.

- Mi történt?

- Egy számító liba azt hazudta, hogy bemostam neki párszor, amikor egy buli után nem akart beszállni az autómba. Ugyan már! Csak részegen leesett a Cactus diszkó hátsó lépcsőjén. Engem meg le akart húzni, mert tudta, hogy sok pénzem van. Másnapra észhez tért, és visszavonta a zsaruknál a süketelését.

- Ki volt ez a lány?

- Megan... vagy talán Molly? Passz. Nem ismerem, csak két-három buliban láttam a Cactusban.

Készítettem egy párszavas jegyzetet a mobilomba, aztán lassan elvontam a képernyőről a tekintetemet.

- Azért gyűlöli ennyire a nőket, mert az anyja soha nem volt ott, amikor szüksége lett volna rá?

Josh hátravetett fejjel felkacagott a kérdésem hallatán. A nevetése visszhangzott a hatalmas, csarnokszerű nappaliban.

- Ugyan már! Most elő akarsz csalni belőlem egy béna rinyálást a gyerekkoromról? – hahotázott gúnyosan.

- Csak kérdeztem valamit.

- Van olyan, akinél működik?

- Ennyire nehezére esik válaszolni?

- Nem tetszik a stílusod, vöröske. Megjárhatod, ha megsértesz!

- Látom, kitartóan terel.

- Jól van – horkant fel megvetően. – Beszélgessünk akkor az anyámról és a „szörnyű” hiányáról! Vinnyogva bőgjek, vagy mit vársz?

- Nem ragaszkodom a bőgéshez, főleg, hogy biztos vagyok benne, hogy már eleget sírt utána, amikor még kisgyerek volt.

A nevetés az ajkára fagyott. Hideg utálat villant sertésszerű, apró szemében.

- Lehet, hogy az anyám nem állt mellettem, de mindig volt, akire számíthattam. Valaki, aki anyám helyett anyám volt. És most lépj le innen! Jófej voltam, hogy eddig válaszoltam a kérdéseidre, de kezdesz untatni és bosszantani. Tűnés!

Felkeltem a fotelból, és bedobtam a telómat a lakktáskám első zsebébe.

- Előfordulhat, hogy megbánod még a mostani viselkedésedet – jegyezte meg sejtelmesen, és újból egy rágó-lufi felfújásán kezdett ügyködni, miközben én az ajtó felé lépdeltem.

Visszafordultam a fotelban heverésző sráchoz:

- Különb emberek is próbáltak már megfélemlíteni.

- Azt csak hiszed, hogy nálam különbek voltak. – És miután jó nagy csattanással elpattintott egy frissen fújt buborékot, újat kezdett gyártani.

- Ó, de még mennyire, hogy azok voltak! Vagy feltételezi, hogy csak hasonlóan nagyszájú, de valójában gyáva kis taknyosok akartak rám ijeszteni?

Provokálni akartam, és a célomat sikeresen el is értem, de azt hiszem, elvetettem a sulykot. Legalábbis a helyzet kezdett tényleg rosszul festeni, amikor Dalton eltüntette a szájában a kék rágót, és fenyegető lendülettel pattant fel a fotelból.

- Megmondtam a másik detektívnek is, hogy szálljon le rólam, és húzza meg magát, de nem hallgatott rám – kiabálta a srác sértett dühtől eltorzuló arccal. – És lám, mi lett vele! Veszélyes ember vagyok, majd rájössz.

- Szóval, Collin Whitmore itt járt a halála előtt?

- És nézd meg, milyen sorsra jutott!

Eleresztettem a fülem mellett a fenyegetőzést.

- Kérdezősködött? Miről? – érdeklődtem inkább. – Mikor jött pontosan?

- Többször itt ólálkodott. Egyszer egy éjszaka bemászott a kertembe is, de a komornyikom lefülelte. Amikor kérdezett, mindenféle értelmetlen sületlenséget zúdított rám. A szokásaimról faggatott, hogy milyen termékeket vásárolok, hová járok el szórakozni, mi a kedvenc ételem. Talán még arról is, hogy milyen fogkefét használok.

- Kérdezte operaénekesről vagy bridzsről?

- Na, erről a kettőről pont nem.

Mivel úgy láttam, hogy a visszaemlékezés segített neki lehiggadni, úgy ítéltem meg, hogy ideje tényleg lelépnem.

- Köszönöm a segítségét, Mr Dalton! – Kiiszkoltam az ajtón. Nem hiányzott, hogy fel kelljen frissítenem az önvédelmi ismereteimet.

Miközben a rózsabokrokkal ékített kerten átvágva kifelé siettem, és azon tűnődtem, hogy hamarosan lepasszolom Mrs Blackhawknak a mobilomat, hogy elkezdhesse az operaénekes utáni kutatást, egyszer még szórakozottan visszapillantottam a házra. Az egyik emeleti ablakban mintha megmozdult volna a függöny.

Valaki figyel? Biztosan a komornyik.

Ám amint erre a következtetésre jutottam, megláttam a pasast a kapuban álldogálni. Barátságtalan tekintettel leste, hogy mikor távozom végre.

- Milyen szoba az ott az emeleten? – kérdeztem rá, amikor mellé értem. – Balról a második ablak.

- Igazán semmi köze hozzá.

- Kérem, mondja meg! Esküszöm, nem jövök többet, ha elárulja.

Odafordult a hatalmas villához, és felmérte, melyik ablakról beszélek.

- Egy lezárt szoba – adta meg végül a választ leereszkedő gőggel. – A néhai Giselle Daltoné volt, de miután a hölgy megölte ott magát, az apja végleg lezáratta az ajtót. Azóta nem tette be oda a lábát senki.

13. fejezet: A notesz

Helyet foglaltam a sötétkék bársonyszöveten. Litvin professzor terítette le a fotelra, mielőtt leültem volna. A házvezetőnője ásványvizet szolgált fel kristálypohárban, aztán magunkra hagyott.

- Látja, professzor úr, most direkt nem munkaidőben jöttem.

A férfi fanyar képe mutatta, hogy nem értékeli túl nagyra a gesztust. Szórakozottan forgatta aranyozott mandzsettagombját.

- Miben segíthetek, kisasszony?

Előkerestem a telómat a táskámból. A készülék Mrs Blackhawknál töltötte a délután második felét, ugyanis a szomszédasszony elkezdte a kamu-operaénekes utáni kérdezősködést – egyelőre eredménytelenül. Estére viszont visszaszereztem.

Felmutattam Litvinnek a képernyőjén a régi bridzsklub padlójába vésett számokat.

- Látta már ezeket korábban?

Az eddig megkérdezettek közül ő volt az első, aki alaposabban szemügyre vette a képet.

- Így, ebben a formában nem hiszem – felelte kis hallgatás után.

- Hogyan látta akkor, ha nem így?

- A legfelső számok összeolvasva a városunk melletti horgásztó koordinátáit adják ki. Szélességi, hosszúsági fokok. Lehet, hogy nem pontosan a horgásztó, de a környékén kell lennie a felső számok által jelölt helynek.

- Wow! – Elismerően csettintettem a nyelvemmel. - Ugyan honnan tudja?

- Az agykutatóközpont vezetőjeként én irányítom a laboratóriumi beruházási projekteket. Nemrég összeállítottam egy dokumentációt a városvezetés részére. Egy olyan hűtővíztároló egység megépítését kívánjuk engedélyeztetni, amelyet a horgásztó mellett tervezünk létesíteni. Hasonló koordinátákat kellett meghatároznom az igényelt telek kijelöléséhez, mint amilyenek a mutatott képen láthatók.

- Igazán hasznos infó, örök hálám! A többi számhoz nincs ötlete, hogy mit jelenthetnek?

- Ránézésre nem mondanak semmit.

- Így is sokat segített. Most pedig beszéljünk Collin Whitmore-ról!

Litvin arckifejezése egyből még kelletlenebb lett:

- Értse meg, kérem, hogy nem tudok róla semmi újat közölni!

Én hosszan, komolyan ránéztem:

- Itt az ideje, hogy pontot tegyen a mellébeszélés végére! Halljam, miért járogatott ide Mr Whitmore? És ne jöjjön a „felszínes barátság”-dumával, mert már első alkalommal sem hittem el!

Igazított egyet a zakója zsebébe hajtogatott selyem zsebkendőn:

- Igazából azért tartottam Mr Whitmore-ral a kapcsolatot, mert megbíztam egy üggyel.

- Egy üggyel?

- Biztosíthatom arról, hogy az égvilágon semmi köze a nyomozásához. Ha nem bánná, nem szeretném beavatni a részletekbe.

- De, bánnám! Mi volt ez az ügy?

- A magánéletem része, és úgy vélem, nem tartozik Önre.

- Na, azért pontosítsunk egy kicsikét! Mégis, milyen jellegű?

- Nem kívánom kifejteni.

- Szóval, szívügyben nyomoztatott vele?

A következtetésem hallatán a professzor újra a mandzsettagombját kezdte forgatni.

- Valóban – ismerte be végül, de nem mondott mást.

- És? Mit akart kideríteni?

Mikor látta, hogy nem tud eltántorítani, vonakodva feleletet adott:

- Van egy kedves hölgy a szomszéd városban, akivel egy ideje összejárok a szabadidőmben. Róla akartam megtudni, hogy illően tölti-e az estéit, amikor nem vagyok nála. Csak egy gyors, átfogó ellenőrzés...

- Igazán? Miért érezte szükségesnek a nyomozást, ha olyan kedves az a hölgy?

A professzor nem reagált, csak a mandzsettagombját nyúzta feszülten. Végül megkönyörültem, és rálegyintettem:

- Mindegy, tényleg nem rám tartozik. Beszéljünk inkább Mr Whitmore-ról! Tehát, Önnek is dolgozott. Hogyan tett jelentéseket?

- Szóban. Illetve, volt egy notesze, a zakója belső zsebében hordta. Abban nézegette a jegyzeteit.

- Mindig magánál hordta?

- Egyszer még kérkedett is vele, hogy a kis jegyzettömböt sosem engedheti el az oldala mellől – ha egy nem megfelelő személy belepillantana, akkor ő máris halott lenne, mert olyan nagy titkokat őriznek a lapok. Én úgy véltem, hogy némiképp eltúlozza a jelentőségét, de a bekövetkezett eseményeket mérlegelve, meglehet, hogy igaza volt.

- Hogyan nézett ki a notesz?

- Kisalakú, fekete, bőrkötéses.

- Más egyéb jellemző?

- Nem láttam, nem szokásom leskelődni.

- Nem azt mondta az előbb, hogy magánnyomozóval figyeltette a barátnőjét?

Litvin majdnem letépte az aranygombot a zakójáról, olyan hirtelen csavart rajta.

- Nézze, kisasszony! – préselte ki magából a még aránylag higgadt választ. – Nem akarom megsérteni, de kezd a terhemre lenni a kérdezősködése.

- Akkor igyekezzen mielőbb megszabadulni, és adjon hasznos válaszokat!

Elgondolkozott, majd eszébe jutott egy részlet, mert elkomorult arckifejezése oldódott:

- Egyszer, amikor Mr Whitmore azt kívánta felolvasni a noteszéből, hogy a hölgy milyen márkájú sört ivott egy szórakozóhelyen, a Cactus nevű diszkóról kezdett beszélni. Aztán módfelett zavarba jött, és szabadkozott, hogy véletlenül összeolvasta két jelentése tartalmát. Nem tudott kiigazodni a sebtében lefirkált jegyzetei között. Kiderült, hogy a hölgy nem a Cactusban találkozott az ismerőseivel, hanem egy másik hasonló létesítményben.

- Azaz a Cactus diszkó egy másik ügyhöz tartozhatott?

- Erre következtettem, de nem firtattam a kérdést.

- Oké, köszönöm. – Készítettem egy feljegyzést. - Más egyéb?

- Nem tudok semmit.

- Ahhoz képest most is sikerült újabb adalékokkal előállni.

Felszegett állal elfordult; nem méltatta szóra a megjegyzésemet.

*

Natalie-val a Silver parkban találkoztam. A lány valóban felhívott délután, ahogy a kutatóközpont portásánál hagyott üzenetben kértem, és megbeszéltünk vele egy találkozót a sellő-szobor melletti padon. Így este hét körül leültem a megállapodott helyen.

Hamarosan megérkezett Natalie is. Gödröcskés arcú, ónixfekete bőrű lány, hullámos, ébenszín hajzuhataggal. Alacsony termetét karcsúsága csak még apróbbnak mutatta. Borvörös melegítőt viselt és sárga pólót. Bill barátságosnak jellemezte, és tény, hogy üde frissesség ült a lány természetes mosolyában és élettel csillogó szemében. Arra következtettem az általa keltett benyomásból, hogy Billnek igaza volt, és Natalie valóban nyitott személyiség. Remek, akkor nem kell sokat körülményeskednem, és beszélhetek a lényegről.

- Helló! Miss Lorne? – Lefékezett mellettem, és lehuppant a padra, amikor látta igenlő bólintásomat. – Bocsi, hogy ilyen zilált vagyok, de most végeztem az esti kocogással.

- Semmi gond. – Kezet fogtam vele, aztán megvártam, amíg szusszan egyet. Miután letörölte az ezüstösen csillogó verejtékcseppeket fekete homlokáról, bele is fogtam a mondókámba: - Azért hívtam ide, mivel megbíztak egy bűntény felderítésével. Én ugyanis magánnyomozó vagyok, mint az üzenetemben is említettem. Elképzelhető, hogy segítene az eset megértésében, ha elmesélné, mi történt annak idején Ön és Joshua Dalton között.

A lány arcán köddé vált a derű.

- Ne haragudjon! Nyilvánvalóan nem kellemes emlék – tettem hozzá sietve.

- Semmi baj. Ha segíteni tudok, szívesen elmondom. – Natalie még fújtatva hátradőlt a padon. – Úgy egy évvel ezelőtt ismerkedtem meg Josh Daltonnal. A nővéremnek lánybúcsúja volt, és elmentünk egy nagyobb társasággal bulizni. Én, mivel nem iszom alkoholt, józan maradtam, mindenki más viszont elég hamar részeg lett, és kezdtem egyedül érezni magam. Leültem pihenni egy sarokasztalhoz. Akkor jött oda Josh ismerkedni. Haverokkal volt, mindenáron biliárdozni akartak, de ő már elunta. Így kezdtünk el beszélgetni. – A lány tekintete álmodozó lett az emlék hatására. - Aztán számot cseréltünk, rögtön másnap randiztunk, gyorsan kialakultak a dolgok. Pár nap múlva Josh már megkérdezte, hogy járnék-e vele, én meg nagy naivan igent mondtam. Persze, az első héten még minden felhőtlennek tűnt. Sőt, lehet, hogy túlságosan is. Josh úgy viselkedett, mint egy bolondos, szerelmes tini. Naponta több üzenetet is írt, és csupa szép dolgot mondott. Azt állította egyszer, hogy még sosem találkozott olyan kedves lánnyal, mint én. Egyik este kézen fogott, és körbesétáltuk a villája kertjét. Nyíltak a rózsák, fenn ragyogott a Hold... És azt mondta, hogy szeretné, ha elvihetne egy távoli országba, ahol senki nem ismer minket. Úgy élnénk ott, mint egy herceg és egy hercegnő egy Disney-mesében, miután legyőztük az összes szörnyet. Olyan romantikus volt! Belezúgtam.

Natalie arcán egy kósza pillanatra ábrándos mosoly jelent meg, de aztán rögtön el is tűnt.

- Nem sokáig tartott. – Bánatosan legyintett. – A második héten már egyre leereszkedőbben, arrogánsabban beszélt velem. Nem értettem, mi okozta a változást, és folyamatosan rosszabb lett a helyzet. Aztán egyszer, amikor előre leegyeztettük, hogy nála tanulok délután, és átmentem hozzá, ott találtam három bikinis lánnyal a medencéje partján napozni! Az egyik naptejjel kente a hátát, a másik meg a karjában heverészett. Ráadásul, úgy néztek ki, mint... Hát, szóval, mint egy pénzért vásárolt szolgáltatás, érti.

- Persze – biccentettem. Natalie pedig feldúltan rázva a fejét, folytatta:

- Mikor számon kértem Joshon, hogy mit művel, csak kinevetett, és közölte, hogy ha akarok, nyugodtan csatlakozhatok hozzájuk. Képzelheti! Tök kiborultam. Tényleg nem értettem, hogy miért lett ilyen velem. Akkor hazarohantam, mert nem tudtam semmit szólni erre, és bőgtem otthon néhány napig. Aztán viszont úgy éreztem, beszélnem kell vele, muszáj megmondanom neki, hogy rosszul esett, amit csinált, és hogy köztünk vége mindennek. Így hát, egyik délután felkerestem a villájában. Akkor is lekezelő flegmasággal fogadott, de már nem hagytam, hogy összetörjön a viselkedése. Nyugodtan közöltem, hogy úgy érzem, ennél több tiszteletet érdemeltem volna tőle, és hogy nem akarom többé látni. Erre kifordult magából. Üvöltözni kezdett, hogy mit képzelek, őt nem lehet elhagyni. Rám rontott...

A lány a langyos esti levegő ellenére fázósan átölelte magát a karjával.

- Megijedtem. – Megborzongott. – Tudja, nálunk otthon nem emelünk kezet egymásra, még egy pofont sem kaptam korábban soha életemben. Nem voltam rá felkészülve, hogy ilyesmi történhet velem. Ő meg begőzölt, nekem jött, tombolva. A márványpadlóra lökött, ütött-vert, akár egy őrült. Ledermedtem. Először még védekezni sem tudtam. Aztán észhez tértem, és sikerült lerúgnom magamról. Felkászálódtam, és elrohantam. Szörnyen félelmetes volt, mert a komornyikja megpróbálta rám zárni a kaput, üldözőbe vett. Három utcán át kergetett, mire le tudtam hagyni.

- A komornyikja? – kérdeztem közbe megütközve.

- Hát képzelje, igen! Ő is ott volt ugyanis, látta az egészet. És ahelyett, hogy megpróbált volna megvédeni, még biztatta is azt a vadállatot! – Natalie a kezébe temette az arcát. - Máig rémálmaim vannak.

- Nem tett feljelentést?

- Nem mertem. Be kellett mennem a sürgősségire agyrázkódás gyanúja miatt, és ott rákérdeztem az orvosnál, hogy szerinte a sérüléseim alapján minden kétséget kizáróan bebizonyítható lenne-e, hogy megvertek. Azt mondta, hogy a pár zúzódást bármi okozhatta, és legfeljebb annyit tudna a szakvéleményébe írni, hogy származhatnak testi bántalmazásból is. Kevésnek tűnt, főleg, hogy az eset egyetlen szemtanúja a borzalmas komornyik volt! Inkább túl akartam lenni rajta. Nem mentem a rendőrségre. Josh bántott mást is?

- Nem tudom biztosan.

- Sajnálom, ha miattam... Ha amiatt, hogy nem jelentettem fel annak idején...

- Hát, abban biztos lehet, hogy nem amiatt. – Bátorítóan megpaskoltam Natalie puha melegítőbe bújtatott vállát.

- Persze, nem is úgy értettem, hogy közvetlenül amiatt. Csak tudja...

- Tudom.

Eldörgölt egy könnycseppet a szeme sarkában.

- Fájt. Életem legnagyobb csalódása volt. – Az eltüntetett könnycseppet egy újabb, még kövérebb követte. – Azóta nem mertem összejönni egy pasival sem, mert bennem van a félelem, hogy majd ők is így megváltoznak, bántanak egy-két hét után. Ne értsen félre, nem vagyok előítéletes! Tudom, hogy az emberek többsége nem olyan, mint ő. Azóta viszont magamban is elvesztettem a bizalmat, az ítélőképességemben. Mert az az igazság, hogy tényleg láttam a szemében az aranyos, szerelemmel telt fiút, akinek az első héten mutatta magát. Komolyan hittem benne, hogy ott van benne...

- Ne hibáztassa magát! Semmi értelme. Az emberek sokkal bonyolultabbak, mint amit elsőre mutatnak. Mindig tudnak meglepetést okozni.

A lány csak szipogva bólintott.

- Mr Dalton kereste még az eset után?

- Két hónapra rá írt egy üzenetet. Csak annyi állt benne, hogy: „Sajnálom. Legyél boldog az életben!” Előtte végig rettegtem, hogy esetleg még mindig bosszút forral ellenem. Azóta könnyebben tudok együtt élni az emlékkel, de így is fáj.

Ismét eltakarta az arcát, és halkan sírni kezdett. Átöleltem a vállát, és dünnyögtem neki néhány biztató szót az „Ami nem öl meg, az erősebbé tesz”-szlogen gondolatvilágából merítve.

*

Ahogy hazaértem, éppen átvágtam volna a házam kertjén, amikor kiszúrtam Mrs Blackhawkot az udvarán ülve. A kerítéstől nem messze hintázott egy karosszékben, és limonádét iszogatott. Élcelődve odafordultam hozzá:

- Na, mi a helyzet? Mit leskelődik ott?

Az öregasszony kényelmesen kortyolt egyet a limonádéjából:

- Járt itt a rendőr szerelmed.

- A kicsodám? – Elhúztam a szám. – Nincsen semmiféle rendőr szerelmem.

Mrs Blackhawk csak hunyorított egyet.

- Arra a szőke pasasra gondol, aki virágcsokorral várt rám egyik este a házam előtt?

- Nem, nem. – És az öregasszony idegesítő somolygásba kezdett, én pedig átkoztam magam, amiért egyáltalán szóba álltam vele.

- Akkor, mégis, kiről beszél? – Úgy tettem, mintha nem esett volna le, bíztam benne, hogy tévedek.

- A mexikói rendőrkapitányról.

Hát, akkor nem tévedtem. Fáradtan felsóhajtottam:

- Megtenné, hogy abbahagyja a kétes célozgatást? Semmi közöm Gomez kapitányhoz. Nem is ismerem. Alig párszor találkoztam vele a munkám során.

- De azért kicsit egymásba szerettetek, nem igaz?

Gyanítottam, hogy jobban teszem, ha nem válaszolok, így hát, elfoglaltam magam a tarkómra feltűzött vörös hajrengeteg leeresztésével.

- Térjünk át értelmesebb dolgokra! - javasoltam aztán. - Mit akart itt Gomez kapitány?

- Téged keresett, aranyoskám. Azt hiszem, zűr lehet, mert elég komornak tűnt.

- Nem derült ki, miről van szó?

- Nem. Csak azt kérdezte, hogy tudom-e, mikor érsz haza. Annyit válaszoltam, hogy valószínűleg késő este.

- Jó, akkor majd holnap keresem fel. Semmi kedvem már megint a barátságtalan megjegyzéseit hallgatni. Ön meg fejezze már be, legyen szíves, a célzatos bólogatást!

14. fejezet: A diszkó

- Mi volt az a „fontos” dolog, ami miatt keresett?

A kérdésem hallatán Gomez kapitány, aki eddig azzal volt elfoglalva, hogy a rendőri jelvényét egy szarvasbőr ronggyal fényesre törölje, vetett rám egy gyors oldalpillantást a szeme sarkából. Aztán folytatta a munkálatot.

Kora reggel ugrottam be a rendőrségre – sejtve, hogy úgysem tudok olyan korán menni, hogy Rault ne találjam benn, és nem is tévedtem. Bár úgy tűnt, nem régen érkezhetett, hiszen még az egyenruhája eligazításával volt elfoglalva.

Én egy nagy műanyag poharat tartottam a bal kezemben, tele volt citromhéjjal fűszerezett és tojáshabbal ízesített csokis kávéval, míg a jobbal az irodája ajtófélfájának támaszkodtam.

- Na? – nógattam. – Munkába megyek, szóval haladjunk! Nem érek rá egész nap pletykálni.

Raul befejezte a jelvénye polírozását, és felrögzítette az uniformisára, aztán végre odafordult hozzám.

- A gond a padlódeszka, amelyről a múltkor beszélt, Miss Lorne.

- Mi van vele?

- Nem mozdítható.

- Hogy micsoda?! – Hitetlenkedve megráztam a fejem. - Még én is képes voltam vékony alkatú nő létemre kivenni a helyéről. Ne mondja már, hogy egy csapat edzett rendőr nem bír vele!

- Belekötött a betonba az összes padlódeszka, egyik sem mozdítható. Tegnap este többször is ellenőriztük a helyszínelőkkel.

- Az emeleten nézte?

- Ott is. Meg tudja magyarázni?

Most erre mit mondhatnék? Hihetetlen, hogy akármilyen nyomot említek meg neki, az eltűnik a föld színéről! Whitmore nővére, az sms, most meg a padlóba vésett számok.

- Nem, nem tudom megmagyarázni – vágtam vissza a kelleténél ingerültebben. - Talán inkább Önnek kellene megmagyaráznia!

- Hogy nekem?!

- Ha nem este megy ki a helyszínelőkkel, hanem rögtön akkor, amikor szóltam, még biztosan nem sikerült volna beépíteni a mozgatható padlódeszkát! Időt hagyott a bizonyítékok eltüntetésére, és semmibe vette, amit mondtam!

Raul elkezdte az asztalán pihenő iratokat rendezni. Aztán a kelletlen arckifejezéséből láttam, hogy olyasmit készül mondani, ami nehezére esik. Végül egy nagy levegővétel után kinyögte:

- Kérem, átadná a rendőrség részére a fényképeket, amelyeket a tetthelyen készített a telefonjával?

- Mi az, érdekelni kezdte? – Bosszúsan elfordultam, miközben ittam egy kortyot a kávémból. - Nem, nem adom oda.

- Miss Lorne!

- Szerezzen rá parancsot, ha a fotókat akarja!

- Itt lenne a lehetősége, hogy végre becsületesen járjon el, érdek és számítás nélkül, és ez a válasza?

- Most megpróbálkozik a szenteskedő dumával? - Elkezdtem nevetni, mert erre már nem tudtam mást reagálni. - Hallgatnia kellett volna rám, amikor segíteni akartam, nem most kapni észbe. Már jótét lélek lehetne belőlem? Amikor tegnap bejöttem külön kérés nélkül, hogy együttműködjek, oda sem figyelt arra, hogy mit akarok!

- Azért jött be, hogy együttműködjön a rendőrséggel? – A gúnyos él eltéveszthetetlen volt Raul hanghordozásában. – Valamit meg akart tudni a nyomozásához, nem? Csakis azért beszélt a felfedezéséről.

Ittam még egy kortyot a kávémból, és fél lábbal már kiléptem az ajtón.

- Részemről a beszélgetés véget ért. Viszlát!

A folyosóról még egyszer azért visszafordultam hozzá:

- Ja, és megtenné, hogy nem a környékemen lakóktól kérdezgeti, merre járok? A pletykás szomszédasszonyom már így is kombinál, hogy van valami köztünk.

A rendőrkapitány keze megdermedt az egyik iratcsomó sarkánál.

- Úgy érti, hogy mi kettőnk között? – kérdezte, kis késleltetéssel.

- Nem, köztem és a szomszéd öregasszony között... Hát, persze, hogy mi köztünk. És elég ciki, elhiheti.

Raul arca borvörös színt kezdett ölteni, bennem pedig megfagyott a lélegzetvétel.

- Öö... Hoppá! – motyogtam, és éreztem, hogy zavarba jövök. – Én... azt hiszem, megyek is, van pár sürgős munkaügyem mára.

Kihátráltam az ajtón, mielőtt bármit mondhatott volna, és a helyzet még kínosabbá vált volna. Futólépésben hagytam el a rendőrség épületét.

*

A rendőrségről az utam nem az irodámhoz, hanem egyenesen a barkácsbolthoz, majd a városkánk szélén álló építési anyagokat forgalmazó szakáruházhoz vezetett. A barkácsbolt nem árult olyasmit, amit én kerestem, de az építési anyagok boltjában már sikerrel jártam.

Találtam egy megfelelő eladót. Az egyik öcsém haverja volt középsulis korukban, ezért bíztam benne, hogy készséggel a segítségemre siet. Miután egy-két udvariassági kört futottunk a sráccal, és mesélt az itt kapott új munkájáról, rákérdeztem:

- Mondd csak, járt itt tegnap valaki, aki extra gyorsan kötő betonhoz vett alapanyagokat?

A kérdés hallatán egyből bólintott.

- Pont tegnap. Én szolgáltam ki. Jól emlékszem, mert elég szokatlan vásárlás volt. Tudod, ilyesmit inkább melósok szoktak venni, de ez alkalommal egy idősebb hölgy kérte. Még segítettem is a csomagokat kicipelni a kocsijához.

- Egy idősebb hölgy? – csaptam le azonnal az információra. – Hogyan nézett ki?

- Annyi rémlik, hogy szódásszifon szemüveg, kopogóssarkú cipő meg talán kosztüm. Nem úgy festett, mint aki járdát készül betonozni.

Támadt egy sejtésem, hogy kiről lehet szó. Nem tán előkerült a köddé vált Giselle Whitmore?

- A haja kőkeményre volt dauerolva és a termete elég alacsony?

- Jaja – biccentett. – Ha jól emlékszem, így nézett ki.

- Készpénzzel fizetett?

- Azt hiszem.

- És a kocsiját nem tudod felidézni véletlenül, hogy milyen volt?

- De, mert feltűnt, hogy mennyire nem illik egy szolid hölgyhöz. Fényes, fekete BMW-vel furikázott. Belefájhatott egy kisebb vagyonba.

- Ő vezette az autót?

- Igen, egyedül jött.

Elégedetten összedörzsöltem a tenyerem. Lám csak, kezdünk hibákat véteni, drága Miss Whitmore! Az ál-Giselle betonoztatta be a számokkal teleírt padlórést, efelől kétségem sem volt. Hm. Igazából mindössze Josh Daltonnak és Gomez kapitánynak mutattam meg, hogy mire bukkantam, szóval az egyikük adta le a drótot „Giselle”-nek. Mondjuk, Litvin professzornak is átnyújtottam a Jasper-tetthelyen készített fotókat, de neki csak munkaidő után, este. Addigra Raul már bizonyára kiért a tetthelyre a helyszínelőkkel, és Litvinnek nem lett volna ideje meg lehetősége bebetonoztatni a kimozdítható deszkát. Tehát, marad Josh Dalton meg Gomez kapitány.

A drága kocsi pedig, amellyel az idősebb asszony a kellékekért eljött, a leírás alapján erősen emlékeztetett a Dalton villa kertjében parkoló autók egyikére. Most már majdnem biztos, hogy a magát Giselle Whitmore-nak kiadó nőnek szoros köze van a Dalton családhoz. Viszont ez azt jelentheti, hogy a padlóba vésett számoknak is. Mi ez az egész?

*

A napot az irodámban töltöttem. Eredménytelenül telefonáltam végig az összes fénykép-előhívást végző boltot és létesítményt, próbálva kideríteni, hogy járt-e ott az állítólagos Giselle Whitmore előhívatni a rólam készített félmeztelen lesifotót. Utána a Cactus diszkó címét és nyitvatartását szereztem meg, és következő feladatomnak azt tűztem ki, hogy még aznap este meglátogatom a szórakozóhelyet a szomszéd városban. Előtte viszont rám fért egy kis pihenés, így késő délutánra hazamentem, és kinyitottam egy napozóágyat a kertemben. Kifeküdtem az égkék bikinimben napozni.

Éreztem, hogy rendeznem kell a gondolataimat a két gyilkossággal kapcsolatban. Az a kérdés foglalkoztatott a legerősebben, hogy mit akarhatott üzenni Whitmore sörözés közben. Úgy sejtettem, arra próbált utalni, hogy Litvin professzor tud valamit, ami segíthetné a rejtélyek megértését. Belegondolva, elég barátilag beszélt róla, szóval, nem hiszem, hogy arra célzott volna, hogy Litvin bűnös. Inkább pont az ellenkezőjére. Litvin tudhat valami hasznosat, amit még mindig nem fedett fel.

Másrészt viszont, Litvin a maga módján segíteni akar. A koordinátákat gondolkodás nélkül elárulta a számok megmutatásakor, pedig nem lett volna muszáj. Az életben nem jöttem volna rá, hogy felismerte, szóval nyugodtan le is tagadhatta volna.

Mégis, azt hiszem, amire Whitmore célzott, arról a professzor még mindig hallgat. Lehet, hogy egy Frida Lorne-féle módszerhez kellene folyamodnom, hogy kiszedjem belőle, amit tud? Úgy tűnik, igen.

Holnap akkor ezt is elkezdem intézni, meg utánanézek a betonba vésett koordináták pontos helyének.

Elmélyült gondolkodásomból egy nyikorgó hang riasztott fel. Mrs Blackhawk húzta oda a székét a kerítéshez, és a dereka egy meszes roppanásától kísérve helyet foglalt tőlem nem messze.

- Egyelőre nem találtam nyomot a hamis operaénekessel kapcsolatban – tájékoztatott.

Oké, nagyszerű. Akkor miért is kellett megzavarni a pihenésemet?

- Semmi gond, csak dolgozzon tovább az ügyön! – mondtam rá egy ásítás kíséretében. – Nem valószínű, hogy bárki is emlékezhet még rá, de hátha mégis. Fontos lenne, ha bármit megtudna.

- Hány gyanúsítottad van már?

- Egy nyomozás során alapvetően nem gyanúsítottakban szoktam gondolkodni, hanem kapcsolódó szálakban. Nem kellett még gyilkossági ügyeket kiderítenem korábban.

- Segíthetek az éleslátó, mindenre kiterjedő tudásommal? Tegyél fel pár kérdést, ami foglalkoztat!

Átfordultam a hasamra, hogy a hátamat is érje a nap.

- Na, jó, lássuk csak – válaszoltam homlokráncolva –, de egyezzünk meg, hogy ha nem tud értelmes választ adni, akkor legközelebb megkímél az öntömjénező körítéstől! Kétlem, hogy a tudása mindenre kiterjedne.

- Persze, nyilvánvalóan túlzó megfogalmazás volt, kedveském. A te szerény képességeidhez viszonyítva mondtam.

Inkább a tárgyra tértem:

- Első kérdés: Mit kereshetett Collin Whitmore a Blueberry utcában, ahol megölték? Egy poros kis sikátor, elég rossz környéken. Miért ment oda?

- Titkos találkozóra tippelnék. Odahívhatták.

- Miért pont oda?

- Ha a gyilkos választotta a helyszínt, akkor például azért, hogy utcai bűnözésre terelje a gyanút.

- Nálunk teljességgel elhanyagolható az utcai támadások száma. Főleg az ilyen súlyos eseteké.

- Akkor is ez tűnik a legvalószínűbbnek - ragaszkodott az elméletéhez az öregasszony.

- Mr Whitmore miért ment volna el egy ilyen kétes meghívásra? Ön elmenne a legrosszabb környéken felajánlott találkozóra, amikor sötét, veszélyes ügyben nyomoz?

- Tényleg nem túl bizalomgerjesztő.

- Lehet, hogy fordítva történt - gondoltam tovább Mrs Blackhawk teóriáját. - Mr Whitmore hívott oda valakit titkos találkozóra. Azért nem keltett benne gyanakvást a baljós helyszín, mert ő maga választotta.

Tűnődve megpöcköltem egy kis fekete bogarat a napozóágyam szélén, aztán folytattam:

- Rendben, következő kérdés: Valakinek az érdekében állhat-e eltitkolni, hogy ki Josh Dalton vérszerinti apja?

- Igazából nem hallottam, hogy bárki próbálta volna felkutatni – hümmögött az öreglány, megdörzsölve kampós orra hegyét. - Úgy tűnt, hogy senki sem kíváncsi rá, honnan származik a Dalton-baba. Az idős Dalton doktor elfogadta az unokájának Joshuát, tudtommal fenntartások nélkül.

- Következő kérdés: Mit gondol, Gavrilo Litvin professzor milyen messzire lenne képes elmenni a szerelméért?

- A szerelméért? – visszhangozta az öregasszony most már elképedve. Láttam, hogy a kérdéseim egyre inkább felkavarják a pletykás lelki világát. – Életemben nem láttam együtt senkivel, és még csak említés szintjén sem beszélt soha arról, hogy bárkije lenne. Ráadásul, ha jól tudom, most költözött oda hozzá az egyetemista unokaöccse. Biztosan nem vitte volna oda a fiút gyertyatartónak, ha lenne egy szerelme, akivel titokban találkozgat.

- Hát, ez elég valószínű – hagytam rá. – De, elméletben, Litvin professzor képes lenne bűncselekményre szerelemből?

Mrs Blackhawk még mindig hitetlenkedő arccal ugyan, de megfontolta a kérdést:

- Nehéz elképzelni. Olyan halvérű az a férfi. Nem úgy néz ki, mint akit elragad a szenvedélyes szerelem tüze. Bár, szerintem, az a típusú ember, aki nehezen ugyan, de ha egyszer megszeret valakit, sok mindenre képes érte. Mégsem gondolom, hogy a végsőkig elmenne. Amikor a könyvtárban vagy a klubban hallottam megnyilvánulni, szilárd erkölcsű ember benyomását keltette. Egyszer például kifejtette egy kutatása kapcsán, hogy azért nem kötött szerződést egy külföldi finanszírozó céggel, mert megtudta róluk, hogy pénzmosást végeznek. Pedig a szívügye volt a kutatási terület, de finanszírozás híján inkább félretette, és új projektbe kezdett, minthogy törvénytelenségre használják az eredményeit.

- Akkor lát rá esélyt, hogy ha lájtosabb nyomást gyakorolnék, felhagyna a hallgatással, a személyes érzései ellenére?

- Egyértelműen látok.

Továbbra is szórakozottan lökdöstem a bogarat a napozóágy szélén.

- Új kérdés. Mekkora az esély rá, hogy Raul Gomez kapitány korrupt?

Mrs Blackhawk arcán megjelent az idegesítően sejtelmes mosoly.

- Én nem ismerem olyan jól – válaszolta, célzatosan megnyomva a szavait. – Te mit gondolsz, aranyom?

- Inkább hagyjuk! Kár volt szóba hoznom.

Mrs Blackhawkot viszont nem lehetett ennyivel lerázni:

- Annyit, mondjuk, én is látok, hogy Gomez kapitány nem az a következetes, tántoríthatatlan őre a rendnek, mint akinek mutatja magát.

- Honnan veszi? – Most rajtam volt a csodálkozás sora. A bogár, mintha megérezte volna hangulatváltozásomat, felrepült a napozóágyról, és köddé vált a kerítés irányában.

- Az általad elkövetett különböző garázdaságok miatt teszek néha bejelentést. Feltűnt, hogy a rendőrség ki sem vizsgálja. Biztos, hogy az új kapitány áll mögötte. Ha hagyja magát elterelni a törvényes rendtől annyi miatt, hogy egy neki tetsző fiatal nő ellen emelnek panaszt, akkor egészen biztosan befolyásolható és megvesztegethető ember.

- Gomez kapitány nem azért hagyja figyelmen kívül a bejelentéseket, mert hajlamos lenne a korrupcióra, hanem azért, mert a vak is látja, hogy egy kötekedő vénasszony zaklatja alaptalanul a szomszédját!

Mrs Blackhawk lapos pillantást lövellt felém:

- Te meg csak vigyázz, nehogy elveszítsd a tárgyilagos ítélőképességedet az érzelmeid miatt! Nem tenne jót a munkádnak, aranyom.

*

Régen jártam diszkóban, és most sem állt szándékomban bemenni a táncolók közé, amikor megérkeztem a Cactushoz. Felvettem ugyan egy fekete miniruhát, de inkább csak azért, hogy jobban elvegyüljek, és ne legyek feltűnő egy olyan helyen, ahová Josh Dalton rendszeresen jár a haverjaival.

A zene lüktetése még kinn az utcán is pulzálóan rezgette a dobhártyámat. A neonfelirat villogó fényei óriási, amorf betűkké összeállva hirdették, hogy megérkeztem a szórakozóhelyhez. Letopogtam egy porszemet a cipőm orráról, aztán kinéztem egy kidobó pasast. Elmondtam neki, hogy nyomozó vagyok, és hogy arról szeretnék kérdezni, amikor Josh Dalton állítólag megütött egy lányt.

- Volt egy eset, amikor egy lány előtántorgott a parkolóból vérben úszó arccal – idézte fel a biztonsági a homlokát vakarva. - Azt állította, hogy Josh Dalton megverte.

- Mit tud még elmondani a lánnyal kapcsolatban?

- Hát, sajnos nem sokat. Csinos volt, még ittasan is elég rendezett. A pult mellé ültettük le, amíg biztosak nem voltunk benne, hogy nem lett nagyobb baja. Csupa vér volt az orra meg a szája. Azt hajtogatta, hogy a rendőrségre megy, nem fogja hagyni, hogy Dalton megússza. Elszántnak tűnt. Aggódtam is miatta, mert hát, Josh Dalton nem az az ember, akivel sok értelme lenne szembeszállni. A méregdrága ügyvédei bármilyen zűrből kimossák. Nem tudom, lett-e végül bármi az egészből. Dalton meg a haverjai azt állították, hogy a lány leesett a hátsó lépcsőn, és csak kitalálja a sztoriját.

- Mit gondol erről?

- Inkább nem foglalnék állást. Semmit sem láttam az esetből, és csak az ő szavukra támaszkodhatnék. Ráadásul Josh Dalton az egyik legjobban fizető törzsvendégünk.

- Mondja csak, hogyan nézett ki a lány?

- Nem igazán emlékszem már. Viszonylag fiatal volt, korban Josh Daltonhoz illő. Talán egyetemista. Több tényleg nem rémlik.

- Volt itt más detektív is rajtam kívül érdeklődni az ügyről?

- Nem tudok róla, de várjon, megkérdezem a kollégáimat is!

A biztonsági őr körbejárt, kifaggatta az ott lebzselő többi alkalmazottat, aztán kisvártatva visszatért.

- Senki nem emlékszik másik nyomozóra. Tiszta hely vagyunk, kerüljük a zűrt. Drogot sem találtak még itt egyetlen rendőrségi razzia során sem.

Szóval, Whitmore felírta a noteszébe a Cactus diszkót, mégsem jött ki a terepre nyomozni? Csak egyféleképpen tudott dolgozni: szembeötlően és tolakodóan; ha itt járt volna, tuti, hogy emlékeznének rá. Érdekes, hogy nem bukkant fel.

Megköszöntem az őr segítségét, és elindultam visszafelé a kocsimhoz. A villanypóznák fénye nem sütött el odáig, ahol egy fasor mentén leparkoltam a betontenger végén. A sötétben csak az autóm lámpáinak a felvillanása segített rátalálnom a járműre két szomszédos kocsi között, ahogy megnyomtam a slusszkulcson a nyitógombot.

Megálltam előkeresni a GPS készülékemet a táskámból. A rúzsom félresöprésén ügyködtem, amikor akkora erejű ütés csattant a tarkómon, hogy lefejeltem a visszapillantó tükröt, majd a földre zuhantam.

Fájdalom és sötétség.

Aztán teljes képszakadás következett be.

15. fejezet: A táska

Egy mentőautóban tértem magamhoz, szerencsére még időben, hogy lebeszéljem a mentős orvost arról az ötletéről, hogy a tarkómon a nagy erejű ütés hatására felrepedt bőr összevarrásának megkönnyítéséhez leborotváljon egy foltnyi részt túl dús hajamból. Nem volt egyszerű feladat meggyőzni az orvosi személyzetet, kénytelen voltam egy jókorát lökni is rajtuk, mire végre sikerült világossá tennem az álláspontomat, és megállítanom mindennemű próbálkozást a hajam megkárosítására.

Azzal kapcsolatban is igyekeztem őket jobb belátásra bírni, hogy ne vigyenek kórházba, de végül ebben a kérdésben én engedtem. Elég erősen szédültem, és attól tartottam, hogy ha nem pihenek pár órát, súlyosbodhat a helyzet.

Így aztán, miután összeöltötték a felszakadt bőrt, hagytam, hogy leültessenek a kórházépületben egy vaskeretes ágy szélére, és odahajítsanak egy kórházi hálóinget. Azonban, el sem tudtam kezdeni az átöltözést, máris ismét nyílt az ajtó, és látogatóm érkezett. Gomez kapitány lépett be a kórterembe.

Különös rossz érzés fogott el. Egy-két órával az eset után máris itt terem?

- Mit művel itt? – kérdeztem rá köszönés helyett.

Mivel egyenruhát viselt, gondolatban megtippeltem, hogy munkaügyben jött át.

- A mentős orvos értesítette a városi rendőrséget, és én pont a központi irodájukban tartózkodtam, amikor befutott a hívás – magyarázta, miközben előkereste a zsebéből a szokásos noteszét. – A mentős arra gyanakodott, hogy az ápolt betegük utcai támadás áldozata lett. Amikor hallottam, hogy a jogosítványáról az Ön nevét diktálja be a telefonba, kérvényeztem, hogy magam jöhessek ide hivatalból megnézni, mi történt.

- Mit keresett az itteni rendőrség épületében?

Raul összevonta sötét szemöldökét.

- Ehhez semmi köze, és egyébként is teljességgel irreleváns – válaszolta kurtán. – Térjünk vissza az ügyére! Az orvosok szerint megtámadhatták a kocsijánál. Hátulról fejbe verhették egy nehéz, tompa tárggyal.

- Szerintem, csak elszédültem, és bevertem a fejem a jármű ajtajába.

- Komolyan mondja?

- Nem volt ott senki más rajtam kívül. Jól láttam, mert körbenéztem, mielőtt az eset történt. Csak pillanatnyi rosszullét lehetett.

Írt a noteszébe, aztán tovább kérdezett:

- Mit csinált a Cactus diszkó parkolójában az éjszaka közepén, egyedül?

- Nem tök mindegy? Mondom, hogy baleset volt. Semmi dolga vele a rendőrségnek.

- Válaszoljon, kérem!

- Egy nyomozási ügyön dolgoztam. Az egyik ügyfelem barátnője elment egy másik sráccal a diszkóba, és meg kellett lesnem, hogy meddig fajulnak közöttük a dolgok.

Raul végigmérte az este felvett, eléggé semmit-takaró fekete miniruhát:

- Gyakran végzi efféle ruhában a nyomozásait?

- Miért?

- Megtenné, hogy válaszol?

- Ilyeneket szokott kérdezni a megtámadott áldozatoktól?!

- Most Önt kérdezem, és Ön azt állította, hogy nem támadták meg. Nos?

- Gyakran így öltözöm fel a nyomozáshoz. Segíti az információk kinyerését.

A rendőrkapitány elhűlve meredt rám. Amikor láttam, hogy még húsz másodperc elteltével sem veszi a lapot, egy lemondó sóhajjal hozzátettem:

- Csak vicceltem. Nem szoktam így alulöltözni, de úgy voltam vele, hogy ha már elugrok a Cactus diszkóba, terephez illően kellene kinéznem.

Raul gyorsan megpróbálta rendezni az arcvonásait.

- Nem tűnt fel, hogy követnék? Nem látott semmi gyanúsat? – kérdezett sietve tovább.

- Nem. Mondom, hogy baleset volt. Lehet, hogy a mentalevelekkel teleszórt öt-hat Mojito koktél ártott meg a bárpultnál.

- A mentőautóban megmérték a véralkohol szintjét, és tudom, hogy nem ivott egy kortyot sem. Már megint miért hazudik?

- Mi az, hogy már megint?

- Ne terelje másra a szót! Mi történt a parkolóban?

- Elestem, és beütöttem a fejem. Biztosan a tűsarok...

Raul összecsukta a noteszét, és a zsebébe süllyesztette. A katonás mozdulatsor belém fojtotta a szót. Egyszerre mélyen a szemembe nézett:

- Nem bízik meg bennem?

- Miért jutott ez az eszébe?

- Visszakérdezéssel próbál kibújni a válaszadás alól?

- Más is így tesz, amint látom.

Egy fáradt rándulás feszítette meg a szája szélét:

- Nézze! Nem tudom, mi történt, de ha van valaki, aki segíthet...

- ... Akkor az biztosan nem Ön. Az orvosok szerint háborítatlan pihenésre van szükségem, szóval jól tenné, ha most távozna. Viszontlátásra!

Először csak állt ott szoborrá dermedve, aztán úgy tűnt, akar még mondani valamit. Végül azonban meggondolta magát, sarkon fordult, és nem túl szívélyes köszönést mormolva elhagyta a kórtermet.

Én átöltöztem a hálóingbe, és lefeküdtem, hogy kipihenjem magam a támadás után, amikor fiatal ápoló nyitott be:

- Hölgyem, adott felhatalmazást annak a rendőrnek, aki az előbb itt járt, hogy átkutassa a személyes dolgait?

Egyből felpattant álmosan lecsukódni készülő szemem.

- Micsoda?!

- Csak azért kérdezem, mert amikor az előbb elmentem a tároló szekrényeink mellett, láttam, hogy a rendőr a maga táskájában kotorászik, és gyanúsan hirtelen visszadobta a szekrénybe, amikor meglátott közeledni. Amikor rákérdeztem, hogy kapott-e engedélyt, rövidre zárta a társalgást, és távozott.

- Ó, ne már! – Nagy lendülettel felkeltem az ágyról, nem kis riadalmat okozva az ápolónak. – Merre van itt egy telefonkészülék? Azonnal telefonálnom kell.

- Nyugalomban kellene feküdnie agyrázkódás gyanúja miatt...

Eddig jutott a mondandójában, mire én már kinn jártam a folyosó felénél.

Felfedeztem egy betegek számára fenntartott vezetékes telefont az egyik fehérre csempézett sarokban. Felhívtam a tudakozót, és megszereztem a szomszédasszonyom telefonszámát, utána csörgettem is Mrs Blackhawkot.

- Halló! Te vagy az, Frida aranyoskám? – köhécselt bele a vénasszony álomittasan a telefonba.

- Figyeljen, sürgősen...

- Sejtettem, hogy csak te zavaroghatsz ilyen későn – szúrta közbe élesen.

- Ne vértyogjon, hanem koncentráljon! Vészhelyzet van. Azonnal keresse meg a mobilomat, és kapcsolja ki a készüléket!

- Miért?

- Nincs idő akadékoskodásra. Csak csinálja, amit mondok!

- Jól van, tartsd egy pillanatra! – Hallottam, hogy elcsoszog, és nemsokára felpittyegett a mobilom kikapcsolását jelző gépi hang.

- Vegye ki az akkumulátort is! – sürgettem tovább.

- Tessék, kész! – morrant bele hamarosan az öregasszony ismét a telefonba. – Most már elmagyarázod, miért kellett?

- Hogy a rendőrség ne tudja bemérni a készüléket.

- A rendőrség? Bogaram, mégis mibe keveredtél?

- Nézze, kórházban vagyok, mert leütöttek az utcán. Egyébként nem lett semmi nagyobb bajom, úgyhogy ne örüljön! Szerintem, a mobiltelómat akarták elszedni, mert nem tudták, hogy odaadtam az operaénekes utáni telefonáláshoz. És abban a pillanatban, amint bekerültem a kórházba, máris itt termett Gomez kapitány egy átlátszó mesével, majd áttúrta a táskámat. – Zaklatottan megtekertem az egyik hosszú, vörös hajtincsemet, amelyik nem húzta a fejbőrömet a seb felőli részen. Hadarva folytattam: - A telómat keresik! A padlóba vésett számokról készített képek kellenek nekik, meg talán a jegyzeteim. Darázsfészekbe tenyereltünk, és a rendőrség is benne van az ügyben!

- Ó, te jó ég! – folytatta a sápítozást az öregasszony. – Tényleg ijesztő! Én meg azt hittem, csak túlzol, amikor az elején figyelmeztettél, hogy életveszélybe kerülhetünk.

- Nem szoktam ilyesmit eltúlozni.

- Biztos, hogy a rendőrség is sáros?

Egy pillanatig hallgattam, aztán kedvetlenül feleltem:

- Gyanítom, hogy az. És, kérem, most az egyszer az életben bírja ki kommentek nélkül! – Amikor legnagyobb meglepetésemre tényleg együttérző csöndbe burkolózott pikírt megjegyzések helyett, visszatértem a tárgyra: - Kénytelenek leszünk fajsúlyosabb módszerekhez folyamodni. Ideje bevetnem pár Frida Lorne-féle fogást.

- Elég rosszul hangzik.

- Arra mérget vehet!

Ezúttal mindketten elcsendesedtünk kis időre, aztán Mrs Blackhawk megkérdezte:

- Kedvesem, melyik kórházban vagy?

- A városi közkórházban. Miért?

- Holnap vinnék be neked egy kis marhasültet ebédre.

Egy bágyadt mosoly jelent meg a szájam szegletében, úgy válaszoltam:

- Köszi, de még mindig vegetáriánus vagyok. Egyébként sem áll szándékomban holnap délig itt rostokolni. Ma kialszom magam, és reggel ismét belelendülök. Nincs egy perc vesztegetnivaló időnk sem.

*

Másnap reggel az első adandó alkalommal átöltöztem a saját ruhámba, visszaszereztem a táskámat, és leléptem a kórházból. Visszatértem a diszkó parkolójában álló kocsimhoz, majd száguldottam is hazafelé. Otthon átvedlettem egy kényelmes, rózsaszín melegítőbe, és magamhoz vettem a papírnoteszemet.

Kimentem az Aubergine utcába Litvin professzor villájához, leparkoltam az autómat két fa takarásában, aztán nekidőltem az egyik puccos kecó kerítésének. Türelmesen várakozni kezdtem. Arra, hogy Bill elinduljon a kutyájával sétálni. Sejtettem, hogy a professzor által lekeríttetett kis parcella nem elegendő mozgástér egy akkora behemót kutya számára, és hogy egy olyan lelkiismeretes gazda, mint Bill, egészen biztosan legalább reggel és este elviszi sétálni a jószágot. Így hát, úgy kalkuláltam, hogy ha váratlanul szóba akarok elegyedni a sráccal, tökéletes időpontot választottam. Meglepetésszerű támadásra készültem.

Bill hamarosan valóban felbukkant, ahogy a lomha, békés állatot vezette pórázon. Először észre sem vett, mert velős csontokról magyarázott a figyelmesen hallgató ebnek. Az útjába kellett lépnem egy határozott mozdulattal, hogy felhívjam magamra a figyelmet.

- Helló! Megint itt? - Az első meglepetés után barátságos öröm ült ki az arcára.

Én viszont ez alkalommal semmi nyájaskodást nem engedélyeztem magamnak. Egyenesen a mellkasa közepének szegeztem lilára festett körmű mutatóujjamat:

- Idefigyeljen! Nagy bajba kerültem, és semmi kedvem továbbra is értelmetlen köröket futni. Tudja mit? Nem kertelek. Elegem van a hazudozásból, amit a professzorral művelnek! Egy olyan gyilkosnak falaznak, aki agyonvert egy szegény detektívet baseballütővel, elvágta egy barátságos zöldségárus torkát, és egy nőt leütött az utcán!

- Mi?! De hát, mi sosem... – próbált közbeszólni, de nem hagytam.

- És nem érdekel, hogy mibe kerül, meg fogják mondani az igazat!

- Ööö, totál nem vágom, miért kell hőzöngeni. Semmi rosszat nem csináltunk.

- Litvin professzor még mindig elhallgat valamit.

- Ha a nagybátyám nem akar megosztani részleteket, biztos, hogy jó oka van rá. A magam részéről megbízom a döntéseiben, és javaslom, hogy Ön is hagyja békén! Gavrilo meg tudja ítélni, mi a helyes.

A srác fogta a kutyája nyakörvét, és meg akart kerülni egy elköszönéssel, ám beelőztem. Ismét eléjük szökkentem:

- Csak ne olyan sebesen!

Kénytelen volt lefékezni.

- Van még miről beszélnünk - erősködtem.

- Utoljára kérem, fejezze be a nagybátyám zaklatását! Nincs mondanivalónk.

- Nincs? - Toppantottam egyet a melegítőmhöz illő pink tornacipőmmel. - Nincs?! Akkor sajnos nekem sincs más választásom, és kikürtölöm a városban a kis titkukat.

- Tessék? Milyen titkunkat?

- Amibe a nyomozásom során sikeresen belebotlottam.

Megdörgölte borostás állát.

- Még mindig nem értem. Miféle titokról beszél?

- Arról, hogy Ön valójában nem is a professzor unokaöccse.

- Ugyan már! Mi más lennék?

- A szeretője!

Bill kezéből majdnem kiesett a póráz, utána kellett kapnia.

- Ööö, izé, nem tudom... nem tudom, honnan veszi - nyökögte. - Természetesen nem igaz!

- Próbálkozhat, de ha egy profi hazudó bajnok, az is mindegy, mert tudom, hogy nem tévedek. Nem tud elbizonytalanítani. A munkám, hogy rejtett viszonyokat füleljek le. Ha van, amihez értek, akkor ez az!

Nyelt egyet:

- Most mi lesz? Mármint, erről senki nem tud. Senki, csak Gavrilo meg én. Tudtommal még Collin Whitmore sem sejtette. Bele sem gondoltam, hogy mi lenne, ha valaki rájönne. Tök fura.

- Most viszont itt az ideje, hogy számításba vegye, hogy képben vagyok!

- Fogalmam sincs, mit mondhatnék. Ráadásul, kétlem, hogy bármit értene.

- Annyit mindenesetre látok, hogy a professzor szerzett magának egy helyes fiatal szeretőt, Önnek meg szuper gyakorlati helye lett a kutatóközpontban, és minden anyagi terhe megoldódott.

Billt még jobban zavarba hozta, hogy ennyire direkten összefoglaltam a tényállást, ugyanis a cipője orrával szórakozottan bökdösni kezdett egy repedést a betonon.

- Mióta Litvin professzor szeretője? – Továbbra sem kerteltem.

Bill észlelhetően elpirult.

- Kábé fél éve – válaszolta elfúló hangon.

- Hogyan ismerkedtek meg?

- Egy konferencián osztogattam ásványvizet. Egyetemista diákmunka, tudja. Ő volt a konferencián az egyik meghívott előadó. Nekem meg a rendezvény után ott kellett maradnom székeket pakolni. Kiürült a terem, egyedül maradtunk. Még papírokat válogatott át. Akkor megszólított. Azt mondta, hogy megtetszettem neki. Persze, leépítettem, közöltem, hogy nem bukok pasikra. Ő meg erre egyből visszavonulót fújt, és eltűnt a papírjaival a folyosón a konferenciarésztvevők forgatagában.

- Igazán? Ezek szerint Ön nem a férfiakhoz vonzódik?

Váratlan közbekérdezésem hatására már Bill nyakán is kezdtek vörös pírfoltok kiütközni.

- Hát, öhm... de. Vagyis, nem. Vagyis, de. Vagyis... nem tudom. - Idegesen felnevetett. - Jó nagy hülyeség, igaz? Az ilyet egyértelműen tudni szokták az emberek.

- Nem hinném, hogy hülyeség lenne, amit érez.

- Magam sem tudom, mit gondoljak. Az a helyzet, hogy korábban mindig lányokkal jártam. Nem mondom, hogy sosem tetszett egy-egy jóképű srác, csak nem foglalkoztam vele, mert a barátnőim teljesen rendben voltak. Alapvetően társadalmilag is az a leginkább megszokott, hogy egy fiú egy lánnyal járjon; semmi okom nem volt arra, hogy erőltessem a változatosságot. Legfeljebb egy kis kíváncsiságot éreztem. Gavrilo érdeklődését is lepöccintettem, mert fel sem merült bennem, hogy értelmes ötlet lenne, ha egy férfival kísérleteznék. Ráadásul, jóval idősebb, meg hát, nem tartozik az én társadalmi körömhöz. Hirtelen ért az egész. Nem is tudom... Fura erről Önnel beszélni, de vágja, nem?

Úgy ítéltem meg, hogy felesleges még feszélyezőbb mélységben áskálnom a kérdéskörben. Egy biccentéssel ráhagytam:

- Oké, tehát elsőre nem harapott rá a prof bepróbálkozására. Hogyan kötött ki mégis mellette?

Mikor láttam, hogy nem bír egyből válaszolni, csak a póráz szíját csipkedi, kisegítettem egy-két mondattal:

- Gondolom, amikor hazament aznap este, elkezdett gondolkozni. Az édesanyját akkoriban diagnosztizálták agydaganattal...

Ekkorra nyilván érezte, hogy valóban belelátok a szituba, ugyanis összeszedte magát, és kedvetlen vállrándítással átvette a szót:

- Nem érdekel, hogy mit gondol rólam, de rémes helyzetben volt a családom. Mi nem vagyunk befolyásos, puccos emberek, csak egy rozzant kis autószerelő műhelyünk van. Egészségbiztosításunk nincs. Lövésünk sem volt, hogyan oldhatnánk meg, hogy anya a legjobb ellátást kapja. Nem ismertünk szakértő orvosokat, és aki addig kezelte, hát, finoman szólva sem állt a helyzet magaslatán.

Elhallgatott. Bánatosan megsimogatta a kutyája fejét.

- Mesélje el végig nyugodtan, nem áll szándékomban ítélkezni a tettei fölött – bátorítottam.

- Gondolom, sejti, mi történt. Másnap kikerestem Gavrilo elérhetőségét a konferenciarésztvevők adatai közül - hozzáfértem a szervezők gépéről -, aztán utána mentem. Felvetettem neki, hogy megegyezhetnénk. Ő hírneves szakemberként elintézi az édesanyám kezelését, cserébe én meg... öhm... Érti, nem? Gavrilo először felajánlotta, hogy ha ennyire kétségbeejtő a helyzet, akkor segít a családomon mindenféle ellenszolgáltatás nélkül is. Voltaképpen én ragaszkodtam hozzá, hogy mégis így legyen, mert így fair. Nem könyöradományért fordultam hozzá, eszem ágában sem volt kihasználni, hogy megesett a szíve rajtunk. Korrekt csereüzletet akartam ajánlani, amivel mindketten jól járunk.

Bólintottam, ő pedig gyorsan tovább mondta, a kutyának irányozva szavait, mintha nem is lennék jelen:

- Vállalta, hogy megszervezi az édesanyám ellátását a legalkalmasabb klinikán, és hogy még szerez is egy remek gyakornoki állást az agykutató laboratóriumában. Én meg cserébe a szeretője lettem. Pár hete még ide is költöztetett magához. Ennyi. Szörnyülködjön nyugodtan, ha akar!

- Azt inkább meghagyom másnak. Nem vagyok kifejezetten szörnyülködős fajta.

Végre ismét elmosolyodott, bár elég vérszegényre sikeredett a mosolya.

- Na, de, térjünk rá a bizniszre! - ütöttem össze a tenyeremet. - Úgy sejtem, nem akarják, hogy kitudódjon a viszonyuk, máskülönben nem hangoztatnák az unokaöcs-nagybácsi fedőszöveget. Gondolom, nem tenne jót egy ilyen pletykás, régivágású kisvárosban a professzor hírnevének az igazság kiderülése. Én viszont csak akkor vagyok hajlandó hallgatni, ha ráveszi a “nagybátyját”, hogy kiköhögje az eddig elhallgatott Whitmore-infókat. Áll az alku?

Bill csak a fejét rázta:

- Mi ez a képtelenség? Még mindig nehezemre esik elhinni. Ugyan miért hallgatna el Gavrilo bármit is szegény detektívvel kapcsolatban?

- Mert attól tart, hogy árthat vele.

- Árthat? Kinek? Hogyan? Nem értem.

- A professzor azt hiszi, hogy Önnek is köze van a Whitmore-gyilkossághoz! És félti.

- Hogy micsoda?! – Bill hátrahőkölt. – Még a patkányokat is meg szoktam sajnálni, amikor a laboratóriumban felhasználjuk a kísérletekhez. Soha nem bántanék egy embert. Gavrilo biztosan nem feltételezne ilyet rólam!

- Fogadjunk, hogy Ön baseballozott középsuliban!

- Igen, de...

- Láttam, hogy megfagyott a professzor arckifejezése, amikor megemlítettem előtte, hogy Mr Whitmore-t baseballütővel verték agyon. Egyből arra gyanakodott, hogy Ön meg talán a haveri köre érintett lehet.

- Kép... képtelenség. – A srác nekitámaszkodott a vaskerítésnek. A nagy, loncsos kutya szépen leült mellé a járda szélére, és féloldalra billentett fejjel figyelte egyre jobban elhűlő gazdáját. - Gavrilo tényleg azt hiszi, hogy belekeveredtem egy gyilkosságba?

- Hát, ja. Mi másért tartana vissza fontos infókat? Úgyhogy most fogja magát, hazamegy az állítólagos nagybátyjához, és holnapra kiszedi belőle, amit titkol! Engem pedig tájékoztat. Reggel kilencig kap időt.

Bill most már nem ledermedten, hanem inkább a teljes döbbenet után érkező felkavarodottsággal, elkerekedett szemmel hebegett:

- Mégis, hogyan?

- Nem érdekel, hogyan csinálja, de Ön az egyetlen ember, akinek a professzor elmondaná, amit a Whitmore-ügyről tud. Szóval, hajrá!

- De hát...

- Reggel kilenckor várom a hívását. – Odadobtam a kerítésre mellé egy névjegykártyát. – Ezen a számon elér.

- Gerinctelen dolog lenne csaló módszerrel Gavrilo titkaiban vájkálni! Nem csinálom meg.

- Ha holnap reggelre nem szerzi meg az információt, elterjesztem városszerte az Önök viszonyát. Sőt, úgy megturbózom a sztorit, hogy totál beégetem a professzort a prűd tudóstársai között, úgy, hogy még évek múlva is mindenki a magánéletén csámcsogjon!

Bill keze remegni kezdett. Odahurkolta a pórázt a kerítés egyik vascölöpére, mert nem tudta tovább biztonsággal megtartani:

- De... de hát... ez szívtelenség. Tényleg képes lenne rá?

- Természetesen.

- Könyörgöm, ne! – Idegesen túrt zilált, sötétbarna hajába. - Nem magam miatt kérem. Gavrilo miatt. Kérem, ne okozzon fájdalmat neki! Egyszerűen bízzunk meg a döntéseiben!

- Reggel kilenc – ismételtem el, aztán elfordultam.

- Eddig azt hittem, hogy Önt nem csak a céljai gátlástalan elérése érdekli, hanem emberi érzései is vannak.

- Úgy tűnik, tévedett – vetettem még oda távozás közben.

16. fejezet: Betörés

- Értse már meg, hogy a Dalton srác meg a komornyikja veszélyes! Egy fiatal lány elmesélése szerint Josh Dalton bántalmazta, és a komornyik utcákon át üldözte. Josh állítólag összevert egy másik lányt is, mert az nem akart beszállni a kocsijába a Cactus diszkó parkolójában. Értem én, hogy segíteni akar, de nem mehet oda egyedül! – győzködtem Mrs Blackhawkot. Az öregasszony a fejébe vette, hogy ő lesz a figyelemelterelés az ifjú Dalton és a komornyikja számára, amíg én belógok a hátsó kerítésen a Dalton-villa területére.

- Muszáj a főbejárathoz csalnom őket – kötötte az ebet a karóhoz. A szomszédasszony nappalijában ültünk egy-egy nagy bögre borókatea fölött, és már fél órája folytattuk a meddő vitatkozást.

- Nem fognak észrevenni. – Megráztam a fejem, bár ez fájdalmas szisszenést csalt elő belőlem. Erővel figyelmen kívül hagytam a sebbe nyilalló, szúró érzést. - Én részt vettem önvédelmi képzésen, egy ilyen nyugdíjas mamika viszont már alig tud vánszorogni.

- Kedveském, mégis melyikünket ütötték le a nyílt utcán?

- Az csak...

- Jaj, lelkem, ne aggályoskodj! Itt az egész délután, hogy gyakoroljak.

- Gyakoroljon? Mire?

- A rosszullét eljátszására. A tervem a következő: becsöngetek a villába, hogy arra sétáltam, és egészen elvesztettem az erőmet. Megkérem, hogy hadd üljek le benn egy pár percre. Amikor pedig leültetnek, előadok egy szívrohamot. Az általam okozott felfordulásban kisebb gondjuk is nagyobb lesz, mint azt figyelni, hogy bemászol az ablakon keresztül, és körbenézel a házukban.

- Túl veszélyes!

Az öregasszony megdörzsölte karvalyorra hegyét, de aztán visszatért az arcára a konok kifejezés:

- Betörnél egyedül, sérülten abba a rémházba? Szükséged van figyelemelterelésre!

Elegem lett az egymás meggyőzéséért folytatott céltalan küzdelemből.

- Jól van, menjen oda pontban nyolc órakor ma este, és adja elő nekik a nagyhalált! – bólintottam rá fanyalogva a kockázatos tervre. – Legyen hihető a show!

Az öregasszony képére idegesítően diadalmas kifejezés ült ki. Jobbnak láttam nem kommentálni tovább az ügyet, hanem felkeltem a párnákkal telerakott székből:

- Hazalátogatok, megnézem a csincsilláimat. Már elég nyugtalanok lehetnek a kórházi tartózkodásom alatti magánytól.

- Persze, menj csak! Én meg készülök a szívrohamra – hagyta rám Mrs Blackhawk meglepően jámbor hangsúllyal. - Egyébként is, gondolom, szeretnéd egyedül kiheverni a szerelmi bánatodat.

- Szerelmi bánatomat? – ismételtem el. - Ugyan mitől lenne szerelmi bánatom?

- Attól, hogy kiderült a rendőr szerelmedről, hogy lehetséges, hogy korrupt, és rosszban sántikál.

- A „rendőr szerelmem” megfogalmazásra már inkább nem is reagálnék. Ami pedig a mondata másik felét illeti... A kórházban történtek miatt nem vagyok csalódott. Láttam már különb dolgokat is, mint egy korrupt rendőr, aki viszonylag meggyőzően tetteti magát becsületesnek.

- Jól van, kedvesem, te tudod. – Megitta az utolsó korty teáját, majd hozzátette: - Azért ne szomorkodj rajta sokat!

*

A hason fekvés kezdett kényelmetlenné válni. A fű nyirkos volt az esti öntözéstől, és a felettem szerteágazó, terebélyes rózsabokor folyamatosan húzgálta a hajamat a beleakadó tüskéivel.

Amint besötétedett, bemásztam a Dalton-kertbe, és azóta moccanás nélkül hasaltam a bokrok tövén, vállamon a betörő-felszereléses hátizsákommal. Zöld garbót és terepszínű, foltos cicanadrágot viseltem, a szokásos rejtőzködő gönceim egyikét. Egyszer egy férjét éppen megcsaló színésznőt tizenöt mérföldön át követtem ebben a szerelésben egy nádason át, mire elég közel tudtam kerülni hozzá – meg persze a horgász szeretőjéhez –, hogy jól kivehető fényképet készíthessek. Nem nevezném életem legszebb emlékének, főleg, ha felidézem a szúnyogokat és a helyenként derékig érő posványos sarat. Na, ahhoz képest a Dalton-kertben hasalás felért egy üdüléssel.

A várakozási időt azzal töltöttem, hogy a Dalton család tagjait vettem sorra gondolatban. Ott van a két idős Dalton. Az autóbalesetben elhunyt báty, Thomas. Kőgazdag bróker és banktulajdonos. Mivel nem voltak leszármazottai, a vagyona családon belül maradt. Az öccse, Eugene Dalton egyetlen lányt nemzett. Eugene is szép karriert futott be agysebészként. Szívbetegségben halt meg, szinte egy időben a bátyjával. Eugene lánya, Giselle örökölhette volna a vagyont, de a lány korábban túlgyógyszerezte magát, és öngyilkos lett. Ki maradt? Az enyhén szólva is magatartásproblémás Josh Dalton. Egyedül trónol a patinás Dalton család tengernyi kincsén.

Collin Whitmore pedig szaglászott a Dalton-ház körül, maga Josh vallotta be a múltkor. Vajon elárulta volna ezt a részletet – akár legnagyobb dühében is – ha titkolnivalója lenne Whitmore halálával meg az üggyel kapcsolatban? Aligha. Egyáltalán, lenne elég sütnivalója egy gyilkosságsorozat kiterveléséhez és a szálak irányításához? Nem egy dühkitörésekkel küszködő, nagyszájú fiatal srácra vall. Viszont, ki másnak állna érdekében a Dalton-múltban turkáló Whitmore-t kinyírni?

Mi van a komornyikkal, aki Natalie elmesélése szerint élvezettel asszisztált a fiatalúrnak egy nő szétverésében? Josh Daltonnak indulatkezelési problémái vannak, és – feltehetőleg a néhai anyja viselkedése miatt – képtelen intelligens módon feldolgozni, ha egy nő el akarja hagyni. A komornyik ellenben nem tűnik forrófejűnek. A háttérből biztatta Josh Daltont Natalie ütlegelésére. Hidegvérű szadista lenne? Hát, ez lehetséges.

Elmerültem a gondolataimban, és szinte felriadtam, amikor végre megláttam, hogy fény gyullad a kapu felé vezető ösvény melletti kerti lámpákban. A fiatal, fehér szmokingos komornyik sötét árnyalakja jelent meg, ahogy az udvar eleje felé tartott. Megérkezett Mrs Blackhawk. Remek.

A komornyik nemsokára visszafelé haladt, és az öregasszony púpos árnyéka követte. Az özvegy Mrs Blackhawk megütögette párszor a mellkasát, és légszomjról panaszkodott az őt kényszeredetten odafigyelő testtartással kísérő férfinak. Magamban megállapítottam, hogy a szomszédasszonyomnak kevésbé érces hangon kellene harsognia, ha tényleg kifulladt volna, de bíztam benne, hogy a komornyikot nem fogják lekötni a részletek. Mrs Blackhawk valószínűleg azért üvöltözött fejhangon, hogy halljam a rejtekhelyemről, és biztosan jelt kapjak az érkezéséről.

Miután eltűntek a házban, én sem voltam rest. Kiszabadítottam a hajam a rózsaágak fogságából, felpattantam, és odaszaladtam az épület hátsó falához. Az általam kinézett szoba a földszinten volt, de igazából egy másik érdekelt. A néhai Giselle Dalton lezárt szobája. Az épület belsejéből könnyebbnek tűnt megközelíteni. Körülbelül tíz másodpercig tartott egy csavarhúzóval kipattintanom a földszinti ablakzárat. Meglepett a siker, mivel egy ilyen puccos villában biztonságosabb nyílászárókra számítottam.

Mindenesetre, elégedetten belöktem az ablakot, és fellendítettem a lábam a párkányra.

Ekkor szólalt meg a riasztó.

Az éktelen, vijjogó hang mennydörgésszerű robajjal gyűrűzött végig a hatalmas épület termein.

- A francba! – Felszisszentem. Kétszer is jártam itt, és egyszer sem sikerült kiszúrnom a riasztórendszer nyomait a főbejáratnál, így azt hittem, nincs elektromosan biztosítva a ház.

Nem volt idő gondolkozni. Emlékezetből felidéztem, hogy az épület melyik részén található Giselle szobája, és zseblámpámat előrántva, megvilágítva az utamat, elképesztő sebességgel rohanni kezdtem.

Úgy szaladtam, ahogy csak bírtam, de azért a lehető leghalkabban. Szinte szét sem nézve, kizárólag a térbeli irányt követve. Sötét folyosókon, lépcsőkön száguldottam végig, és mire a sápatag fénypászmák jelezték, hogy a földszinti ablaknál felkapcsolták a lámpát, és távoli morajként eljutott hozzám a komornyik és Josh Dalton beszédhangja, én már fenn voltam az emeleten. Zihálva számoltam az ajtókat.

Mikor elérkeztem ahhoz, amelyik a néhai Giselle szobája lehetett, legalábbis a kintről látott ablak elhelyezkedése és a komornyik elmondása szerint, lenyomtam a kilincset. A komornyik azt állította, hogy az öreg Dalton a lánya halála után lezáratta a szobát. Nyilvánvalóan hazugság volt, ugyanis az ajtó első próbálkozásra kinyílt, én pedig beiszkoltam.

Behúztam magam mögött az ajtót, és körbevilágítottam zseblámpámmal. A helyiség a berendezése alapján valóban egy női hálószobának tűnt.

Egy pillantás alatt kétségtelenné vált, hogy a komornyik akkorát kamuzott, mint a világegyetem, amikor kijelentette, hogy a szobát Giselle Dalton tíz éve történt öngyilkossága óta nem használják. Az éjjeliszekrényen álló óra halk kattogással járt, beállítva a pillanatnyi pontos időre. Kábé négy másodperc alatt megállapítható volt, hogy a szoba nem kihalt. Szerencsére, a használója most távol járt – legalábbis a helyiségben nem tartózkodott senki – így sietősen hozzáláthattam a terep felméréséhez.

Kezdjük az ággyal! – határoztam el. Az emberek szeretnek az ágyuk környékén elrejteni fontos dolgokat, mert sok filmben oda teszik a szereplők a titkos cuccaikat, és hát, a példa ragadós. Kiráztam a párnát, felforgattam a matracot, végigsöpörtem a tenyeremmel az ágy alját. Semmi.

Azt viszont megállapítottam, hogy a padló még az ágy alatt sem poros, tehát a szobát rendszeresen takarítják. A következő tippem az olyan rések végigvilágítása volt, ahová nem fér be a porszívó feje. Benézegettem a ruhás szekrények közti fél hüvelykes repedésekbe, a könyvespolc mögé, majd az ágytámla mögötti hézagot kutattam át. Amennyire ki tudtam venni, egyik hely sem tartalmazott rejtegetnivalót.

Az íróasztal mögül viszont kicsúszott egy fénykép, ahogy elég kitartóan bökdöstem a repedést egy ceruzával. Régi fotó lehetett, mert már megfakultak a színei. A kép egy párt ábrázolt. Egy elegáns fiatal nőt, aki krémszínű kosztümöt viselt nejlonharisnyával és márkás, de nem hivalkodó, magas sarkú cipővel. Egészen halvány szőke haja szabályos, nagy gonddal elkészített frizurában simára vasalva, és apró, nem feltűnő ékszerei voltak. Mellette pedig egy sötétbőrű fiatalember állt. Körülbelül egyidős lehetett a szőke nővel, de ő fekete bőrével, széles vállával és rövid, vastag, fekete hajtincseivel tökéletes ellentéte volt halovány partnerének. Sugárzott róluk a szerelem; legalábbis a testbeszédük ezt tükrözte, ahogy összesimultak a kép kedvéért. Az ilyesmit szakmai okokból egyből kiszúrom.

Nem volt időm tovább tanulmányozni az andalgó párocska fotóját, úgyhogy bedobtam a hátizsákomba, és folytattam a keresgélést.

Az íróasztal fiókjait kiürítették, csupaszon tátongtak, és rejtekfiókot sem találtam.

Bekapcsoltam a telefonomat egy percre, és lefényképeztem vele a kukában pihenő műanyag csomagolásokat, majd beszkenneltem egy ingyenes alkalmazással a szemétben található bevásárlási blokkokat és papírokat.

Lefényképeztem a ruhás szekrények tartalmát, az egész szobát, a bútorokat, a fali díszeket és a lámpákat. Megfordítottam az ágy fölött lógó virágcsendéletet, és a festmény üres hátulját is szemügyre vettem. Visszaigazítva mindent a helyére, már arra készültem, hogy a padlószőnyeg szegélyét tapogassam körbe, elmozdítható részt keresve, amikor női cipő kopogását hallottam meg a folyosóról a szoba felé közeledni.

Egy pillanatra a vér is megfagyott az ereimben, aztán gyorsan cselekedtem. Kikapcsoltam a zseblámpát, lehasaltam, és bekúsztam az ágy alá. Szerencsére még időben, ugyanis a következő pillanatban nyílt az ajtó, és a folyosóról fény ömlött be az eddig sötét szobába.

Az ágy alól csak a barna, kopogós sarkú női cipőt láttam a küszöbön állni, és a belébujtatott zömök, visszeres, harisnyás lábat.

A cipő gazdája dekkolt egy darabig az ajtóban, aztán behúzta maga mögött, és távozott. Hallottam, hogy a folyosón odaszól valakinek kemény, érzelmi tónusoktól mentes női hangon:

- Itt sincs senki. Nézd meg a padlást!

Felismertem a hangot. Az ál-Giselle! A szemüveges, dauerolt hajú, aprócska termetű asszony, aki ráuszított a kétes ügyre.

A komornyik hangja felelt:

- Biztosan megint a vörösbegyek. A múltkor már kitekertem egynek a nyakát, de még mindig szemtelenkednek az ablakoknál.

- Azért csak nézd meg jó alaposan fenn is! – figyelmeztette az ál-Giselle hidegen. – Nem akarok meglepetéseket.

- Rendben. Holnap ellenőriztetem a riasztót egy szakemberrel, asszonyom. Lehet, hogy meghibásodott.

- Előfordulhat, de ne vedd félvállról a ház átkutatását! Ha mégis betörőt találsz, lődd le! Nem juthat ki.

Eltávolodtak lépteik, és a szavaik kivehetetlenné váltak. Ráébredtem, hogy visszafojtott lélegzettel lapítottam eddig, így most jó nagy levegőt vettem. Ez nem sokon múlt.

Ideje lelécelnem, mielőtt túlfeszítem a húrt, és elkapnak.

Kikúsztam az ágy alól, odaóvakodtam az ablakhoz. Az udvar hátsó része nem volt megvilágítva, így bíztam benne, hogy ha futás közben a komornyik esetleg észrevenne, majd rám lőne az ablakból, ahogyan az ál-Giselle parancsolta neki, akkor sem lenne sok esélye eltalálni.

Kinyitottam a szoba ablakát. Ellenőriztem, hogy le tudok-e mászni úgy egy szinttel lentebb, hogy az egyik betörőszerszámommal képes legyek bezárni magam mögött az ablakot onnan is. Úgy láttam, igen, így nekifogtam a műveletnek.

Szerencsére még nem kapcsolták vissza a riasztást, úgyhogy újabb hangjelzések felsivítása nélkül másztam le az alsó ablakba. Onnan visszatoltam a felső ablaktáblát, és addig nyomkodtam az egyik rézkütyümmel, amíg helyére nem pattant a zárnyelv. Aztán egy szökkenéssel a gondosan nyírt gyepen termettem. Úgy rohantam a kerítés felé, mintha az életem múlna rajta.

Meglehet, így is volt. Mindenesetre, éltem a gyanúperrel, hogy ha kiszúrtak volna, és a komornyik rendelkezik céllövési ismeretekkel, csúnya sorsra jutottam volna.

*

Városkánk kórháza még a szomszéd nagyváros kórházánál is nyomasztóbb hely volt. Kellő aggodalommal toporogtam a sürgősségi osztály várójában, miután átöltöztem betörőszerelésből sima farmerre és pólóra, és szomszédasszonyom keresésére indultam. Mivel még nem volt otthon, megcéloztam a kórházat.

Ott a nővérek közölték velem, hogy Mrs Blackhawk valóban náluk van; válságos állapotban vizsgálják az intenzíven. Így várnom kellett másfél órát, mire infúzióra kötve kitolták, és meglátogathattam egy kórteremben.

Szerencsétlen asszony tényleg borzalmasan festett. Szalmasárga haja minden szála kócos káoszban meredt ezerfelé, arca viaszsápadt; száraz, vékony ajka remegett.

- Te jó ég! Mi történt? – Odaültem az ágya szélére. - Úgy fest, mint akin átment egy úthenger.

- Túl jól sikerült a színjáték – nyögte. – Sajnos igazán élethű eszméletvesztést tettettem, mire Josh Dalton kihívta a rohammentőt. A mentősök szívmasszázzsal próbáltak újraéleszteni, és közben elrepesztették három bordámat. Ekkor már későn „tértem magamhoz”, ugyanis addigra belém vágtak egy szívélénkítő koktélt. Kis híján tényleg infarktust kaptam. Most meg, mint látod, infúzióra kötöttek, és benn kell maradnom minimum kétnapos megfigyelésre. – Elgyötört, gyenge mozdulattal igazított a takaróján. - Legközelebb, azt hiszem, a hörgésből visszaveszek.

Segítettem neki elrendezni a takarót, és adtam egy pohár vizet.

- Igazi hőstettet hajtott végre – vigasztaltam. – Csomó elemzésre váró képet készítettem a számunkra legfontosabb szoba belsejében, és találtam egy érdekes fényképet is. Ha Ön nem köti le Daltont és a komornyikot a nappaliban, simán elkaptak volna a folyosókon, amikor megszólalt a riasztó.

Egyből felélénkült:

- Mutasd a képet, bogaram! Mit szereztünk?

Először arra gondoltam, hogy talán nem kellene a felfedezésemet rögtön megosztanom, mielőtt én magam áttanulmányoznám. Nem voltam hozzászokva, hogy bárkivel is együtt dolgozzam, és még mindig éreztem egyfajta ösztönös idegenkedést. Aztán viszont beláttam, hogy az öregasszony éppen eléggé megszenvedett érte, így előhalásztam az elhunyt Giselle Dalton szobájában lelt, íróasztal mögé becsúszott régi fényképet. Megmutattam.

- Felismer rajta valakit?

Először csak a fejét ingatta, de aztán karmos ujjaival rámarkolt a fotóra, és közelebb húzta magához.

- Várjunk csak! – Erőltetve meresztgette a szemét, és a kórházi lámpa gyér fénye felé tartotta a fényképet, hogy jobban szemügyre vehesse. – Az a nő... A nő a képen... – Hitetlenkedve hunyorgott. – Nem. Biztosan tévedek. Ő aligha nézett ki így.

- Kire hasonlít a képen lévő nő?

- Emlékeztet a Dalton-lányra. A néhai Giselle-re. Bár szegényt ritkán lehetett látni, többnyire a szobájába zárkózva rejtőzött. Egyszer azonban pár évvel a halála előtt észrevettem, ahogyan az apja a kocsijához kísérte. Valószínűleg akkor is egy elmeorvost mentek felkeresni. Meg még régebben, iskolás korában néha betévedt a könyvtárba... De mindig olyan zavart volt, véreres szemű, reszketeg. Egyszer sírógörcsöt kapott egy egyszerű kis regény olvasása közben. Ez a jól öltözött, boldogságtól ragyogó nő csak a vonásaiban hasonlít rá, de a benyomásban, amit kelt...

- Abban nem! – vágtam a szavába izgatottan, és kikaptam a kezéből a képet, hogy ismét megnézhessem. – Hm. Lehet, hogy nem csak az az arca volt a néhai Giselle Daltonnak, mint amit eddig megismertünk?

Mindketten eltöprengtünk a felfedezésünkön a fényképet mustrálgatva.

17. fejezet: A megbízó

Másnap reggel csöngettek, miközben elvégeztem a reggeli előkészületeimen az utolsó simításokat, és felragasztottam a műszempillámat. Befejeztem a műveletet, helyére csavartam egy tégely kupakját, aztán a vállamra dobtam a bőrdzsekimet, és kisiettem az udvarra. Bill álldogált a kapuban, leszegett fejjel, farmernadrágja zsebébe dugott kézzel.

- Jó reggelt! – köszöntem vidoran, tökéletes ellentéteként a fiatal férfi arcát árnyékoló borús hangulatnak. Nem viszonozta a köszönést. - Sikerült rábeszélnie a „nagybátyját”, hogy most már tényleg valljon be mindent, amit tud?

- Sikerült – válaszolta kurtán.

- Hogy csinálta?

- Megmondtam neki az igazat. – A korábban mindig közvetlen és barátságos férfi most egészen hűvös volt. - Hogy Miss Lorne szerint ő tud valamit a Whitmore-ügyről és azért nem beszél róla, mert az hiszi, én is benne vagyok. Megkértem, hogy árulja el ma az igazat, mert semmi közöm Whitmore megöléséhez, és nincs mit titkolnom.

- Látja? Nem is volt vészes. Meg tudta oldani kémkedés és sunyiság nélkül. Most már csak azért fohászkodjon, hogy az állítólagos nagybátyja előrukkoljon végre az igazsággal, és akkor megígérem, hogy nem keverek több bajt.

Karba fonva a kezét, elfordult.

- És nem kell ennyire megsértődni, ne vegye magára! – tettem még hozzá. – Nem ilyen vagyok, amikor ki akarok szúrni valakivel.

- Megzsarolt!

- Hát, ja. Viszont nem volt benne semmi személyes. A munkámmal jár. - Magamra kaptam lila bőrdzsekimet. - Megyek is, felkeresem a professzort még munkakezdés előtt. Ajánlom, hogy ezúttal tényleg ne hallgasson el semmit!

*

Litvin professzor a nappalijában ültetett le, és most még az sem szegte kedvem, hogy már megint gondosan leterítette a nekem szánt fotelba a bársonyszövetet, mielőtt lehuppantam. Ezúttal lekötött az izgatott várakozás, hogy végre újabb részletet tudhatok meg a Whitmore-üggyel kapcsolatban.

A professzor most is a mandzsettagombját kezdte igazgatni, ebből láttam, hogy nyugtalan. Szokásos berögzült melléktevékenysége. Az arcizmai viszont nem rezdültek.

- Szeretném tudni, kisasszony, hogy hogyan jött rá az igazságra - fogott bele óvatosan. - Ügyeltem, hogy senki ne sejthesse. Hogyan derítette ki?

- Mármint, azt, hogy az ideköltöztetett Bill nevű fiatalember, akiről azt hazudja az embereknek, hogy az unokaöccse, és aki kábé húsz évvel fiatalabb Önnél, valójában a szeretője?

Litvin ujjai megfagytak a fémgomb szélén.

- Válóperes magánnyomozó vagyok, drága uram! - Átlendítettem az egyik lábam a másikon. - Szerelmi viszonyok kiszimatolása a szakterületem. Azt gondolja, nem tűnt fel, hogy nem csak egy tanulmányai miatt ideiglenesen itt megszálló unokaöcsről van szó? Még a ház udvarát is átrendezte, hogy alkalmas legyen arra, hogy Bill hosszútávon Önnel lakhasson. A kutyáját is engedte beköltözni. Nyilván nem csak egy röpke szemeszterben gondolkodik, ha hajlandó volt az udvar átépítésére és az eb befogadására. Egyszer a távozásom előtt azt is kihallgattam, hogy milyen hangsúllyal beszél Billhez, amikor azt hiszi, hogy idegenek nem hallják. Komolyan, a fél életemet azzal töltöttem, hogy aggódó házastársak felkérésére kutattam, vajon szereti-e még őket a párjuk. Ön annyira nyilvánvalóan fülig szerelmes abba a fiatalemberbe, hogy már csak a szív alakú konfettik zápora hiányzik... Majd’ megütötte a guta, amikor Bill a Marietta nevű lány telefonszámának megszerzéséről vagy más flörtöléseiről mesélt!

Litvin szép teljesítménnyel fenntartotta a pókerarcot, és még kis is tudott facsarni magából egy halk, finom hangszínt:

- Beismerem, jól észlelte, hogy nem rokonok vagyunk, de igazán nincs oka feltételezni, hogy szerelmes lennék.

- Dehogynem. Egyrészt, kiszúrom az ilyet. Szakmai ártalom. Másrészt, emlékszik, amikor egyszer az udvaron találkoztunk Billel? Nem árulta el neki, hogy azért segít a nyomozásomban, mert máskülönben az Önök titkai után szimatolnék. Miért nem? Nyilván azzal kapcsolatban nem lett volna mit rejtegetni a srác előtt, hogy kideríthetem, hogy titokban szeretők. Mégsem volt őszinte. Mert van egy olyan aspektusa a kapcsolatuknak, amit Bill elől is titkol, nem csak a külvilág elől. Nem pusztán vonzódik hozzá, hanem beleszeretett! Ezért nem akarta bevallani Billnek, hogy nyomást tudtam gyakorolni Önre. Mert az érzései kiderülésétől még jobban tart, mint attól, hogy a viszonyuk lebukhat. - Hátradőltem a fotelban, miközben hozzátoldottam: - Arról nem is beszélve, hogy ha Billt csak egy sima szolgáltatásnak tekintené, biztosan nem falazna neki gyilkossági ügyben!

Litvin újra forgatni kezdte a gombját:

- Kérem, inkább ne beszéljünk az érzéseimről! Irreleváns.

- Rendben. Akkor viszont jöjjön a Whitmore-gyilkosság! Mit tud?

- Igaz, hogy Bill arra kért, hogy legyek őszinte, de... semmiképpen sem akarok ártani neki az igazsággal.

- Ha Bill tényleg érintett lenne a gyilkosságban, akkor nem az az ember lenne, akinek ismerjük, és nem érdemelne meg semmiféle védelmet. - Egyszerre előrelendültem, és lecsaptam a kezem a térdemre. - Az ég szerelmére, Mr Whitmore-t agyonverték egy baseballütővel! Nincs elfogadható mentség!

- Tudom, kisasszony, tudom. Nem is feltételezem, hogy Bill tette, de talán egy ismerőse kisegítette szorult helyzetében...

- Szerintem, Billnek semmi köze a történtekhez. Egyébként meg, csak megjegyzem, Ön jól teszi, hogy tudományos agysejt-kutatásokkal foglalkozik a laborjában, mert a hétköznapi emberi viselkedés megértéséhez annyi érzéke sincs, mint mondjuk egy szitakötőnek.

Litvin a szavaimat hallva még elmélyültebben forgatta a mandzsettagombját:

- Tudom, hogy nem az erősségem. Ön viszont, nem értem, miből szűrte le.

- Hát, mondjuk abból, amivel Mr Whitmore-t megbízta.

A professzor köszörült egyet a torkán:

- Nos, nem, annak semmi köze a későbbi gyilkossághoz. Összekeveri a különböző eseményeket. Mr Whitmore-t egy magánüggyel bíztam meg...

- Csakhogy már én sem a gyilkosságról beszélek! Ugyebár, semmiféle nagyvárosi hölgy nem létezik. Arra kérte Mr Whitmore-t, hogy Bill után nyomozzon. Alapból is elég béna duma volt a múltkor egy középkorú hölgyre ráfogni, hogy Mr Whitmore jelentése szerint egy szórakozóhelyen sört vedelt a spanokkal. Egyből gyanús lett.

- Rendben, beismerem, Mr Whitmore-t valóban azért fizettem, hogy Billt figyelje.

- Miért?

- Szerettem volna kipuhatolni, hogy van-e még Billnek barátnője a szülővárosában, vagy esetleg megismerkedett-e itt valakivel. Mr Whitmore olykor hozott fényképeket lányokról, akikkel Bill egy-egy bárban flörtölt, de nem jutott egyértelmű megállapításra.

- Nem lett volna elég, ha szimplán megkérdezi Billt?

- Nem. Nem szoktam vele magánügyekről beszélni.

- Egy detektívvel viszont megfigyelteti?

A professzor elfordította a fejét:

- Nyilván, Ön szerint nem helyes.

- Én csak azt gondolom, hogy nincs sok értelme. Túlbonyolít egyszerű dolgokat.

- Ebben semmi egyszerű nincs. Ha egy percig is a helyemben lenne, tudná, de nem várom el, hogy megértse!

Sejtelmesen elmosolyodtam, és megcsóváltam a fejem:

- Mindenesetre, ez a válasz a kérdésére. Mármint, hogy miért gondolom, hogy semmi érzéke az emberi viselkedés értelmezéséhez.

- Nem világos számomra az összefüggés.

- Mindegy, beszéljünk inkább Collin Whitmore-ról!

- Azt mondtam neki, hogy azért kell megfigyelés alatt tartania Billt, mert kíváncsi vagyok, hogy az unokaöcsém méltó lenne-e arra, hogy egy szép napon bevegyem magam mellé társnak az agykutató központ irányításába. A viselkedését szeretném ellenőrizni. A viszonyunkra nem tettem utalást. Mr Whitmore nem sejthette...

- Akkor Ön mégis, miből gondolta, hogy Billnek köze lehet a detektív meggyilkolásához?

- A baseballütő... Amikor Ön megemlítette... Hiszen Bill baseballozott középiskolában! Láttam a szobájában egy fényképet a csapatukról. Biztosan máig sok baseballos ismerőse van. Illetve, főként, amit Mr Whitmore noteszében korábban észrevettem...

- Látott valamit a noteszben? – csaptam le az elmormolt információra.

- Ez az, amit titkoltam eddig.

- Remek. Most végre tisztázzuk! Kezdjük az elején!

Felkészültem a jegyzetelésre.

- Mr Whitmore az egyik héten eljött, hogy megtegye a jelentését Billről. Akkor még Bill nem költözött ide, csak néha meglátogatott. – Litvin zavarba jött, és az ajkába harapott. – Mármint, ez egyáltalán nem is lényeges – tette hozzá feszélyezetten. – Elnézést, hogy ilyen intim részletekre utalást tettem Ön előtt, megfeledkeztem magamról.

Majdnem felnevettem a professzor kínos szabadkozását hallva. Maradjunk annyiban, hogy az én munkámban nem itt kezdődnek az “intim részletek”.

- Semmi gond - sikerült komoly képpel kipréselnem magamból. - Folytassa nyugodtan!

- Szóval, Mr Whitmore mesélt egy lányról, aki együtt táncolt egy diszkóban Billel. Miközben előadta az esetet, szórakozottan forgatta az ujjai között a noteszét. Egyszer pedig kiesett a kezéből a bőrkötéses füzet, és lerepült a padlóra. Lehajoltam, felvettem. Véletlenül szétnyíltak a lapok, ahogy Mr Whitmore felé nyújtottam. Ekkor láttam meg egy sort a noteszben. Nem akartam elmondani, mert féltem, hogy Billt bajba keverhetem vele, ha tényleg köze van a gyilkossághoz. Amikor Mr Whitmore észrevette, hogy a papírt nézem, összecsapta a noteszt, és olyasmit mondott, hogy jobban teszem, ha nem olvasok bele a jegyzeteibe, mert a végén meg fognak ölni miatta.

- Mit olvasott ki a noteszből?

- Az egyik lap szélére fel volt jegyezve egy autórendszám. A Daltonok régi limuzinjának a rendszáma. Tudom fejből, mivel – bár az emberi viselkedés értelmezése lehet, hogy nem az erősségem – a számokat általában egy életre megjegyzem. Mint a horgásztó koordinátáit is például. A Daltonok limuzinja pedig gyakran parkolt a könyvtár és a bridzsklub előtt, ahová kártyázni jártunk. Mr Whitmore jegyzetei közé annak a kocsinak a rendszáma volt felírva, amellyel Thomas Dalton, a gazdag bankár halálos autóbalesetet szenvedett.

- Josh Dalton nagyapjának a bátyja?

- Róla van szó. – Litvin lesütötte a szemét. - Nézze, én korábban is próbáltam segíteni. Nehezen ugyan, de elárultam Önnek, hogy valószínűleg a Daltonokhoz van köze a bűnténynek, pedig már azt sem szívesen tettem. A rendszámot viszont végképp nem volt szívem kifecsegni, nehogy kiderüljön, ha Bill érintett lehet...

- Á, már értem! - Pattintottam az ujjammal. - Az idős Thomas Dalton halálának oka közúti baleset volt. Bill családjának pedig autószerelő műhelye van. Ön meg arra gondolt, hogy talán ott, Billék műhelyében végeztek javítást a Dalton bankár kocsiján, és Thomas Dalton emiatt szenvedett halálos karambolt. Ha ez kiderült volna, például Mr Whitmore leleplezi, akkor Billék szerény kis autójavító műhelye csődbe megy. Nem is beszélve az esetleges törvény előtti felelősségről.

A professzor felnézett, a szemében bánatot láttam. Ez volt az első alkalom, hogy ilyen nyíltan érzelmeket árult el sápadt, hideg arca:

- Pontosan így következtettem. Bill szívből szereti a szüleit. Azt már tudom, hogy... hm... sok mindent megtett, hogy az édesanyja felgyógyuljon egy súlyos betegségből. Feltételezem, az apját is megvédené. Ha az apja által végzett javítás okozta az egyik Dalton halálát...

- Ne lovallja bele magát még jobban! – állítottam le. – Az ügy sokkal bonyolultabb, mint egy szakmai hiba eltussolása. Ráadásul, kötve hiszem, hogy egy kőgazdag pénzember Billék kis műhelyében javíttatná a verdáját. Bár vehetjük aranyosnak, hogy a rideg álarc alatt ennyire aggódik az állítólagos unokaöccséért, mégis, meggyőződésem, hogy Billnek tényleg semmi köze a gyilkosságokhoz, és nem is tud róluk semmit. Bízzon bennem, nyomozó vagyok!

A férfi úgy lélegzett fel, mintha egy óriási kőszikla terhe gördült volna le róla.

- Tudja... tudja, nehéz volt elhinnem, hogy Bill gyilkosságba keveredne, viszont az autórendszám meg aztán a baseballütő... – Litvin a kezébe temette az arcát, és ujjbegyeivel a homlokát kezdte masszírozni. – Visszataszító, hogy ilyesmit feltételeztem róla! Csak hát... annyira szereti a családját! Egyszer elcsíptem egy mondatfoszlányt, amikor egy ismerősének mesélte, hogy gyerekkora óta az összes iskolai szünetét azzal töltötte, hogy az édesapjának segített a műhelyben. Hogy legyen elég pénzük az iskolakezdésre. Ha... ha az apja gondatlan munkája miatt meghalt volna egy Dalton...

- Mi lenne, ha megpróbálná inkább Billnek megmagyarázni? Nem engem bántott meg a feltételezésével. – Hunyorítottam egyet. – És most már nyugodtan ejthetjük a műhelyes teóriát, esküszöm, hogy nem erről van szó. - Odanyomtam inkább elé a Giselle-t meg a sötétbőrű férfit ábrázoló fotót. - Tudja, kik ők?

Megnézte a képet, aztán csak megingatta a fejét:

- Egyikük sem ismerős.

- A kép el volt suvasztva egy íróasztal mögé.

- Vajon miért?

- Mit gondol, lehetséges, hogy az idős Dalton doktor rasszista volt?

Litvin arcán komor lett a kifejezés.

- Talán nem – válaszolta tartózkodóan.

- Talán nem?

- Mindmáig mélyen tisztelem a szaktudásáért és kiváló tudományos munkájáért.

- Én viszont egészen mást hallottam – szakítottam félbe az illedelmes mellébeszélést. - Doktor Dalton nézetei túlontúl hagyományosak és idejét múltak voltak az agysebészet terén. Még szakmai nézeteltérés is támadt Önök között. Az efféle tudományos álláspontból nem arra következtet, hogy Eugene Dalton az élet más területein is hasonló nézeteket vallott?

Litvin még mindig hárított:

- Kiemelkedő tudós volt, és emberileg sem kívánnék róla semmi rosszat mondani...

- Itt jön a „de”!

Arrébb húzódva a foteljében, csak kénytelen-kelletlen folytatta:

- Egyszer hallottam, hogy a bátyjával beszélgettek a kártyaklub asztalánál. Azt hitték, senki nem hallja, én azonban pont ott ittam a teámat az ajtófordulóban a hátuk mögött. Éppen Japán technikai fejlődéséről esett köztük szó, és... – Litvin kis szünetet tartott, látszott, hogy keresi a lehető legdiplomatikusabb megfogalmazást. – Meglehetősen dehonesztáló jelzőkkel illették a japán állampolgárokat. Thomas Dalton arra utalt, hogy genetikailag kódolva van bennük a gépies, robotszerű gondolkodás, és hogy a „vérükben van” az elektronika, de soha sem fogják igazán sokra vinni, mert velük született rendellenességként hiányzik belőlük a naggyá váláshoz szükséges erő. A genetikai leszármazás és az agyi mintázatok közötti összefüggésekről beszéltek így.

Felnéztem a jegyzetelésből.

- És egy ilyen nemzetiség-genetika-duma után képes azt állítani nekem, hogy Doktor Eugene Dalton nem volt rasszista?

- A bátyja mondta, nem ő. Bár az az igazság, hogy ő is ráhelyeselt. – Litvin arckifejezése egészen kedvetlen lett. Tényleg úgy festett, mint akinek fizikai fájdalmat okoz, hogy ki kell beszélnie másokat negatív kontextusban. Erőt vett magán, és hozzátette, hogy minél hamarabb túlessen rajta: - Ekkor odaléptem az asztalukhoz, mert mondani akartam egy agykutatási ellenérvet Thomas genetikával kapcsolatos sarkos megjegyzéseire, de olyan hirtelen váltottak témát, hogy nem tudtam bekapcsolódni az előző társalgásba.

- Érdekes. Mi okuk lehetett rá?

- Fogalmam sincs. Korábban sosem nyilvánítottam véleményt a kérdésben a fülük hallatára, szóval nem tudhatták, hogy nem értenék egyet a nézeteikkel. Talán csak azért ejtették, mert én is külföldi vagyok, és nem akartak véletlenül megbántani, ha netán magamra veszem az álláspontjukat.

Megpörgettem a jegyezeteimet a tenyeremen.

- Most már elmondta, amit tud? Holnap nem fog előállni egy új, még szaftosabb részlettel? – kérdeztem aztán csípősen, bár igazából láttam rajta, hogy ezúttal tényleg bevallott mindent. – Gondolja végig még egyszer!

- Csak a rendszámot nem árultam el, de most már azt is megtettem.

- Jól van. – Elégedetten becsuktam a füzetemet. – Akkor egyelőre nincs több kérdésem.

- Várjon, kérem! – szólt rám a professzor bizonytalanul, amikor felkeltem a fotelból. Megköszörülte a torkát.

Láttam az arcán felsejlő pírfoltból, hogy számára kínosat akar mondani.

- Igen? – húztam egyet a szemöldökömön.

- Az jutott eszembe, hogy ha már úgyis lelepleződött, hogy mivel bíztam meg Mr Whitmore-t, lehetne-e szó arról esetleg, hogy... – Litvin megint reszelt a torkán egy kisebbet. – Szóval, elvállalná-e, hogy átveszi a néhai Mr Whitmore-nak általam adott megbízást? Csak annyit kellene tennie, hogy utánajár, van-e Billnek valakije, vagy alakul-e mostanában komolyabb vonzalom közte és bármelyik ismerőse között.

- Nem hinném, hogy jó ötlet.

- Miért nem? Hiszen említette, hogy ez a szakterülete. Mármint, a szerelmi kapcsolatok felderítése.

- Valóban, de... – Készültem volna segítőkész tanács adására, hogy megoldhassa a problémáját, ám hátborzongató felismerés ébredt bennem. Mi van velem? Elment az eszem? Lehet, hogy Gomez kapitány megfertőzött az idétlen prédikációival a viselkedésemről?

Azonnal az arcomra erőltettem az ügyfeleknek fenntartott bájmosolyt, és lelki tanácsadás helyett feltettem a kérdést:

- Mennyit fizetne?

- Természetesen, bármilyen tarifa megfelel. Nem sajnálok semmilyen pénzt... - A professzor hangja elfulladt, és nem folytatta, csak segélykérően felnézett rám.

Most kellene gigantikus összeget benyögnöm. Itt a tökéletes alkalom. Ez a kétségbeesett, féltékeny szerelmes bármennyit kifizetne, ha Bill csajozós sztorijaival traktálnám heteken át, ahogyan Whitmore tette.

Aztán azonban mégsem tudtam ellenállni a belém nyilalló érzésnek, és kibukott belőlem:

- Elfogad ingyenes tanácsot?

- Parancsoljon, kisasszony!

- Tudja, amikor bemutatkoztunk egymásnak, és elkezdett magában finnyogni azon, hogy még nem vagyok férjnél, azt gondoltam először, hogy azért vág képeket, mert Ön szerint egy nőnek ennyi idősen az lenne a dolga, hogy megházasodjon. Azóta viszont látom, hogy alapvetően nem gyárt szabályokat arról, hogy másoknak hogyan kellene élniük, nem ítélkezik. Csak rögtön féltékeny lett, mert arra gondolt, hogy ha esetleg Bill összefut velem, és én szingli vagyok, akkor mi minden történhet.

- Tényleg így volt, bár nem tudom, hogy hogyan érthette meg. Egyáltalán, hogy kapcsolódik ez a nyomozási megbízásomhoz?

- Láthatóan féltékeny mindenkire, akivel Bill találkozik.

Nem szólt semmit, úgyhogy én folytattam:

- Mi lenne, ha megbeszélné Billel, ahelyett, hogy magában őrlődik, és detektíveket küldözget utána? Üljön le vele, és mondja meg neki kerekperec, hogy kifejezetten bántja, ha elmegy este flörtölni-bulizni! Mert fájdalmat okoz, hogy másokkal ismerkedik. Szedje össze magát! Mire jó, hogy a Bill szobájában kitett baseballos fényképek alapján kémleli ki a sportolási szokásait, vagy a haverjaival folytatott beszélgetésekből igyekszik kifülelni személyes részleteket az apja műhelyében végzett munkáiról? Egyszerűen vallja be, hogy meg akarja ismerni!

Litvin behunyta a szemét fáradtan, úgy válaszolt:

- Nincs jogom azt kérni tőle, hogy ne randevúzzon másokkal. Csak nevetségessé tenném magam a szemében, ha többet képzelnék bele a viszonyunkba, mint ami.

- Vagy megfogadja a tanácsomat, vagy nem. A megbízást azonban nem vállalom el. - Nem vártam meg, mit felel, hanem sietős léptekkel távoztam.

*

Marietta Smith-t megint reklámfotózáson értem utol. A lány egy samponcégnek állt modellt az óriásplakátjukhoz. Amikor meglátott, szünetet kért, és odalibbent elém. Szőke sávokkal melírozott, barna haja vastag függönyként borította fehér vállát. A fotózáshoz rózsaszín csőtopot és virágos szoknyát viselt.

- Engem keres? – Lekapott egy üveg ásványvizet egy kellékes tálcáról, és nagyot kortyolt belőle. – Nem fog örülni a sminkes – kommentálta tettét halvány mosollyal. Igaza volt, ugyanis gondos szájfestését alaposan feldúlta a jókora korty víz. - Miről szeretne beszélni? Még mindig nyomoz?

- Pontosan. Még mindig a Whitmore-ügyben. Rájöttem, hogy köze van hozzá.

Felvonta gondosan szedett szemöldökét, én pedig megadtam a magyarázatot:

- Hazudott arról, hogy Mr Whitmore üldözte a kérdéseivel, és hogy nyomozott Ön után. Ugyanis igazából Ön volt Mr Whitmore megbízója!

A lány kezében gyanúsan megremegett az ásványvizes palack.

- Ugyan miről beszél? – kérdezte tettetett könnyedséggel. Az arcán azonban erős riadalom kezdett terjedni az alapozóréteg alatt.

- Kíváncsi, miből jöttem rá? Először is, elég feszült volt a két beszélgetésünk során, de ezt mindig leplezni próbálta, és igyekezett természetességet mímelni. A gesztusai viszont elárulták. Már az elejétől sejtettem, hogy titkolózik. Emellett kiderült, hogy feltűnően hangsúlyozta boldog-boldogtalan előtt – még egy olyan srác előtt is, mint Bill, akit csak egy flörtre próbált felszedni egy buliban – hogy Mr Whitmore nyomozott Ön után. Nekem is jó hangzatosan előadta az irodámban. Ugyan miért fontos így szájba rágni, ha tényleg ez az igazság? Szerintem Collin Whitmore nem azért találkozgatott Önnel, hogy kérdésekkel ostromolja, hanem a friss nyomozási eredményekről számolt be a megbízójának.

Marietta némán megrázta a fejét, én viszont nem hagytam szóhoz jutni, mondtam tovább:

- Ezen felül: az irodámban megemlített kérdések szembeötlően hasonlítottak azokra, amelyeket Mr Whitmore Josh Daltonnak tett fel. Márpedig biztos, hogy Mr Dalton a nyomozás tárgya volt, így afelől nem volt kétségem, hogy Mr Whitmore tényleg kérdezgette. Jasper zöldségest és Litvin professzort is faggathatta; ők lehettek például akaratlan tanúk egy régi titokhoz. Nem volt azonban ilyen egyértelmű indok az Ön esetében! Így idővel kételkedni kezdtem. Collin Whitmore, aki egy nagyszájú fecsegő volt, nyilván megemlítette, hogy Josh Daltontól miket kérdezett, és így Ön random idézett közülük párat, amikor szóba került, hogy a magánnyomozó milyen témákkal zaklathatta.

Marietta puha, fehér keze mögé rejtette arcát, és elfordult tőlem.

- Kérem, ne! - suttogta.

Én folytattam rendületlenül:

- Azt is tudom, hogy miért uszította rá Mr Whitmore-t a Dalton-múltra. Mr Whitmore noteszében ugyanis szerepelt a Cactus diszkó neve, ahol Josh Dalton összevert egy lányt. A biztonsági őrök elmondása alapján Mr Whitmore nem ment ki a Cactus diszkóhoz szaglászni, de szerepelt a hely a feljegyzései között. Márpedig, ha nem nyomozott ebben az ügyben, akkor valaki elmesélte neki, de anélkül, hogy hasznos lett volna a nyomozása számára. Viszont, mi a jelentősége, amiért feljegyezte? Talán mert ez a lány volt a megbízója, és miatta állt rá a Dalton-család titkaira? – Határozottan megfogtam Marietta alkarját, elhúztam a kezét az arca elől, és a szemébe néztem. – Átveszi most már a szót?

A lány kerek, kék szeme tele volt könnyel.

- Át – lehelte megtörten. – Én küldtem szegény Mr Whitmore-t a halálba.

- Kezdje az elején!

- A... a Cactus diszkóban kezdődött. – Akadozva beszélt. – Nem is sűrűn járok oda, csak aznap este pont volt ingyen belépőm. Táncoltam, és próbáltam jól érezni magam. Ott volt Josh a haverjaival, aztán rám nyomult. Először még tetszett is, kavartam vele. Egy idő után viszont kezdett sok lenni. Olyan erőszakosan szorította a csuklómat, azután pedig már arrogáns is volt. Csak azért mentem ki vele a parkolóba, hogy ne az üvöltő zene mellett beszéljem meg vele, hogy hagyjuk. Mondtam neki, hogy hazamegyek. Ő meg csak rángatott, hogy szálljak be a kocsijába egy körre. Idegesítő volt! Igyekeztem lerázni, egyre határozottabban, és akkor egyszer csak eldurrant az agya. Ellökött a betonon, rugdosni kezdett, ököllel püfölni...

Marietta lélegzetvétele felgyorsult, a hangja elfulladt. Vártam, amíg valamennyire megnyugszik:

- Tudom, mi történt utána, a biztonsági őrök elmesélték. Ha nem akarja, nem kell többet mondania a támadásról.

Nagy levegőt vett, ahogy próbálta elfojtani az emlék hatására feltörő pánikhullámot, de szüksége volt több mély sóhajtásra, mire úrrá lett rajta.

- Utána bementem a központi rendőrőrsre – mesélte tovább, remegő hangon. - Volt ott egy nyomozó, aki meghallgatta a panaszomat, és először együttérző meg segítőkész volt. Amikor azonban megtudta, hogy Josh Dalton a támadóm, egyből elkezdett összevissza beszélni, hogy mennyire nehéz lenne bizonyítani a bántalmazás tényét. Érti?! Dőlt a vér orromon-számon! És képes a szemembe mondani, hogy nehéz lenne bizonyítani, hogy bántottak?! Már a diszkóban sem merte senki a pártomat fogni, pedig láttam, hogy sajnáltak a biztonságiak is... De Josh a törzsvendégük! Minden este több száz dollárt eliszik a bárpultnál a haverjaival! Azonnal kirúgnák az alkalmazottakat, ha egy rossz szót mernének szólni róla.

A lány vadul remegő kézzel a hajába túrt, és megbontotta a helyükre fésült loknik rendjét. A riadt bánatot düh váltotta fel kék szemében.

- Szépészeti műtétet is végre kellett hajtani az alsó ajkamon, hogy ne látsszon az egyik ütés nyoma. – Már villogott a tekintete. – Profi modell akarok lenni. Szépségkirálynő! Még a cigiről is próbálok leszokni miatta. Tudja, mit jelentett, hogy az arcomba ütött?! A kis szörnyeteg pedig megúszta volna! Fogadjunk, hogy nem én voltam az első lány, akit összevert, de senki más nem volt elég bátor hozzá, hogy bármit tegyen! – Marietta szeme most már egyenesen villámokat szórt. – Hát, én megfogadtam, hogy kikészítem! Azt hiszi, hogy bármit megtehet?! Lehet, hogy a rendőrség elsikálná a mocskait, de én majd gondoskodom arról, hogy megfizessen! Ezért kerestem fel Collin Whitmore-t. Felkértem, hogy ásson elő valamit Josh Daltonról. Bármit, ami tönkre teheti, de legalábbis elég lehet a nyilvános megszégyenüléséhez. Akármit!

Marietta eltüntette a könnyeit az egyik tálcáról elvett arctörlő kendővel.

- Mr Whitmore először nem talált semmi nagyobb volumenűt – emlékezett vissza, a szeme alját itatgatva. – Csak hencegett, hogy milyen sok nyomozói munkája van az ügyben, meg mi minden hasznosat hajt végre, de éreztem, hogy nincs eredmény. Nem lel nyomra. Aztán egyik nap megváltozott a viselkedése. Nem dicsekedett többé, hanem azt mondta, hogy nem találkozhatunk újra személyesen, és telefonon sem kereshet, bár továbbra is dolgozik az ügyön. Ne fizessek neki egyelőre, hanem terjesszem fűnek-fának, hogy utánam is nyomozott, azért találkoztunk rendszeresen.

- Mivel indokolta?

- Azzal, hogy ha bárki rájön, hogy mire kértem fel, veszélybe kerül az életem. Mr Whitmore sokszor túlzott, de akkor éreztem, hogy igazat mond. Valódi rettegés ült a szemében. Megígértette, hogy ha vele bármi történne, soha senkinek nem említem meg a neki adott megbízást. Külön kihangsúlyozta, hogy a rendőrséggel véletlenül se beszéljek. – Mariettának remegni kezdtek lefolyt sminkjét törölgető ujjai. – Azóta félek! Nagyon félek. Ezért nem árultam el semmit. Már megbántam. Miért is kezdtem bele? Tudhattam volna, hogy Josh Dalton érinthetetlen. Tényleg veszélyben vagyok?

- Legyen óvatos!

- Másokat is én sodortam bajba?

Elgondolkodva megdörzsöltem a sérülést a tarkómon, mielőtt válaszoltam volna:

- Hát, ahogy vesszük. Úgy vélem, hogy Collin Whitmore-t emiatt a nyomozás miatt gyilkolták meg. Jasper zöldségest pedig azért ölték meg, mert azt hitték, hogy ő volt a megbízója; Mr Whitmore körülötte is sokat legyeskedett.

- Jaj, ne! – nyögte a lány, már totál lesápadva. – Mit tettem?!

- Viszont, közvetve előásott egy szövevényes, sötét ügyet. Az a gyanúm, hogy akármi is az, nem veszik a régmúlt homályába, máskülönben nem gyilkolnának miatta. Szükség van a felderítésére, hogy nehogy még több értelmetlen halálhoz vezessen.

Megütögettem a reszkető lány vállát.

- Ne aggódjon! – tettem hozzá. - Engem nem fognak leállítani, mint Collin Whitmore-t. Különb eseteket is megoldottam már. Szóval, ha legközelebb magánnyomozóra lenne szüksége, tudja, kihez forduljon. Az ismerőseinek is nyugodtan ajánlhat...

*

Lehuppantam Mrs Blackhawk kórházi ágyának vaskeretes szélére. Az öregasszony az ebédjére felszolgált húspogácsát piszkálta a villájával. A fogás körülbelül úgy nézett ki, mint egy háromhetes rántotta leöntve barna festékkel. A szaga is körülbelül ennyire volt csábító.

- Bogaram, igazán behozhatnál egy kis házi kosztot – jegyezte meg, miközben előhalásztam a noteszemet a táskámból. – A hűtőmben találsz szalonnás zöldbabot és csirkefelfújtat.

- Még hogy szalonnát egy „szívbetegnek”! Majd kap az én jó kis kókuszos-currys salátámból! Csomagoltam el egy műanyag dobozba, itt lapul a táskámban. És most foglalkozzunk fontosabb dolgokkal! Vár a munka.

Nagy nyögéssel felült az ágyon.

- Mi a mai feladatunk? – érdeklődött.

- Ma kincskereső útra fogok indulni. Mindenekelőtt viszont, ideje, hogy tartsunk egy szakmai konzultációt az eddigi eredményeinkről.

18. fejezet: Még több kérdés

Miután nagy vonalakban felvázoltam Mrs Blackhawknak az ügyhöz szorosan kapcsolódó részleteket, gondterhelten ráncolni kezdte a homlokát:

- Tényleg zűr lehet a Dalton-múltban. Bármennyire is tisztes úriembernek tűntek a Dalton-fivérek, most már kezdek én is gyanakodni. Történt ott valami...

Meglóbáltam a Dalton lányról és a sötétbőrű férfiról készült fotót:

- Például ez.

- Gondolod, lelkem, hogy komoly kapcsolat volt?

- Gyanítom, hogy eléggé.

Letettem a képet az öregasszony kórházi éjjeliszekrényére, és egy darabig mindketten elgondolkodva hallgattunk. Aztán Mrs Blackhawk megjegyezte:

- De hát, Josh Dalton egészen biztosan nem félvér. Olyan sápadt az a gyerek, mint a holdvilág.

Felvette a fotót, és megnézte újból.

- Giselle legalább harmincnak fest – állapította meg. – Nem sokkal a halála előtt készülhetett a kép.

Elővarázsoltam a táskámból egy doboz salátát, és válasz helyett Mrs Blackhawk kezébe nyomtam.

- Josh vajon honnan lett? – Elkezdte a dobozt kibontani. - Gisa kitől esett teherbe?

Felszúrt a villájára egy adagot a tőlem kapott salátából, és óvakodva megízlelte.

- Hát, kedvesem, nem irigyellek, hogy ilyen borzalmakat kell kiállnod evés közben. – Azért lenyelte a falatot, és újat vett. - Miből jöttél rá, hogy valami nem stimmel a Daltonok háza táján bőrszín-kérdésben? – tért vissza utána egyből a Daltonokhoz. - Miért kérdezted meg a professzort pont a rasszizmusról?

- Josh Dalton viselkedése miatt gondoltam először.

- A Dalton fiú? Miért?

- Ő maga aligha foglalkozik ideológiai kérdésekkel. Kétlem, hogy saját magán kívül bármi igazán érdekelné. – Én is kibontottam magamnak egy doboz salátát, és enni kezdtem.

- Akkor, hogyan jön ide?

- Az lett gyanús, hogy Josh először jófej volt Natalie-val, a sötétbőrű exbarátnőjével, és látszólag belebolondult egy-két hétig. – Lenyeltem egy vékony szelet kókuszt, aztán folytattam: - Végül is, miért ne történhetett volna ez tényleg? Belezúgott a bájos lányba, aki nem volt olyan üres és érdektelen, mint a sok olcsó nő, akivel addig az idejét múlatta. Aztán viszont fokozatosan megváltozott, és rideg meg lekezelő lett vele. Tudja, mire emlékeztetett?

- Mire?

- Mint amikor telebeszélik a fejét negatív dolgokkal egy személlyel kapcsolatban, és sikeresen elveszik a kedvét az illetőtől. Valaki kiakadt azon, hogy Josh Natalie-val randizik, és addig pampogott neki, amíg Josh inkább visszatért a korábbi életéhez, és végül már csak bántotta Natalie-t. Később viszont még küldött neki egy bocsánatkérő búcsú üzenetet. Arra vall, hogy nem teljesen önszántából fordult ki magából, hanem inkább külső rábeszélésre. Aztán előkerült Giselle Dalton szobájában a fénykép egy másik párról, és eszembe jutott újra az elmélet.

Az öregasszony szörcsögve elfogyasztott egy lédús salátadarabot.

- Nem értem az ilyet – mondta végül. – Én sem vagyok odáig például az utcán bandázó tizenévesektől, de egy rossz szót sem szóltam, amikor a fiam egy indiai jógatanárnőt vett el feleségül. És most van három szép unokám, akikről fényképet küldenek minden hónapban, és ünnepekkor eljönnek meglátogatni.

- Kiköltözött a fia Indiába?

- Nem, Washingtonban laknak, ott kapott állást.

- Tök jó. Azt hittem, Ön üldözte el a családi házból.

Mrs Blackhawk vetett rám egy savas pillantást.

- Talán inkább beszélgethetnénk a rendőrség szerepéről az ügyünkben – adta vissza a szúrást. – Jól emlékszem, hogy a Marietta lány azt mondta neked, hogy nem szabad a rendőrséghez fordulni?

- Mr Whitmore figyelmeztette – ismertem el kelletlenül.

- Ez bizony nem sok jót sejtet.

- Hát, tényleg nem. – Fázósan megborzongtam, és gyorsan ettem egy újabb falat salátát. – Az ál-Giselle nem sokkal azután betonoztatta be a padlóba vésett számokat, miután megmutattam a számokról készült képet Gomez kapitánynak. Aki furcsamód hanyagolta kötelességét, és csak este ment ki a helyszínelőkkel ellenőrizni a nyomot. „Véletlenül” elkéstek.

Elbiggyesztettem bordóra rúzsozott ajkam.

- Van még egy részlet, ami nem hagy nyugodni. Emlékszik rá, hogy egyik nap betörtek a házamba, és felforgatták a cuccaimat? Az illető kulccsal jutott be. Először arra gondoltam, hogy valaki ellopta még régebben a pótkulcsomat, mert sehol nem találtam a tartalékkulcsot, de talán nem. Gomez kapitány pont előtte kobozta el a táskámat, és benne volt a bejárati kulcsom is. Igaz, hogy hamar visszaadta a táskát, de bármikor lemásoltathatta a kulcsokat, amíg nála volt a holmim. Utána használhatta a másolt kulcsot a betöréshez.

- Sajnos, elég hihetően hangzik.

Elhallgattam kis időre, mielőtt megkérdeztem:

- Vajon tényleg lehetséges, hogy Gomez kapitány sáros az ügyben?

- Tudom, hogy nem ezt akarod hallani, aranyom, de... az eddigiek alapján valószínű, hogy a mexikói rendőrkapitány is benne lehet.

Letettem a salátás dobozt az éjjeli szekrényre, és összekulcsolt kezem a homlokomhoz támasztottam, hogy végiggondoljam ismét:

- Megmondom az őszinte igazságot: képtelen vagyok elhinni. Tudom, tudom, hogy van pár gyanús körülmény... Oké, szinte csak gyanús körülmény van! De... de hiába akarom elképzelni Gomez kapitányt, mint gonosztevőt, képtelen vagyok rá. Nem ismerem túl jól, mégis úgy gondolom, hogy egyszerűen nem fér bele a személyiségébe.

- Mondtam én, bogaram, hogy el fogod veszíteni miatta a józan ítélőképességedet.

- Ebben nincsen semmi irracionális! Gomez kapitány nem megvesztegethető!

Az öregasszony halkan ciccegett, én pedig magam elé bámulva ültem egy darabig a kórházi ágya szegélyén.

- Hanyagoljuk ezt a kérdéskört egyelőre! – Újból a kezembe kaptam a salátámat. – Ma bemegyek a rendőrségre, és megpróbálok bizonyítékot szerezni Raullal kapcsolatban. Addig viszont nem akarok tovább gondolkodni rajta.

- Nem szeretnék rosszindulatú lenni – jegyezte meg az öregasszony, és egyből sejtettem, hogy pont az ellenkezőjére készül -, de elég ironikus lenne, ha te, a gátlások nélkül törtető, pénzsóvár magánnyomozó rábizonyítanád a tisztesség-becsület szobra rendőrkapitányra, hogy korrupt.

Inkább úgy tettem, mintha nem hallottam volna, és másról kezdtem beszélni:

- Van itt még egy érdekes részlet. Mr Whitmore sörözés közben azért emlegette előttem Litvin professzort, mert tudta, hogy a szerb professzor véletlenül meglátott egy rendszámot a jegyzeteiben. Úgy vélem, Mr Whitmore burkoltan üzenni akarta, hogy ha vele bármi történne, akkor Litvin akaratlanul bár, de a kezében tartja a kulcsot az eset megoldásához. A rendszám pedig az idős Dalton bankár halálát okozó gépkocsié. Vajon miért olyan fontos?

- Megölhették Thomas Daltont? Talán nem baleset volt az autószerencsétlenség?

- Elképzelhető, de még ha kínkeservesen be is tudnánk bizonyítani, hogy az öreg Thomas Daltont kinyírták, hogyan találhatnánk az elkövető ellen közvetlen bizonyítékot? Miért gyilkolna ezért tovább? Az autóroncs szénné égett, a helyszínelés rég lezárult. Honnan szerezhetett Mr Whitmore bármiféle hasznos új infót? Csak találomra vagdalkozott, és véletlenül azt a benyomást keltette Thomas Dalton gyilkosában, hogy bizonyítékot talált ellene? Mr Whitmore munkastílusát ismerve, lehetséges. Bár, akkor meg, mitől félt annyira? Tudta, hogy veszélyben van az élete.

- Arra utal, hogy tényleg talált valamit.

- De mit, ami miatt megérte kétszer újra ölni és ekkora felhajtást csinálni? Ugyan mit? – Megettem az utolsó falat salátámat is.

- Könnyen lehet, hogy megint a rendőr szerelmedhez vezetnek majd a szálak – hümmögött közbe az öregasszony, és ezzel a kommenttel sikeresen el is vette a kedvem a további beszélgetéstől.

*

Elég volt egy halkat, finomat koppantanom Hackerson ideiglenesen kijelölt rendőri irodájának ajtaján, és már ki is jött elém.

- Frida! – örült meg nekem, és derűsen karon fogott. – Gyere be! Már hívni akartalak. Utánanéztem teljes alapossággal a szerb professzorodnak, és semmi gyanús nincsen körülötte. Még egy parkoló cédulát sem gyűjtött össze az évek során. Elnyert több tucat tudományos kitüntetést, és rendszeresen publikál szaklapokban. Intézi a kutatóközpont beruházásait. Néha aukción vásárol az otthonába egy-két legális eredetű műtárgyat, és éves bérlete van a helyi teniszpályára. Ebből áll az élete. Semmi zűr, semmi kétes suskus. Add át a megbízódnak, hogy tökéletes parti lesz a keresztlánya számára!

Halvány mosoly jelent meg a szám szegletében:

- Rendben, köszönöm.

Közben odasétáltunk az irodája ablakához, és kinéztünk rajta mindketten.

- Megint szívességet kell kérnem – böktem ki.

- Persze, segítek, ha tudok. Miről lenne szó!

- Utánajárnál Gomez kapitány pénzügyi helyzetének? Vannak-e gyanús bevételek, kiadások, pénzköltések?

Fél karjával lazán átölelte a derekamat, figyelmen kívül hagyva apró elhúzódási kísérletemet:

- Megpróbálok kifürkészni pár infót, ha sikerül. Mivel gyanúsítod? Hogy korrupt?

Nem feleltem, de hallgatásom is elég beszédes volt. Hackerson hitetlenkedve megrázta a fejét:

- Te jó ég, Frida! Ugyan már! Gomez képes lenne keresztülutazni fél városon, hogy visszaadjon egy elejtett ötcentest, ahelyett, hogy megtartaná! Biztosan nem szegné meg a törvényeket pénzért.

- Azért csak nézz utána, légyszi!

- Miért gondolod, hogy bármi probléma lenne vele?

- Mert pár dologból úgy tűnik. – Igyekeztem a minimumra szorítkozni. – Lehet, hogy tévedek.

- Jól van, utánanézek, de, szerintem, rossz helyen keresgélsz. Gomezt pontosan azért helyezték át ide a nagyvárosból, mert semmilyen politikai érzék, ambíció nem volt benne. Mindig csak kicsiben képes gondolkodni és szolgaian követni az előírásokat. A simlis játszmák nem az ő asztala. Úgy vélték, hogy bőven jó lesz neki egy poros kis iroda, és nem tiltakozott.

- Mindegy, csak nézz utána, kérlek! Bármilyen kétes pénzügy megteszi.

- Rendben, óvatosan utána nyomozok. – Hackerson már készült volna a másik karját is körém fonni, de szerencsére megfagyott a mozdulat közepén, ugyanis egy gondolat megállásra késztette: - Várj csak! – Az arca komoly lett. – A múltkor, amikor késő éjszakáig bennmaradtunk Gomezzel az elhunyt Whitmore iratait átfésülni, mesélt egy érdekeset. Felhívták telefonon, kilépett az irodából egy percre beszélni, és amikor visszajött, láttam, hogy rosszkedve lett a rövid beszélgetéstől. Rákérdeztem, hogy mi bántja, és azt mondta, hogy az egyik öccse hívta. A srácnak rengeteg pénzre lenne szüksége, mert megint óriási adósságba keveredett a dílerénél. A hitelezők már eltörték az egyik karját, most pedig azzal fenyegetőznek, hogy búcsút mondhat a fél fülének is, ha nem perkál sürgősen. Gomez megjegyezte, hogy nem tudja, mi lenne a helyes döntés, mert ha kifizeti az adósságot, ahogyan eddig már többször megtette, akkor az öccse sosem fog okulni a hibájából. Ha viszont nem segít, akkor lehet, hogy a díler verőlegényei darabokra szedik a srácot. – Hackerson vonásain tűnődő gyanakvás rajzolódott ki. – Elég kétes pénzügynek hangzik, nem?

Éppen hogy a mondandója végére ért, amikor nyílt az irodaajtó, és az emlegetett Gomez kapitány toppant be egy nagy köteg irattal a karján. Amikor meglátott a derekamat karolgató Hackersonnal, megtorpant, és nem túl barátságos pillantást vetett ránk.

- Mi folyik itt? – kérdezte érdesen.

- Már indulok is... - kezdtem volna gyorsan, ám Hackerson közbevágott:

- Megkérdeztem Fridától, hogy eljön-e velem vacsorázni a Golden étterembe.

Raul enyhén szólva sem derült fel a válasz hallatán.

- Miss Lorne gyanúsított egy gyilkossági ügyben – morogta, és a kelleténél egy fokkal erősebben csapta le a papírhalmot Hackerson asztalára.

- Gyanúsított? Ugyan már! – kacagott fel a kollégája. – Frida nem ölt meg senkit. A legrosszabb, amivel gyanúsíthatjuk az áldozatnál talált fényképe alapján, hogy kavart Whitmore-ral. Súlyosabb dolgot nehezen tudnánk hozzá kötni.

Gomez kapitány minden további felelet nélkül kicsörtetett az irodából, és bevágta az ajtót maga mögött.

- Hát, úgy tűnik, nem tetszett neki a magyarázatom – jegyezte meg Hackerson.

- Mindegy, valamire rá kellett fognunk, hogy miről beszéltünk, mielőtt betoppant – mondtam rá, miközben távolodtam tőle egy lépést, és én is az ajtó felé indultam. Már nyitotta volna a száját, minden valószínűség szerint arra készülve, hogy bizonygassa, vacsorameghívása nem csak álca volt, de megelőztem a bajt. Egy-két gyors búcsúszót hadarva kisurrantam az irodából.

Már azt hittem, sikerül kiiszkolnom az épületből észrevétlenül, ám a kijárat mellett ott állt Raul karba tett kézzel. Gyanítottam, hogy rám vár. Sötét szeme komoran villant felém:

- Azt hiszi, hogy így nyomozási információkat szedhet ki a kollégámból?

Megálltam vele szemben. Egy darabig néma csöndben farkasszemet néztünk egymással, aztán egyszer csak újra megszólalt:

- Lehet, hogy a kollégám nem zavartatja magát, ha a helyi Etikai Kódex 40. szakasz 5. pont 7b. alpontjának megsértéséről van szó, de én szeretném nyomatékosan arra kérni Önt, hogy ne kényszerítsen egy hatósági személyt súlyos szabályszegésre. Legalább a nyomozás adatgyűjtési fázisának végét várja meg az éttermi randevúkkal és hasonlókkal. Bízom benne, hogy ennyi tisztesség szorult Önbe.

Inkább nem mondtam semmit. Félrecsapva a fejemet, kisiettem az épületből.

Megpróbáltam a padló alá rejtett számokra, koordinátákra és a következő úti célomra összpontosítani.

19. fejezet: A felfedezés

Letöltöttem a telefonomra egy ingyenes térképalkalmazást. A segítségével meg lehetett határozni térbeli koordináták pontos elhelyezkedését. Betápláltam az alkalmazásba az úti célomat, miközben bíztam benne, hogy a rendőrség nem pont most fog próbálkozni a készülék bemérésével. Végül is, kevésbé aggasztott így, hogy nálam volt a teló, mint ha Mrs Blackhawknál maradt volna. Így legfeljebb magamnak okozhatok bajt, ahhoz pedig már hozzá voltam szokva.

Sokkal inkább nyomasztott egy újonnan felerősödött aggodalmam, és ennek egyáltalán nem örültem. Amióta felmerült a gyanú, hogy Gomez kapitány is érintett lehet az ügyben, kezdtem jobban átérezni Litvin professzor helyzetét, hogy vonakodott információkat megosztani velem Whitmore halálával kapcsolatban. Zavaróan lehangoló, vegyes érzés, ahogyan az ember igazságérzete azt szorgalmazza, hogy utolérjen mindenkit a törvény keze, aki ilyen szörnyű gyilkosságok hátterében állhat, de közben azt kívánja, bárcsak megóvhatná a személyt, akit nem akar bajba keverni.

Bár Mrs Blackhawk rendőrkapitányos csipkelődését igyekeztem kiblokkolni, azt kénytelen voltam beismerni magamnak, hogy minden idegesítő rossztulajdonsága mellett is jó embernek tartom Gomez kapitányt. Tisztalelkűnek, becsületesnek. És nem volt afelől szemernyi kétségem sem, hogy ha megszegett pár szabályt vagy előírást, akkor olyan okból tette, amit minden további nélkül elfogadnék és megértenék, ha tudnék róla. Ha azért kellett neki némi kenőpénz, hogy az öccsét időnként megmentse a véreskezű hitelezőktől, hogyan hibáztathatnám érte? Miféle embernek kellene ahhoz lennie, hogy elutasítson egy-két zsíros ajánlatot? Ki az, aki eltűri, hogy laposra verjék vagy megcsonkítsák az öccsét csak azért, mert ő nem hajlandó törvényt szegni? És ha bármi más oka volt rá, hogy gyilkosoknak nyújtson segédkezet, az sem lehetett ennél kisebb jelentőségű. Áldozzam fel Raul karrierjét, állását, szabadságát, mindent, amit egész életében elért, és amire büszke volt, az igazság oltárán? Tényleg ennyire fontos kideríteni, hogy pontosan mi történt? Nem hagyhatnám rá a rendőrségre, hogy egyszerűen lezárják az ügyet a maguk módján?

Azonban erre is képtelennek éreztem magam. Whitmore egy irritáló lúzer volt, de mégiscsak egy ember, akit baseballütővel agyonvertek! És szegény Jasper zöldséges... A néhai Thomas Daltonról nem is beszélve! Mi van, ha tényleg még ő is gyilkosság áldozata lett? Ennek a lefülelését bízzam a korrupt helyi rendőrség szerencsétlenkedésére?! Hogy tehetném?

Megpróbáltam kiszorítani a gondolataim közül a témát, mert attól féltem, hogy ha túl sokáig aszalok a kérdésen, tényleg nem fog jót tenni a szakmai ítélőképességemnek. Úgysincs semmilyen értelmes válasz az ilyenekre. Abban biztos voltam, hogy leállni nem fogok, túl mélyen benne voltam már. Egyelőre igyekeztem az útvonalra koncentrálni, és kocsimmal a tópart felé vettem az irányt. A többi meg majd elválik.

Bár nem tudtam kizárni a kellemetlen érzést, de sikeresen áttereltem a figyelmem a nádas menti keskeny betonútra. Litvinnek igaza volt, a koordináták tényleg a tó menti területre mutattak, és nem is kellett nagyon beletaposnom a gázba, hogy hamarosan elérjek a telóm alkalmazása által jelzett pont közelébe.

Lehúzódtam az út szélére, leparkoltam, és lezártam a kocsit, majd gyalog vágtam neki a füves résznek. Az úttest és egy távolban húzódó erdőfolt között terült el. Először azt hittem, hogy a réten kell keresnem a végállomást, de egészen a fák közé be kellett gyalogolnom, mire megérkeztem a koordináták pontos találkozásához.

Ahogy körbenéztem, elsőre nem igazán láttam, hogy mit kellene megfigyelnem. Néhány nyárfa állt ott bokrokkal környezve, és füves zsombékok emelkedtek a tövükben. Semmi említésre méltó.

Miután jártam három kört, és mindenféle szögből lefényképeztem a növényzetet meg a földet, megálltam a tisztás közepén. Mivel még mindig nem leltem átütő felfedezésre, nekiláttam a fák törzsét végigütögetni, körbekopogtatni. Nem találtam rejtett üreget.

Amint azonban az egyik nyárfa mellé léptem, egyszer csak fémes csördülést hallottam a cipőm sarka alól, a fű közül.

Lepillantottam, és egy fűvel benőtt fémfedél szegélyét vettem észre. Megpróbáltam félrehajtani a növényeket, hogy jobban megnézhessem. Ekkor tűnt fel, hogy az öntött vasból készült aknafedél-féleséget borító susnyással valami nem stimmel. Megdörzsöltem a levelek szélét, de nem eresztettek nedvet, hanem száraz, természetellenes tapintásuk volt. Egyet megkíséreltem kihúzni a földből, mire az egész halom megemelkedett. A fémfedélen elhelyezett növénykupac egy összefüggő, műanyag álca volt.

- Lám, lám! Mi lapul itt?

Félrepakoltam a műzsombékot, és szabaddá tettem az alatta megbújó vasfedelet. Volt rajta egy fémgyűrű, abba belefűztem mindkét kezem, és nagy rántással felnyitottam. Függőleges, kibetonozott falú üreg vált láthatóvá. Egy fémlétra vezetett le a koromfekete mélységbe.

Visszamentem az autómhoz a zseblámpámért, és miután előhalásztam a csomagtartóból, megint megkerestem a vasfedelet. Levilágítottam az üregbe, de a lámpával sem tudtam mélyebbre lelátni, mint a napfény bejutó sugarai segítségével. Kénytelen voltam a fogam közé kapni a zseblámpát, és miután feltűztem dús, rakoncátlan, vörösre festett hajam, elkezdtem leereszkedni a létrán. Túlságosan nem örültem, hogy a fehér alapon piros pettyes topánkámban kell nekivágnom a feladatnak, de sajnos a váltócipőmet ki kellett mosnom, miután fűfoltos lett a Daltonok kertjében, és elfelejtettem másikat hozni helyette. Mindegy, egy pár cipőt megér egy gyors körülkémlelés. Ki tudja, mi van lenn? Lehet, hogy sürgős megnéznem, és jobb, ha nem halogatom addig, amíg megfelelő öltözékért hazamegyek. A farmer shortomat és a Minnie egeres pólómat nem sajnáltam annyira, jól bírták a terepmunkát, úgyhogy megvontam a vállam a cipőre, és fokról fokra learaszoltam a mélybe.

Először semmi sem történt, csak egyre lejjebb és lejjebb kellett másznom. Egy idő után már teljes sötétségben és nyirkos hűvösben kúsztam. Egyszerre hideg szellő csapta meg nejlonharisnyás lábamat, és ahogy a fogam között szorított zseblámpa fényét lefelé fordítottam, észrevettem, hogy egy nagyobb betonkamrába érkeztem.

Leszökkentem, és körülnéztem a helyiségben. Az egyik falán a létra vége volt, a másik háromból viszont alagutak nyíltak különböző irányokba. És ahogy bevilágítottam az egyes alagutakba, onnan is megszámlálhatatlan kisebb-nagyobb betonüreg és -járat vezetett tovább elágazva, mindenfelé.

Föld alatti folyosórendszer.

Mi az ördögért titkolhatja a szemüveges ál-Giselle a lejárat létezését? Miért betonoztatta be az idevezető számokat? Mi van itt lenn, egy Titkok Kamrája?!

A betonhelyiségből szertevezető alagutakban tettem pár lépést befelé, de úgy tűnt, mindegyik annyifelé ágazik, hogy cél nélkül értelmetlen lenne elindulnom hosszabban bármelyiken is. Lehet, hogy a koordináták mellett a padlóba vésett többi szám segítene megtalálnom az útvonalat? Elágazásokat jelölhetnek?

Elképzelhetőnek tűnt, de nem sokat segített. A sok szám összevissza volt a padlóba firkálva. Az életben nem találok el egy ilyen számkáosz alapján a kincses bányához!

Jobb, ha nem folytatom az utam a labirintusszerű, sötét üregekben, amíg nem fejtem meg a számrengeteget. Még az hiányzik, hogy eltévedjek a föld alatt! Ideje visszatérnem a szabadlevegőre.

Ekkor azonban meghallottam egy furcsa, vinnyogó kis hangot. Megpördültem, és a hang irányába világítottam a zseblámpával.

Egy kosztól csöpögő, sovány állatka futott elém a sötétből az egyik alagút oldaljáratából. Kiadott egy újabb nyafogó hangot, és odaült pöttyös topánkám orrára. Négylábú volt, bár a fajtáját nem lehetett megállapítani a rátapadt fekete mocsoktól.

Óvatosan odatettem az egyik kezem a koszos lény orra elé. Amikor nem kezdett el sem morogni, sem semmilyen félelemre vagy támadásra utaló jelet adni, a hóna alá nyúltam.

Felemeltem a szutyoktól csöpögő, csontsovány, remegő állatot, egyik karommal átfogtam, és nehézkesen felmásztam vele a fémlétrán a kijárathoz. Kivittem magammal a föld alól, majd lecsuktam a vasfedelet, és rátoltam a műanyag fűzsombékot.

A lucskos állat hevesen pislogni kezdett a kinti fény hatására. Csak az egyik szemét bírta rendesen kinyitni, a másik sérültnek tűnt. Próbáltam kivenni, hogy egyáltalán miféle szerzet lehet. Egy oposszumra tippeltem, bár annyira koszos volt, hogy egyáltalán nem tűnt biztosnak.

- Na, jól van, te kis nyomorúság. – Leterítettem alá a bőrdzsekimet, és betettem az állatkát a kocsim hátsó ülésére. – Hazajössz velem, és megnézzük, mit tudok tenni az érdekedben.

Az oposszumnak nézett állat ekkor egy vakkantást hallatott. Hoppá!

- Hé, te egy kutya vagy? – bökdöstem meg a lényt csodálkozva.

Ismét vakkantott egy aprót.

- Ül! – szóltam rá nyomatékosan, és a kis állat engedelmesen letottyant a dzsekimre. Tényleg egy kutya.

Néhányszor rá kellett szólnom az ebre vezetés közben, hogy nyugton üljön, de elég engedelmes volt, így szerencsére ott maradt a leterített ruhadarabon, és nem koszolta össze a kocsimat, míg hazáig hajtottam vele.

Otthon adtam neki egy tányér tojásos-zöldséges rizst. Befalta húsz másodperc alatt, aztán nekiálltam a kád közepén lecsutakolni.

Nagy nehezen, fél üveg sampon és töméntelen víz elfogyasztása után sikerült többé-kevésbé kiöblítenem a szőréből a rengeteg mocskot. Még így is elég rémesen festett. Sovány volt, mint egy kis kutyacsontváz, és foltokban hiányos a szőrzete. Bal szemét pedig egy sérülés miatt csak pici résnyire tudta kinyitni. Ahogy alaposabban szemügyre vettem az immár fehér-barna alapszínű jószágot, egyszer csak beugrott, hogy a szörnyű megváltozás ellenére is halványan ismerős a bundája egyedi mintázata.

Belém villant a sejtés, hogy megtaláltam Mrs Blackhawk foxterrierjét, ami egykor fényes nappal szőrén-szálán eltűnt a városi szökőkút kellős közepéből.

*

Elmentem elkérni egy telefonszámot Litvin professzortól. Tudtam, hogy tőle szerezhetem meg leggyorsabban, hiszen mesélte, hogy részt vesz egy olyan projektben, amelyik egy hűtővíztároló egység építését célozza meg. Ahhoz nyilván kellett csatornázási terv is. Igazam lett, a szerb professzor valóban tudott adni egy telószámot, így el tudtam érni a témához leginkább értő szakembert.

Szerencsére, a szakértő éppen dolgozott, az irodájában érte utol a hívásom. Beleegyezett, hogy ha még munka vége előtt odaérek, hajlandó segíteni. Úgyhogy beletapostam a gázba, és hamarosan beestem az ajtón.

Egy szemüveges, pocakos, kopaszodó férfit találtam ott, óriási aktatornyok közt körmölve.

- Jó napot, Miss Lorne! – szorította meg a kezem az iraterdő fölött. – Miben segíthetek?

- Elképzelhető-e, hogy a horgásztó mellett van egy használaton kívüli csatornarendszer? – robbant ki belőlem a kérdés. Előrángattam a lakktáskámból papírnoteszemet és tollamat.

Meglepetten pislantott rám a szemüvege fölött.

- Nos, ez nem csak elképzelhető, hanem így is van – felelte kis hümmögéssel. – Nem jut oda szennyvíz, mióta elbontották fölüle a tehenészgazdaságot. Földcsuszamlási kockázat állt fenn, azért zárták le. Egyes részei viszont még mindig összeköttetésben állnak a jelenlegi fő-csatornarendszerrel.

- Mekkora területről van szó?

- Sajnos, nem adhatok ki további információkat, csak ha rendelkezik hivatalos kutatási engedéllyel. Beszerezte már a vízügyi hatóságoknál?

- Na, jó, hagyjuk! – váltottam sürgősen témát. – Lenne még egy meglehetősen furcsa kérdésem. A főtéren álló szökőkút elszívó rendszere képes elnyelni egy kistermetű foxit?

- Kizárt. Először is, található egy védőrács az elszívó vezetéknél. Nem férne át rajta egy diónál nagyobb tárgy.

- Feltételezzük, hogy valaki kiszereli a rácsot! Ekkor már le tudna menni egy egész kutya a csövön?

- Ehhez még a víznyomást és a szelepműködést is módosítani kellene. Van ugyanis egy biztonsági szelep, amelyik azonnal zárul, ha túl nagy tárgy kerül az elszívó rendszerbe. Megakadályozza, hogy lerántsa az áramlat az idegen tárgyat a gépezetbe.

- Jó, de elméletben lehetséges, hogy bizonyos szándékos módosítások után a szökőkút beszippantson egy kisebb foxit?

- Elméletben igen.

- Hogyan végezhetők el ilyen változtatások?

- A biztonsági szelep kiiktatásával és a többi szelep működésének fokozásával.

- Mit kell tenni?

- Szét kell hozzá bontani a szökőkutat a tér közepén. Igaz, van egy másik lehetőség is: létezik a csatornarendszerben egy irányítóközpont a hidraulikus szelepekhez. Ott is szabályozható, de az egy lezárt vezérlőegység a karbantartó személyzet számára, illetéktelen személyek nem férhetnek hozzá.

Összecsaptam a noteszemet.

*

Ha nem keményítette volna meg a szívem túlságosan a munkám során nap mint nap látott sok sivár, kiábrándító érzelmi kapcsolat, egészen biztosan meghatódtam volna a nagy viszontlátás pillanatában. Amikor ugyanis a kórházból frissen kihozott Mrs Blackhawkot betámogattam a háza kapuján, a foxi – meglepetés gyanánt korábban gondosan elhelyeztem a hátsókertben – olyan sivítással száguldott előre, mintha az életéért futna. Egyenesen a gazdája karjába repült.

Az öregasszony pár pillanatig csak nézett, nem értette, miféle nyüszítő, sovány, borzas valami csimpaszkodik belé. Aztán viszont hamarosan a felismerés fénye gyúlt keskeny szemében, és döbbent boldogsággal kapta a karjába a kis állatot.

- Gömböc! Gömböc! – hajtogatta az eb nevét könnyekig meghatódva.

Megjegyezném, hogy amikor az öregasszony elkeresztelte a kutyát, akkor az még kellően kövér és dússzőrű volt ahhoz, hogy a megnevezés értelmes legyen.

Karba font kézzel álldogáltam a háttérben, egyik lábamról a másikra nehézkedve. Az ilyen helyzetekben sosem tudtam igazán, mi lenne a megfelelő viselkedés. Ritkán fordult elő, hogy pozitív kimenetele lett a munkaügyeimnek. Mondjuk, egyszer volt olyan, hogy egy feleség ráuszított a férjére, hogy derítsem ki, hová jár az úriember esténként, ugyanis a férfi rendszeresen eltűnt hosszú órákra, és mindenfélét hadovált a feleségnek arról, hogy hol volt. Így hát, az asszony felkért, én pedig kisvártatva kiderítettem, hogy a férj csak különleges születésnapi meglepetést szervez az asszonynak. A nő önfeledt, megkönnyebbült örömét nézve akkor is hasonlóan feszengtem a „közömbös kívülálló” szerepében. Na, nem mintha a csúnya végű ügyeim kevésbé tűnnének feszélyezőnek, amikor óriási üvöltözésbe és sírásba, meg persze viharos pofonokkal megspékelt szakításokba torkollnak, de azokhoz furcsamód nem is kellett igazán hozzászoknom. Kezdettől fogva kívülről tudtam szemlélni, és amúgy is volt egy jól begyakorolt reakcióm: papírzsebkendő-átnyújtás és vállveregetés.

Míg az öregasszony sírdogálva gügyögött a rég nem látott házi kedvencnek, én megpróbáltam azzal elütni az időt, hogy tárgyilagosan elemeztem gondolatban az eb eltűnését.

Mrs Blackhawk benntartotta a házban az állatkát, és sétálás közben is pórázon vitte maga mellett. Egyedül a főtéren engedte szabadon mindennap tíz-tizenöt percre, amíg a kutya pancsolt egyet a szökőkútban. Ha olyan rosszindulatú lennék, mint a szomszédasszonyom, simán feljelenthettem volna annak idején ezért a szokásáért a közterület-felügyeletnél vagy a közegészségügynél... De nem tettem, mert én sokkal jobb fej vagyok, mint ő. Na, szóval, a foxi minden melegebb napon fürdőzött egyet a szökőkútban, és ez volt az egyetlen alkalom, amikor távolabb került a gazdájától. Mi sem alkalmasabb egy balesetnek álcázott támadásra.

- Jól figyeljen! – mondtam a még mindig örömkönnyeket hullató szomszédasszonyomnak. – Senkinek nem árulhatja el, hogy előkerült a kutya. Amíg véget nem ér a nyomozás, ne engedje ki a házból sem, legfeljebb, ha nagyon muszáj, az udvarra.

- Ugyan miért? – szipogta, a félszemű foxi fejét lapogatva.

- Mert szerintem a kutyája olyanba csöppent, amibe nem lett volna szabad. Mi másért próbálták volna meg körmönfont módon eltenni láb alól?

- Eltenni láb alól?

- Ideiglenesen átállították a szökőkút működését, miután leszerelték a védőrácsot. Mindennap ugyanabban az időpontban vitte sétálni a foxit, és a kutya napos időben pancsolt egyet a szökőkútban, így nem volt nehéz kiszámítani, mikor kell elkapni. Amint a foxi beugrott fürdőzni, átkapcsolták a szelepeket, és beszippantották a kutyát a szökőkutat hajtó hidraulikus gépezetbe, abban bízva, hogy az eb kétségtelenül halálát leli a balesetnek álcázott akció során. Csakhogy a kutya kijutott valahogy a keringetett vízáramból a csatornarendszerbe, és azóta ott bolyongott magányosan a sötét, koszos vezetékekben...

Elhallgattam, mert Mrs Blackhawk olyan arcot vágott, mint aki ezúttal tényleg szívrohamot kap. Nem közöltem vele a feltételezésemet, hogy patkányhúson és hulladékon kívül nem sok ehető falat szerepelhetett a pórul járt állat étlapján az elmúlt majdnem egy évben.

- És gyanítom, hogy kapcsolatos a Whitmore-üggyel – mondtam inkább, a foxi szenvedésének részletezése helyett. - A szökőkút szelepeit szabályozó központ lenn van a föld alatt. Valószínűleg megközelíthető abból a folyosórendszerből, amelynek bejárati koordinátái a bridzsklub padlója alá vésve rejtőztek, és az ál-Giselle gyorsan kötő betont vett a végleges elrejtésükre. Aligha véletlen egybeesés.

Mrs Blackhawk letörölt egy kövér könnycseppet az orra tövéből.

- Te hoztad vissza Gömböcöt, igaz? – Úgy nézett rám, mintha legalábbis csodát látna.

- Ja, én. – És még mielőtt bármit válaszolhatott volna, gyorsan hozzátettem, hogy megelőzzem a meghatott hálaáradatot: - De ha még egyszer fel mer jelenteni a bokraim miatt, saját kezűleg gyömöszölöm vissza őt a szökőkút lefolyójába!

20. fejezet: A csapda

Kinyomtattam az irodámban az összes fényképet. A padlóba vésett számokat, a Giselle Daltont meg kedvesét ábrázoló fotót, a szobájában készített képeket, illetve a beszkennelt szövegeket és az aknalejárat környékét felmérő fényképeket is. Ezután minden képet kinagyítottam tíz-tizenöt részletben, és azokat is külön sokszorosítottam. Fogtam a papírhalmot, és elsiettem vele szomszédasszonyomhoz.

A karosszékében szendergő Mrs Blackhawk kezébe nyomtam a papírköteget:

- Mivel úgyis pihenésre van szüksége az elrepedt bordái miatt, üldögéljen itt a lábát egy lavór vízben áztatva, és közben áttanulmányozhatja az összes fotót. Minden részletet! Jó?

Az öregasszony gyanakodva rám sandított.

- Most, ugye, nem csak lepasszolsz egy unalmas, apró-cseprő feladatot, amíg te sokkal izgalmasabbat csinálsz majd?

- Á, dehogy! Megkapta a legfontosabb kutatómunkát – hazudtam gyorsan, és nyomtam egy barackot a félszemű foxi feje búbjára búcsúzóul.

*

Litvin és az állítólagos unokaöccse kinn ült a professzor villájának udvarán álló kerti padon, és Bill készülő szakdolgozatát elemezték a látogatásom pillanatában.

- Remek szabadidős elfoglaltságot hoztam – jelentettem be lendületesen.

Egyből rosszat sejtve néztek össze. Én viszont kizökkenés nélkül belefogtam a kifejtésbe:

- Abban bízom, hogy tudnak kutatási engedélyt szerezni és azzal feltűnésmentesen hozzáférni a csatornarendszer horgásztó melletti, lezárt ágait ábrázoló tervrajzokhoz. Bemennek az önkormányzathoz más ürüggyel, és nagy titokban leülnek megtekinteni ezeket a térképeket és műszaki rajzokat. Körültekintőnek kell lennünk, mert veszélybe kerülhetnek, ha kitudódik, hogy mit vizsgálnak.

Litvin ezen a ponton megpróbált közbeszólni, de nem hagytam érvényesülni. Tovább hadartam:

- Tehát, első az óvatosság. Az alábbi számok segítségével – itt a feszesen ülő Litvin kezébe nyomtam a régi bridzsklub területén padlóba vésett számokról nyomtatott képet – megfejtik, hogy a használaton kívüli csatornarendszer mely részén lehet elrejtve valami fontos. Kapnak, mondjuk, két napot. Csipkedjék magukat, minden perc számít! Ja, és még egyszer: szupertitkos küldetés, ne beszéljenek róla senkinek!

- Mégis, hogy képzeli, hogy mi... – kezdte volna a professzor megbotránkozva, én viszont közbevágtam:

- Ugye, nem akarják, hogy az évtized pletykáját szolgáltassák városunk számára? Ugyanis, ha véletlenül eljárna a szám, hogy pontosan milyen viszonyban állnak egymással...

- Tudja mit? Tegye tönkre a hírnevemet, ha akarja! – vágott vissza Litvin felszegett állal. – Egész életemben azon dolgoztam, hogy tiszteletre méltó és a társadalom számára elfogadható életet teremtsek magamnak, de ha mindenáron le akarja rombolni, hát, tegye! Elegem van a zsarolásából. Nem vagyok hajlandó tovább tűrni...

Bill leintette, gyengéden megfogva a kezét. A váratlan érintésre a professzor megdermedt, és az ajkára fagyott az újabb odavetni szándékozott mondat.

- Jó, jó, megcsináljuk – ígérte Bill készséggel. – Igazán nem nagy probléma, ha két délutánt rá kell szánnunk.

- Miért engedsz az alávaló zsarolásnak? – Litvin csodálkozva fordult felé. – Téged nem is szokott érdekelni, hogy mások mit gondolnak rólad!

- Engem nem, de téged igen. Nem akarom, hogy bajod essen kettőnk miatt. Ha kell, egyedül is megcsinálom, amit Miss Lorne kér tőlünk. – Bill ezután már hozzám intézte a szavait: - Nézze! Amint tudom, elkezdem a nyomozást az önkormányzati irattárban. Ma estére már megígértem két haveromnak, hogy elmegyek velük a Neon diszkóba piálni meg jó csajokat fogni, de holnap hozzálátok, és mindent megteszek, hogy minél előbb választ találjak a kérdésére.

- Helyes – biccentettem felé, aztán elfordultam a kapu irányába. – Azt hiszem, most viszont megyek is, mert úgy látom, hogy a „nagybátyja” mondani szeretne valamit négyszemközt ezzel a folytonos-diszkóba-járás-és-csajozás-témával kapcsolatban. Igazán nem akarok zavarni.

Visszakacsintottam a halálra váltan rám bámuló Litvinre, és sietős léptekkel elhagytam a villa udvarát.

Miközben beszálltam az autómba, már energikusan a következő lépésemen tűnődtem. Most, hogy pár segédnek kiosztottam a szöszölős feladatokat, itt az ideje, hogy magamra vállaljam a munka kalandosabb részét. Arra készültem, hogy csapdát állítok.

*

Alaposan kicsíptem magam. Kivételesen kivasaltam a hajam, és sötét tűsarkút húztam fel. Ezúttal kerültem minden feltűnősködő színt: csak egy szürke, nem túlságosan rövid, de az alakom hangsúlyozásához eléggé tapadós szoknyaruhába és fehér blézerbe öltöztem. Sminknek is inkább füstös, sötét szemtónust választottam, semmi rikítót vagy megosztót. Igyekeztem a lehető legelbájolóbban kinézni.

Ezután egész este a rendőrség épülete körül őgyelegtem, kivárva a pillanatot, amikor Gomez kapitány hazafelé indul. Amikor végre valahára megjelent már civil ruhában a kijáratnál, elindultam felé. Raul meghökkentő látvány volt pólóban, fekete farmerben és sportcipőben, mivel eddig csak egyenruhában láttam. Persze, az elmaradhatatlan csillogó kulimász, amellyel félrefésülte éjfekete haját és rövidre vágott szakállát, most sem hiányzott az összbenyomásból.

Az útjába libbentem, és egyszerűen kijelentettem:

- Arra gondoltam, hogy elvihetne vacsorázni.

Gomez kapitány megállt, mintha láthatatlan falnak ütközött volna:

- Tessék?

- Megteszi egy büfé is felőlem, ha nem akarja költségekbe verni magát. Egy szendvicses például. Mindenképpen beszélnünk kell.

- Itt is elmondhatja, amit akar.

- Itt az utca közepén?

- Ha gondolja, bemehetünk az épületbe, és leülhetünk egy kihallgató helyiségben vagy egy irodában.

Pókerarcot vágtam, mert célom fontosabb volt, mint grimaszolni a rendőrkapitány válaszát hallva.

- Na, jó, figyeljen! – Karon fogtam, és félrehúztam a fal mellé. Látványos óvatoskodással lehalkítottam a hangom. - Titkosat kell elmondanom. Meg kell esküdnie, hogy senkinek nem beszél róla. Senkinek. Érti?

Nem felelt, csak némán rám szegezte sötétbarna szemét.

- Megesküszik?

- Miss Lorne! Hithű katolikus vagyok. Nem dobálózom olyan szavakkal, mint eskü.

Elfojtottam egy fáradt sóhajtást:

- Nem szó szerint gondoltam. Elég, ha megígéri. Megtenné? Tényleg nem tudhatja meg senki.

- Rendben. Mindent, amit mostantól mond, bizalmasan fogok kezelni.

Tartottam egy kis hatásszünetet, majd...

- Ami a diszkó parkolójában történt velem, nem baleset volt – jelentettem be nagy pátosszal. – Leütöttek.

- Sejtettem. – Meg sem rezzent.

- Csakhogy van még más is. Bizonyítékom van arra, hogy ki volt a támadóm.

Mintha egy árnyalattal keményebbé váltak volna az arcvonásai. Kihagyott a szívem egy ütemet a reakcióját látva, de leküzdöttem a belém nyilalló érzést, és úgy folytattam, mintha semmit sem vettem volna észre:

- A tettes ruhájából leszakadt egy kis darabka, és az egyik karperecembe akadva ott maradt. Később találtam meg a kórházban. Egy fehér, drága szövet foszlánya. – Megint feszültségfokozó szünetet tartottam. - Sejtem, hol láttam ilyet korábban. Egy ideje már nyomozok Josh Dalton háza táján, és az ő komornyikja pont fehér egyenruhát hord.

- Feltétlenül a rendőrségre kellene bíznia... – kezdte Raul, ám nem hagytam, hogy tovább mondja.

- Muszáj segítenie! – Karon ragadtam megint, és olyan közel léptem hozzá, hogy ha nem lett volna nálam majdnem fél fejjel alacsonyabb, az orrunk összeért volna. – Rá kell jönnöm, hogy tényleg a komornyik ruhájából van-e a kis foszlány. Nem bízom senkiben, és nem merek a komornyik közelébe menni. Ezek után, hogy lehet, hogy megtámadott, félek tőle. Fogalmam sincs, mit tehetnék egyedül. Kérem, segítsen!

Raul tekintete most már egészen komor volt.

- Be kell szolgáltatnia a szövetdarabot a rendőrség részére.

- Nem! – Megráztam a fejem olyan hevesen, hogy simára vasalt, tűzvörös hajtincseim repkedtek közben. – Magamnál tartom, amíg nem tudom meg, hogy honnan származik.

- Akkor mégis mit vár tőlem?

- Látogassa meg a Dalton-komornyikot valamilyen ürüggyel, és vágjon le egy kis darabot a zakója ujjából! Kérem. Az általa hordott uniformisok szabvány öltözetek, mindegyiknek egyforma anyaga van. Így össze tudnám hasonlítani...

- Nem szokásom kétszínű hamissággal eljárni. – Gomez kapitány hangja nyomasztóan száraz volt.

- Csak ezt az egyet tegye meg! Könyörgöm.

- Miért engem kér meg?

- Csak tegye meg, kérem! – suttogtam már szinte a karjába simulva. - Nincs senki más, akihez fordulhatnék.

Bíztam benne, hogy a csábos kérlelés elég ahhoz, hogy elterelje a figyelmét minden olyan körülményről, ami felfedhetné, hogy hazudok.

A tervem egészen egyszerű volt. A Dalton-villában jártamkor alkalmam adódott kétszer is megfigyelni a komornyik fehér szmokingjának anyagát. Ha Raul másfajta anyagból hoz, akkor nyilvánvalóan a komornyiknak próbál falazni, és összejátszik vele, mert mindenáron azt akarja bizonyítani, hogy a komornyiknak nem lehet köze a támadáshoz. Ha viszont tényleg olyan szövetet hoz, mint a komornyik ruházatát alkotó textília, akkor könnyen lehet, hogy nem a cinkosa, és megbízhatok benne. Feltéve, hogy tényleg a komornyik ütött le. Ezt a tippet viszont elég esélyesnek tartottam, így nem aggódtam túl sokat amiatt, hogy tévedhetek, és a komornyik nem érintett az ügyben. Sőt, még ha nem is ő ütött le, akkor is előfordulhat, hogy Raul azt hiszi, a komornyik volt, és ha segíteni próbálja, hamis szövetdarabot hoz mintának. A csapdám egyedül akkor rossz, ha Raul százszázalékos biztonsággal tudja, hogy nem a komornyik ütött le. Abban az esetben ugyanis nyugodtan hozhat igazi szövetdarabot is, annak ellenére, hogy összejátszik vele. Azért alapvetően legalább hatvan százalék esélyt láttam arra, hogy a csapda működni fog, ha Gomez kapitány sáros az ügyben. Itt az ideje, hogy közelebb kerüljek az igazsághoz!

Ám ekkor Raul olyasmit kérdezett, amitől megállt bennem az ütő:

- Hol tartja a leszakadt szövetdarabot? Az otthonában?

Éreztem, hogy jeges hidegség kúszik végig a tagjaimon. Miért akarja ezt tudni?

- Ott – leheltem elsápadva.

- Ezen belül mégis hol?

- A nappalimban rejtettem el, a sarokban álló üres kaspó aljára, egy dobozban.

- Jobban tenné, ha a rendőrségnek adná. – Raul különös éllel megnyomott minden egyes szót. - Úgy vélem, ez szolgálná leginkább a biztonságát.

Még burkoltan meg is fenyeget! Önkéntelenül hátrálni kezdtem, hogy távolodjak a közeléből. Gomez kapitány azonban váratlanul utánam lépett, és most ő fogott karon:

- Ne tegyen ostobaságot! Szeretném megvédeni, de attól tartok, hogy ha így folytatja, nem leszek rá képes. Ide kellene adnia azt a szövetdarabot. Haladéktalanul!

Képtelen voltam erre bármit mondani.

- Akár hiszi, akár nem, tényleg meg akarom védeni – ismételte el Raul. – Kérem, engedje, hogy megtegyem!

- Nem lehet. – Csak ennyit tudtam kinyögni, és éreztem, hogy tompa fájdalom önti el a szívem.

- Ha elmesélné, miket derített ki...

- Mennem kell.

Megpróbáltam elhúzni a karom a szorításából, ám Raul erős kézzel visszatartott:

- Nem fogom magára hagyni a veszélyben!

Nem engedett tovább hátrálni.

Egyszerre a karjában találtam magam, bár nem biztos, hogy ő rántott oda, vagy inkább én kötöttem ki ott magamtól, mindenesetre hamarosan már egy szinte akaratlan, ösztönösen szoros ölelésben fonódtunk össze. A következő pillanatban pedig mindenféle mérlegelés nélkül szájon csókoltam. Nem tudom, hogy a saját tettem lepett meg jobban, vagy az, hogy a rendőrkapitány viszonozta...

Ám mielőtt még elmerülhettünk volna a hirtelen csókban, nyílt mellettünk a rendőrségi épület ajtaja, és Hackerson lépett ki rajta egy zacskó fánkot majszolva. Amikor meglátott minket, megtorpant, bámult egy nagyot, aztán meglepett vigyor ült ki az arcára.

Bár Raullal rögtön távolodtunk egymástól egy jó nagy lépést, már késő volt, valószínűleg így is nyilvánvaló volt, mit szakított félbe az érkezése.

Hackerson rám hunyorított, én pedig nem bántam volna, ha inkább a fánkevéssel kötötte volna le magát, vagy ha legalább Gomez kapitány kábé annyira tehetségesen leplezte volna az érzéseit, mint én. Sajnos azonban Raul úgy elvörösödött, mint a főtt rák, miközben kapkodva a rúzsomat törölgette a szájáról a kézfeje hátuljával.

Hackerson megjegyezte:

- Hoppá! Nem is sejtettem, hogy ti ketten... Mindenesetre, pár dolgot megmagyaráz.

- Nem, nem, mi ketten csak... Nincs köztünk semmi. – Tiltakozni próbáltam, de aztán félbehagytam, látva a helyzet reménytelenségét. Jobb, ha inkább elpucolok. Oldják meg maguk között! – Most már tényleg mennem kell. Jó éjt!

Sarkon fordulva odafutottam a kocsimhoz, bevágódtam az első ülésre, és vissza sem nézve a két rendőrre, elhajtottam hazafelé.

*

Az „A” tervet, miszerint Raul majd hoz egy mintadarabkát a komornyik ruhájából – vagy éppenséggel nem a komornyikéból – kénytelen voltam feladni a történtek után. Erősen kétséges, hogy kínosan végződött jelenetünk után még követné a kérésemet. Itt volt viszont a „B” terv, amelyik még az „A”-nál is ütősebbnek ígérkezett.

Fogtam az egyik olcsóbb fehér szoknyaruhámat. Már amúgy is csúnyán kirojtosodott a széle, selejtnek minősült, szóval pont megfelelt a célnak. Ezüstözött körömollómmal levágtam belőle egy kis foszlányt.

Ezután kerítettem egy üres ékszeres dobozt. Felnyitottam a dobozka aljára helyezett szivacsos párnát, és becsúsztattam alá egy sima, gombelem nagyságú nyomkövetőt. Tartottam az irodámban egy tucatot a kiemelten fontos ügyekhez. A jól fizető kliensek esetén néha a megfigyelendő alany zsebébe vagy táskájába teszek egyet, hogy biztosan ne veszítsem az illető nyomát. Olcsó, neten rendelhető vackok. Általában igyekszem spórolni az irodám kiadásain.

Miután eligazítottam az egykor nyakláncot tartó szivacspárnát a nyomkövető fölött, rátettem a levágott fehér szövetdarabot, aztán rácsuktam a dobozt. Bútorragasztóval jó erősen összeragasztottam, hogy lehetőleg puszta kézzel ne lehessen felnyitni. Utána odatettem a dobozt az egyik sarokban álló üres virágos kaspóba, ahogyan Gomez kapitánynak mondtam.

Még feltöltöttem a kézi kamerám akkuját, belenyomtam egy bővítőkártyát a készülékbe, és elrejtettem az egyik szekrényem tetején úgy, hogy pont azt a kaspót vegye, amelyikbe előtte belehelyeztem az ékszeres dobozt. Fogtam a csincsilláimat, átcibáltam az állatkákat ketrecestül a hálószobámba a nappaliból, és végül magunkra zártam az ajtót.

- Na, lássuk, mit kezd Gomez kapitány az elrejtett bizonyítékról szóló információval – tűnődtem a ketrec elrendezése közben.

21. fejezet: Képek

Reggelig nem tettem ki a lábam a bezárt hálószobából. Amikor aztán felkeltem, mamuszban és hálóingben egyenesen besiettem a nappalimba, mielőtt letusoltam és megreggeliztem volna. Kihúztam a sarokból a kaspót.

Volt egy utolsó pillanat, amíg még némán szurkoltam magamban, hogy a tegnap este elhelyezett doboz benne legyen érintetlenül, de amint a kelő nap sugarai megvilágították a virágtartó alját, láthattam, hogy az ékszeres dobozka szőrén-szálán eltűnt. Ellopták az éjszaka folyamán.

Örülnöm kellene, hogy a csapdám működött. Mégis elfancsalodva bámultam a kaspó üres alját, mintha szomorú nézéssel visszabűvölhetném belé az eltávolított dobozt.

Egy hosszú percig mozdulatlanul térdeltem a kaspó mellett, aztán félretettem. Levettem a szekrény tetejéről az elrejtett kamerát, és felvittem a hálószobámba. Kényelembe helyeztem magam az ágyamon, majd elkezdtem hatszoros gyorsításban végignézni az éjszaka eseményeinek felvett anyagát a kamera kijelzőjén.

Jó darabig csak az üres szobát csodálhattam, de aztán egyszer csak – a kamera időjelzése szerint hajnali egy tájékán – felbukkant a Dalton-komornyik feje a nappalim ajtajában. Visszább tekertem a felvételt, és normál sebességgel kezdtem követni a jelenetet. Bekapcsoltam a hangot is.

Egy percig csend, aztán zörgés hallatszott a felvett zónán kívülről. Mintha kulcscsörgés lenne... A bejárati ajtóm nyitásának hangja.

Hamarosan megjelent a komornyik a nappalimban. Kis lemaradással a dauerolt hajú, alacsony, szürke kosztümös ál-Giselle követte. Az asszony megigazgatta vastag lencséjű szemüvegét, és körbenézett.

- Keresd a kaspót! – parancsolt rá a komornyikra hangosan suttogva, körülbelül olyan kedvességgel, mintha egy kutyához szólna. Egy olyan kutyához, amelyet nem különösebben szívlel, csak kötelességre idomít.

A komornyik serényen körbejárt a szobában.

- Itt lesz – ismerte fel egyszer csak fojtott hangon, és megállt annál a saroknál, ahol a hamis bizonyítékot este elrejtettem. Előrehajolt, hogy szemügyre vegye a dobozt. Mély lenézéssel megjegyezte: - A kis liba tényleg a kaspóba rakta. Igaza volt a fontoskodó rendőrnek. Pedig én kételkedtem benne, hogy jól hallotta. Mármint, ki tárol egy bizonyítékot díszkaspóban?

- Nincs időnk ilyen céltalan szövegelésre – szólt rá az ál-Giselle szenvtelen suttogással. – Vedd ki a ruhafoszlányt, távozunk!

A komornyik megpróbálta kinyitni a dobozt, de a ragasztó szerencsére jól tartott, az ékszeres doboz nem nyílt fel.

- Egy pillanat, be van zárva. Fel kellene törni...

- Hozd az egész dobozt, ne kockáztassunk az ittlétünkkel! Haladjunk!

- Parancsoljon, asszonyom! – A komornyik átadta a nőnek a dobozkát, majd kisiettek vele a főbejáraton. Hallatszott a kulcs kattanása, ahogy bezárták az ajtót maguk mögött. Nemsokára felberregett egy autó motorja az utcán, és a két betörő lelécelt.

Nem semmi hidegvér kell hozzá, hogy csak úgy lazán besétáljanak az otthonomba az éjszaka közepén. Mit tettek volna, ha, mondjuk, nem tudok a betörési szándékukról, gyanútlanul felébredek legszebb álmomból, és odamegyek megnézni a zaj forrását? Agyonvernek, mint Whitmore-t? Egy vacak kis ruhafoszlány miatt?!

Kirázott a hideg.

Bekapcsoltam a telómon az alkalmazást, hogy meg tudjam figyelni a nyomkövető helyzetét. A virtuális térkép szerint a készülék jelenleg a Dalton villa területén helyezkedett el. Hátha kibontották útközben a dobozt, és félredobták a limuzinjukban, az ékszerdobozba rejtett jeladó pedig nem a kukájukban pihen most, hanem a két betörő által használt limóban. Elvileg nagyjából annyi ragasztót tettem, amennyit némi kitartó feszegetés árán már útközben fel tudnak törni. Szurkoltam, hogy legyenek annyira elfoglalva a „bizonyíték” megsemmisítésével, hogy a dobozáról megfeledkezzenek.

Mindegy, akárhol is van a doboz, arra biztosan jó volt az akcióm, hogy beigazoljam a gyanút, hogy a komornyik ütött le; máskülönben nyilván nem jöttek volna ide ellopni a ruhafoszlányt. Ja, és azt a gyanút is megerősítette, hogy Raul élénken összedolgozik a gonosztevőkkel. Valószínűleg nem is csak egy-két lefizetésről van szó, hanem egy jóval gyümölcsözőbb együttműködésről, ha ilyen gyorsan értesítette őket az általam őrzött ruhafoszlányról.

Lehet, hogy ostoba voltam, hogy bevettem a becsületes, görcsösen szabálykövető rendőrkapitány álcáját? Ráadásul, ha így van, akkor itt nem csak egy testvérét mentegető, kényszerhelyzetbe sodródott, kétségbeesett férfi szenvedéséről van szó! Minden külső kényszer nélkül is rögtön értesítette a komornyikot a ruhacafatról! Simán a nyakamra küldte a támadómat! Rögtön tegnap este. Azok után, hogy előadta, hogy meg akar védeni! És végig a szeme sem rebbent, miközben azt hazudta, hogy segíteni szeretne.

Jó nagy idióta vagyok. Hogy akarhattam egy percig is hinni neki? Pont én! Hányszor láttam a munkám során, hogy mennyi alakoskodásra és hazugságra képesek az emberek! Mégis bedőltem a látszatnak. Ráadásul nem csak elhittem egy hamis álarcot, hanem a magam módján megkedveltem. Még azután is, hogy kiderült, hogy Gomez kapitány átadta a kulcsomat a betörőknek, a padlóba vésett számokat rögtön besúgta a bebetonozáshoz, és a táskámban kutatott a kórházban, én mentséget próbáltam neki találni! Még egy-két kósza percre az is felmerült bennem, hogy talán félre kellene tennem a nyomozásomat, nehogy baj érje...

Az ágyam szélén ülve felhúztam a térdem, és átöleltem karommal. Ennyire szerencsétlen bolondnak még sosem éreztem magam. A legrosszabb az volt, hogy minden észszerű következtetés és megállapítás ellenére a szívem mélyén még mindig ugyanúgy hittem Raulban, mint a mostani felfedezés előtt. Hogy lehetséges ez?

- Koncentrálj, koncentrálj! – szuggeráltam magamat, és végül sikerült a feladataimra összpontosítanom. Gyerünk, látogassuk meg Mrs Blackhawkot! Lássuk, mire ment a fényképekkel!

*

- Kedvesem, csinálj magadnak egy forró csokit: a sütő feletti polcon találsz bögrét meg instant port. Rémesen nézel ki, nem árt egy kis boldogsághormon – fogadott Mrs Blackhawk. – Sejtem, hogy a rendőr szerelmedről van szó.

Már engedelmesen elbattyogtam volna az öregasszony konyhája felé, de az utolsó mondat hallatán megperdültem, és egyenesen rászegeztem lilára lakkozott körmű mutatóujjamat a szomszédasszonyra:

- Ha még egyszer kiejti a száján azt, hogy „rendőr szerelmem”, megsütöm a foxiját vacsorára!

A gazdája lába melletti kosárkában szundító kisállat most egyetlen ép szemét felnyitva rám pillantott, és egy vakkantást hallatott.

Nem vártam választ, kiviharzottam a konyhába.

Mikor már az öregasszony mellett üldögéltem a nappali foteljében, a gőzölgő forró csokival a kezemben, fokról fokra kezdett enyhülni morcos hangulatom.

- Elmeséled, mi történt? – puhatolózott Mrs Blackhawk, amikor látta, hogy már lehiggadtam.

- Gomez kapitány minden valószínűség szerint tényleg a komornyik cinkosa. – Fújtam kicsit az italt, aztán elfogyasztottam belőle egy kortyot.

- Biztos vagy benne?

- Úgy kilencvenkilenc százalék. Elhelyeztem a nappalimban egy hamis bizonyítékot. Csak ő tudott róla, és ma reggelre lenyúlta a komornyik meg a megbízóm. Kamerára rögzítettem. Még meg is említik őt mint fontoskodó rendőrt. Néhány óra alatt rám uszította a cinkosait. – Úgy tettem, mintha el lennék foglalva a csoki kortyolgatásával. – Persze, nyilván létezhet más magyarázat is, de...

- De nem vagyunk naiv sült bolondok, ez a helyzet – fejezte be helyettem Mrs Blackhawk, észlelve, hogy nehezemre esik a beszéd. Megütögette a vállam. – Semmi baj, bogaram, amúgy sem hozzád való volt. Egy ilyen férfit az őrületbe kergettél volna pár hónap alatt. Ráadásul, nem néztetek volna ki jól egymás mellett egy esküvői fotón. Az a magasságkülönbség...

Rámeredtem gyilkos tekintettel:

- Ha nem vált témát most rögtön, grill sült lesz a foxiból!

- Csak vigasztalni próbáltalak.

- Inkább ne!

Egy darabig szomorkás csend ült a szobán, aztán a szomszédasszonyom köhintett egy kisebbet:

- Lássuk a fontos felfedezéseimet!

Elővett egy jegyzetfüzetet. Kísértetiesen hasonlított az én papíralapú noteszemre: még a virágminta is megfelelt, csak az ő füzetén nem rózsaszín rózsa, hanem kék tulipán volt. Kitette közénk az asztalkára az általam rábízott fényképek nyomtatott változatait is, aztán büszkén kinyitotta jegyzetfüzetét:

- Felírtam magamnak először is egyesével a Dalton-szoba szemetesvödrében talált bolti blokkokon szereplő tételeket. Allergénmentes termékeket vettem észre köztük. Céklás kenyér, gluténmentes teasütemény, tészta barnarizs-lisztből. Mind fogyasztható lisztre érzékeny emberek által is. Ilyen termékeket több blokkon láttam. Kiszámoltam: mindig nagyjából egy főnek elegendő mennyiséget vettek.

Hm, egész logikusan végez megfigyeléseket az öregasszony.

- Valaki abban a házban gluténérzékeny? – kérdeztem rá, és kinyitottam a saját noteszemet, hogy a fontosabb pontokat magamnak is felírjam.

- Elég valószínűnek tűnik, és sejtem, kicsoda.

- Ki?

- A megbízód.

- Az ál-Giselle?

- Igen, ugyanis, azt hiszem, rájöttem a kilétére. Ezt hallgasd meg, aranyom! A néhai férjem egyik legjobb barátja a helyi pék volt, és ő mesélte annak idején, hogy Dalton doktor minden reggelre speciális kenyeret süttetett a fiatal feleségének. Több mint negyven éve volt, akkor még ritkaságszámba mentek az allergiás esetek. Mostanáig megjegyeztem, hogy Dalton doktor felesége nem ehetett sima kenyeret egészségügyi okokból.

- Ezek szerint az ál-Giselle a néhai feleség, azaz Josh Dalton nagyanyja?

- Majdnem biztosnak tűnik. Csak egy a bökkenő. Mrs Dalton körülbelül negyvenöt éve halott.

A torkomon akadt egy korty forrócsoki, és alig bírtam lenyelni az utolsó mondat hallatán.

- Micsoda? - köhögtem.

- Eugene Dalton fiatal felesége körülbelül negyvenöt évvel ezelőtt belehalt egy komplikációba az egyetlen lánya, Giselle születésekor. Dalton doktort lesújtotta a gyász. Még az asszony temetésén is ott voltam. Szinte az egész város elment.

Félretettem a bögrét:

- Pedig korban pont illene a megbízómhoz.

- Jó, de Mrs Dalton akkor is halott.

- A fiatal Giselle-t a saját bevallása szerint szellemek üldözték. Na, mit szól hozzá, hogy megtaláltuk a mi drágalátos kísértetünket!

- Mégiscsak hiszel a szellemekben?

- Mi volt Josh Dalton nagyanyjának a teljes neve?

- Ethel. A teljes leánykori nevét nem ismerem, csak így hallottam a nevét, hogy Ethel Dalton. Állítólag ő is az egészségügyben dolgozott a házasság előtt, mint a férje. Egy nagyvárosban, nem itt a helyi kórházban.

- Ő is orvos volt?

- Kétlem; túl fiatal volt hozzá. Egyébként viszont fogalmam sincs. Nem ismertük jól, mert csak az esküvő után költözött ide, és nem sokkal később teherbe esett, majd tragikus módon belehalt a szülésbe. – Az öregasszony elmerengett az emlékek hatására. – Szép temetése volt. Igazából Dalton doktor miatt vettünk rajta részt, ő köztiszteletben állt már akkor is. Emlékszem, örültem, hogy sikerült rábeszélnem a férjemet, hogy a szebbik felöltőjét húzza fel. Hogy nézett volna ki ott a foltozott könyökűben... Micsoda blamázs lett volna! Tudod, akkor még fiatalasszony voltam.

- Meglehetősen nehéz magam elé képzelni.

- Aranyom, olyasmi idős voltam akkor, mint te most.

Ezt már inkább meg sem kíséreltem elképzelni.

- Jó, tehát az elvileg elhunyt Ethel Dalton lehet a titokzatos ál-Giselle – mondtam inkább. Felírtam az adatot a noteszembe. - Óvatosan elő kell róla ásnunk, amit lehet.

Elővettem a táskámból egy kinyomtatott képet. A kamerám anyagából csináltam az irodámban reggeli után, és a megbízómat ábrázolta, ahogy a nappalim ajtajában áll.

- Így nézett ki a néhai Ethel? – kérdeztem, odanyújtva a képet szomszédasszonyomnak.

- Nagyjából, csak persze sokkal fiatalabb volt. – Mrs Blackhawk elgondolkodva vette szemügyre. – Ethel is alacsony volt, és a haját ugyanígy daueroltatta, bár ő nem hordott szemüveget, és kecsesebb volt, nem ilyen zömök. Mondjuk, ezek megváltozhattak az idő előrehaladtával. Így visszagondolva, a szürke, visszafogott öltözködés is jellemző volt rá. Emlékszem, hogy sokan furcsállották, miért nem öltözik hivalkodóbb, drágább ruhákba, ha már olyan gazdag férjet fogott magának, mint Eugene Dalton doktor.

- Nyugodtan leszögezhetjük, hogy ez az asszony valóban Ethel Dalton. Minden egybevág.

- Beazonosítottuk végre az ál-Giselle-t. - Mrs Blackhawk kihúzta magát, amennyire bordasérülései mellett bírta.

Kitaláltam, hogy elismerésre vár, így beletörődve megjegyeztem:

- Szükség volt az Ön hathatós segítségére is.

- Így van. Köszönöm, lelkem, hogy bevallod. – Lapozott egyet a noteszében. – És most megmutatnám egy másik zseniális felfedezésemet.

Odahajtotta az oldalakat egy elnagyolt vázlathoz. A Dalton-lány szobájának egyik faláról rajzolta, és megmutatta a hozzátartozó fényképet is.

- Nézd csak, lelkem! Ott a sarokban, a macskás fénykép fölött homályos folt látszik a tapétán. Mintha egy kisméretű kép éveken át lógott volna ott, mielőtt eltávolították a falról.

- Levett bekeretezett képet nem találtam a szobában. Csak a keret nélküli fotó volt az íróasztal mögé becsúszva.

- Lehet, hogy pont a keret nélküli fénykép lógott fenn egykor. Kidobhatták a szemétbe a keretét Gisa halála után.

- És miért csúsztatták volna be a keretétől megfosztott fényképet az íróasztal mögé? – vetettem ellen. - Nekem úgy tűnt, mintha a kép csak véletlenül esett volna be oda. Akkor viszont, ha egyetlen fotót pakolásztak volna, feltűnt volna a hiánya. Arra tippelek, hogy Giselle halála után kidobáltak a szobából egy csomó fényképet, és véletlenül egy a sok közül beesett az asztal mögé. Nem is tudták, hogy keresni kellene.

- Jó, akkor talán nem ez a szerelmes fotó volt a falon.

- Talán nem. Lehet érdekes, de lényegtelen is.

Mrs Blackhawk becsukta a füzetét.

- Sokat vizsgáltam az általad készített fényképeket, de eddig még csak ezt a két figyelemreméltó jelenséget sikerült felderítenem – foglalta össze.

Megittam az utolsó korty forró csokimat, aztán ismét odafordultam szomszédasszonyomhoz:

- Köszönöm. Kivételesen el kell ismernem, hogy még nem teljesen demens, és egészen értékes megállapításokat tud tenni.

Mrs Blackhawk megcsóválta a fejét:

- Kedvesem, rémes egy teremtés vagy te. Még szerencse, hogy olyan megértő türelemmel fordulok feléd.

Elnevettem magam, és még az ő sárga, fonnyadt szája szegletében is halvány mosoly jelent meg. Egy percig derűs hallgatásba burkolóztunk.

- Miért akarták bántani szegény Gömböcöt? – kérdezte aztán Mrs Blackhawk. - Mi lehet az oka, hogy meg akarták ölni, el akarták tüntetni?

Felkaptam a fejem.

- Várjon csak! Jó kérdés. Miért akarhattak kinyírni egy kutyát? – Hátradőltem a fotelban, és megtámasztottam a könyököm az egyik hímzett párnán. – Próbáljon meg visszaemlékezni, mi történt Gömböc eltűnése előtt. Semmi szokatlant nem tapasztalt?

- De, Gömböc három nappal előtte, egy este elszökött a kapu melletti résen keresztül, miközben a kerti bokraimat öntöztem. Csak reggelre került elő. Halálra aggódtam magam miatta. Ráadásul elég rossz étvágya volt másnap. Pedig arra számítottam, hogy éhes lesz a hosszú távollét után. Láza is volt, nem csak rosszul evett. Elmentünk állatorvoshoz, ott kapott egy injekciót, és az orvos hazaküldte. Aztán estére elmúlt. Nem kellett visszamennünk további vizsgálatokra.

- Lehet, hogy megmérgezték. – Elmélázva összekulcsoltam kezem, és megtámasztottam rajta az állam. – Mindenesetre, lehet, hogy nem ártana elvinnünk egy állatorvoshoz alapos kivizsgálásra. Egyelőre viszont jobb, ha nem kockáztatunk, és itt tartjuk.

Mrs Blackhawk aggodalmasan megsimogatta a lába mellett pihenő, félszemű kutyus fejét. Én továbbra is a gondolataimba merültem:

- Tudja, van valami, ami kifejezetten nyomaszt. Mire megy ki az egész? Ott a hatalmas Dalton-vagyon, de Dalton mama egy puritán, szigorú asszony benyomását kelti, nem olyan, mint aki dőzsölni vágyik a pénzben. Azt sem lehet mondani, hogy egy célra fordítaná, mert látszólag más sem történik évek óta, csak az unokája tobzódik az óriási pénzhegyek tetején. Szóval, sehogy sem látom, hogy ez a pénz megszerzéséről szólna. Mi másról viszont? A sok kegyetlenség... Mi ér annyit, hogy mindent kockára tegyenek érte?

- Valami, ami lenn van a város alatt?

- Vajon mit művelnek a föld mélyében? Este utánajárok, mi derült ki eddig a csatornarendszerről. Ideje ismét kincskereső útra indulnom.

Ezzel befejezettnek is tekintettem a konzultációt. Készültem volna távozni, hogy bevegyem magam az irodámba, ekkor azonban az öregasszony rákérdezett:

- És mi az az egy százalék?

- Milyen egy százalék?

- Hát, mondtad, hogy a mexikói rendőrkapitány kilencvenkilenc százalék, hogy a gonosztevők cinkosa. Mégis mi ad okot arra, hogy fennhagytál egy százalékot az ártatlanságának? Hiszen átadott a komornyiknak és Ethel Daltonnak egy kizárólag általa ismert információt!

Nem szívesen feleltem, de végül csak beismertem:

- Az, hogy a szívem mélyén még mindig hiszek benne, hogy Gomez kapitány tisztességes.

- Szóltam én, bogaram, hogy elveszíted miatta a józan...

- Ne kezdje megint! Figyeljen! Amikor kiderült a Whitmore-gyilkosság, Raul eljött hozzám egyik este kikérdezni. Úgy kezelt mint egy gyanúsítottat. Hamar elég ellenségessé vált a társalgás, én pedig elvesztettem a hidegvéremet, és egy bántó, durva dolgot vágtam a szemébe a családjával kapcsolatban. Tudom, hogy semmi sem eshetett volna rosszabbul neki. Övön aluli, aljas beszólás volt, ráadásul voltaképpen igaz is, és mint tudjuk, az a legfájdalmasabb, ha olyasmivel szembesítik az embert, amit nem ismer be önmagának sem, de igaz. Mindezt jó bunkón adtam elő. A lehető legbunkóbban. – Tartottam egy kis szünetet, amíg Mrs Blackhawk elképzeli, aztán folytattam: - És Raul képes volt megállni, hogy ne vágjon vissza az én családommal! Pedig biztos vagyok benne, hogy Gomez kapitány tudja, mi történt a szüleimmel annak idején, mert rendőrségi ügy, meg egyébként is közismert. Itt mindenki pletykál mindenkiről. A szüleim esete illett is volna a vitánk témájához, mert az irigységről volt szó. Raul is oda tudott volna szúrni egy mélypszichológiai válaszfejtegetést, és szerintem még át is villant az agyán... De ő kibírta egy szó nélkül, és távozott. – Megint elhallgattam. Amikor újra megszólaltam, a hangom szokatlanul halk volt: - Higgye el, hogy abban a helyzetben erre csak olyan valaki lehetett képes, akinek van elég belső tartása, hogy ne bántson másokat még a saját sérelmei ellenére sem!

Egy darabig csend ült a szobán, aztán Mrs Blackhawk lassan bólintott:

- Jól van, kedvesem, tartsunk fenn neki egy százalékot!

22. fejezet: Előkészületek

Estére már belefáradtam a kórházak hívogatásába. Az irodám vezetékes telefonját használtam, hogy végre kikapcsolhassam a mobilomat, és Mrs Blackhawk is otthonról telefonált. Felhívtuk az összes környező egészségügyi intézményt Ethel Dalton múltja után kutatva. A fedőszövegünk az volt, hogy középiskolai osztálytalálkozóra akarjuk invitálni. Nem találjuk viszont Ethel elérhetőségét, és mivel elveszett az évkönyv, a házasság előtti vezetéknevében sem vagyunk biztosak ennyi évtized után. Mrs Blackhawk időskori feledékenységére hivatkozott, én meg arra, hogy csak a beteg nagymamám megbízásából szervezek találkozót, és nem vagyok képben az egykori osztállyal kapcsolatban. Mindketten kihangsúlyoztuk, hogy az egyetlen, amit biztosan tudunk, hogy Ethel egészségügyben kezdett dolgozni egy-két évig, majd házasság miatt elköltözött. Ugyan sikerült elérnünk, hogy felütötték nekünk a negyvenakárhány évvel ezelőtt ott dolgozók listáját, de sehol sem tudtak hasznos információval szolgálni. Két Ethelt kerítettünk, viszont ahogy utánuk kérdeztünk máshol is, mindkettőről kiderült, hogy téves nyom.

Vacsoraidőre már lefárasztott a sorozatos kudarc, ezért inkább elmentem Litvinékhez, hogy begyűjtsem a padlóba vésett számok alapján készített verzióikat a csatornarendszer rejtvényének megfejtésére. Nem bíztam benne túlságosan, hogy sikerült bármi értelmeset kihámozniuk a szám-káoszból, de legalább nem nekem kellett azzal az idegőrlő feladattal is piszmogni, hogy a csatornarendszer ezerfelé ágazó térképére rávetítsem a rakás szám különböző variációit.

Hm, lehet, hogy ha egy szép napon az irodám szekere jobban fut majd, nem ártana legalább egy titkárt vagy titkárnőt alkalmaznom. Hátha most, a konkurencia halála után belendül a biznisz! Felveszek egy irodai asszisztenst a monoton feladatokra. Én pedig majd kényelmesen hátradőlök a karosszékben, mint valami Hercule Poirot, malmozok az ujjaimmal, és ontom magamból a zseniális következtetéseket... Na, persze. Ha vége ennek a nyomozásnak, mehetek vissza mocsarakban gázolni, garázsfeljárókon ólálkodni, erkélyeken hasalni és flörtölő párocskákat fényképezni, hogy némi pénzért romba dönthessek néhány újabb házasságot. Hogy végignézhessem, ahogy naiv lelkek örök szerelemről és hűségről szőtt ábrándjai kártyavárként dőlnek össze.

Mikor megérkeztem Litvin grandiózus otthonához, egyből szemet szúrt egy változás. Bill kutyájának elkerített parcellája nyitva volt, és a nagy kutya szabadon futkosott a kertben. Odahozta a kerítéshez a labdáját, és várakozásteljesen elhelyezte a hozzám legközelebb eső ponton a füvön.

Sejtettem, hogy mi az oka a kutya újonnan jött szabadságának.

A kerítésen keresztül megpaskoltam a loncsos eb fejét, miközben cinkosan rákacsintva megjegyeztem neki a csengő megnyomása közben:

- Látod, látod, milyen jól jártál vele, hogy a gazdád szeretője a Lorne nyomozóirodától kapott szaktanácsot? Nem kell többet egy szűkös parcellán nyomorognod.

A kutya vidáman megcsóválta a farkát.

Litvin hamarosan kijött elém, és bekísért a nappaliba. Lépteiben ezúttal felére csökkent a kényszeredett, feszült egyenletesség. Még tett egy tétova, apró mozdulatot a mellettünk lomhán ügető kutya homlokának megsimogatására is, bár csak a lehető legtávolabbról és mindössze két ujja hegyével.

- Elkészítettük, amit kért tőlünk – tájékoztatott a professzor a nappaliba érve. Megmutatott egy feltekert, óriási papírlapot. Kisodorta, hogy láthassam rajta a hatalmas műszaki rajzot. Alkoholos filccel be voltak rajta húzva különböző színű vonalak.

- A csatornarendszer térképe. Ez volt a legnagyobb papírméret, amelyre nyomtatni tudtam a laborban. – Litvin kiterítette előttem a jókora lapot a dohányzóasztalkán. - Az eredeti dokumentumot szigorúan tilos illetéktelenül sokszorosítani. Megtenné, hogy nem veri nagydobra a másolat létét? Inkább meg se kérdezzük, hogy Bill hogyan szkennelte be az irattárban!

Miután a professzor hagyott kis időt, hogy megnézzem az ábrát, közelebb óvakodott, és láttam, hogy közölni szeretne valamit, ami nem kapcsolódik a nyomozáshoz. Nem sokáig készülődött, előállt vele:

- Mondanom kell valamit.

- Csak tessék!

- Mostantól kezdve nyugodtan azt kérhet tőlem, amit jónak lát, és sajnálom, hogy a legutóbb ellenségesen viselkedtem. Belátom, hogy kiváló szakember. Hálám jeléül szívesen együttműködöm az irodájával.

Megcsóváltam a fejem a visszafogott, hűvös férfitól igencsak szokatlan áradozás hallatán.

- Ezek szerint megfogadta a tanácsomat? – kérdeztem tőle félmosollyal.

- Meg – vallotta be Litvin, bizonytalanul viszonozva a mosolyt. – Az Ön hatására rászántam magam, hogy beszélek Billel a lányokról, akikkel flörtöl. Nagy nehezen kiböktem, hogy nem igazán örülök neki, hogy eljár másokkal ismerkedni, mert számomra, sajnálatos módon, túlságosan fontossá vált a viszonyunk. Erre ő a nyakamba borult. Bevallotta, hogy cseppet sincs kedve másokkal kapcsolatot keresni, csak féltékennyé akart tenni. Azt hitte, ez az egyetlen módja, hogy érzéseket váltson ki belőlem... És attól tart, ő is belém szeretett. Pedig nem gondolta volna, hogy kisülhet efféle az egyezségünkből. – Litvin sápatag arcán halvány pirulás jelent meg. – El sem tudom mondani, mennyire nem számítottam rá. Ön viszont tudta előre, hogy mi fog történni, nem igaz?

- Nem adtam volna ilyen tanácsot, ha csak leégette volna vele magát Bill előtt. – Odahúztam magam elé a professzorék által telerajzolt ábrát, és nézegetni kezdtem, miközben a vállam fölött odavetve fejeztem be: - Rutin szakmai észrevétel volt, nem nagy ügy.

- Hogyan jött rá? Hiszen alig ismer minket.

- Két dolgot meg tudtam állapítani csekély ismeretség alapján is: azt, hogy Bill egyáltalán nem akarja leplezni, hogy másokkal flörtöl, sőt, igazából feltűnően próbálja az Ön tudomására hozni. A másik pedig, hogy a szíve mélyén tiszteli, jó embernek tartja, és nem akar fájdalmat okozni.

Láttam Litvinen, hogy halvány szemöldökét elhúzva igyekszik logikai kapcsot találni az általam említett két tény és Bill romantikus érzései között, de egy idő után feladta:

- Rendben, de ebből hogyan következik, hogy Bill szerelmes belém?

- Próbálja meg kizárásos alapon megközelíteni! – Megkíséreltem elmagyarázni, bár nem sok reményt fűztem hozzá, hogy átlátja majd a lényeget. Ha egy agysejt-kutatási projekt kivitelezésének szerkezeti ábráját mutattam volna, jóval több esélyem lett volna a sikerre. – Igyekezzen elképzelni, hogy mi lenne, ha Bill nem lenne szerelmes! Akkor egészen biztos, hogy a két előbb említett dolog nem jöhetne így össze. Egyszerre legfeljebb az egyik állhatna fenn.

Láttam, hogy nem érti, ezért folytattam:

- Bill vagy feltűnően flörtölne másokkal, és direkt az Ön orra alá dörgölné, mert az lenne a célja, hogy megsértse és megalázza, esetleg így manipulálja Önt anyagi érdekből. Ebben az esetben nyilvánvaló, hogy nem tiszteli Önt, és nem akarja megkímélni a lelki gyötrelemtől. Vagy a másik lehetőség, hogy tiszteli, és nem akarja megbántani, de mivel egyáltalán nem szerelmes, ezért igénye van arra, hogy másokkal ismerkedjen. Akkor viszont diszkréten csinálná, úgy, hogy ne hozza Önt kellemetlen helyzetbe, és véletlenül se okozzon fájdalmat. Szóval, látja már? Sehogy sem jön össze a kettő, ha azt feltételezzük, hogy Bill nem szerelmes Önbe. Tehát, maradt az a lehetőség, hogy Bill azért akarja ilyen nyíltan és pofátlanul a tudomására hozni, hogy másokkal kavar, hogy Ön végre valahára kimutasson legalább egy parányi érzést! Mert Bill szereti, és ki akarja billenteni az eddigi sekélyes viszonyból. És ilyen suta módszert talált ki rá.

Litvin kétkedve tett egy mozdulatot a nyakkendője megigazítására:

- Még mindig nem tiszta, hogy hogyan jöhetett rá ilyen egyértelműen. Én például abban a hitben voltam, hogy Bill így akarja megértetni velem, hogy szeretné, ha elengedném, és hogy soha az életben nem fog őszintén vonzódni hozzám.

- Ha ez lett volna a helyzet, Bill miért nem hagyta volna el egyszerűen, miután az édesanyja betegsége gyógyulásnak indult?

- Nos, például, mert féltette a gyakornoki állását. Kiváló lehetőség egy ilyen jó képességű, de szegénysorból származó fiatalember számára. Csak miattam kapta meg a pozíciót.

- Sántít az okfejtése. Ha annyira fontos lenne Bill számára az állása, hogy képes lenne kizárólag emiatt benne maradni egy egyébként cseppet sem akart szexuális viszonyban, akkor miért kockáztatná a kölcsönösen előnyös, értékes kapcsolatot nyílt flörtökkel?

- Én... nem is tudom. Szerintem viszont ettől függetlenül az én logikám is helytállónak és hitelesnek tűnhet.

- Mindegy, hagyja csak! A lényeg, hogy igazam volt.

Litvin nyilvánvalóan belátta, hogy jobb, ha nem erőlteti a megértést. Kis hallgatás után megjegyezte:

- Megtehette volna, kisasszony, hogy félreértésben hagy, és hónapokon át bezsebeli a jelentései után kifizetett pénzt.

- Így tettem volna, ha eszembe jut – hazudtam, hogy gátat szabjak az esetleges további hálálkodásnak.

És, amikor már azt hittem, megúszom, Bill jött be az ajtón, kékes port ütögetve kinyúlt pólója ujjáról. Csatlakozott a társalgáshoz, mellém érve:

- Bocsánatot kell kérnem, amiért a zsarolása után olyan barátságtalan voltam. Most már látom, hogy a megkérdőjelezhető módszerei és a gátlástalan detektív látszata ellenére valójában...

- Inkább hagyjuk! – legyintettem közbe. Kezdtem feszélyezetten érezni magam. Mint mondtam, nem igazán tudom kezelni, amikor egy ügyem pozitív kimenetellel ér véget. Nem mintha azt kívánnám, hogy végződjön rosszul. Csak ne kelljen jelen lennem a happyendnél és szívből jövő hálálkodásnál! – Mi lenne, ha prezentálnák a felfedezéseiket a csatornarendszerrel kapcsolatban?

- Oksa, azonnal elmagyarázom, mit jelentenek a különböző színek. – Bill előtte még Litvinhez fordult, ismét a kék port söprögetve a pólójáról. - Bocsi, véletlenül levertem egy kis festéket az emeleti portréról, a gyümölcskosarasról. Azt hiszem, a szőlő félig eltűnt róla.

Litvin helyre simította a fiatalabb férfi kócos haját:

- Nem baj, majd veszünk újat helyette. Ha gondolod, együtt is kiválaszthatjuk.

Magamban elfojtottam egy gúnyos ciccegést. „Csodálatos” randevú meghívás Litvin részéről, hogy egy műtárgy-aukcióra akarja elvinni a huszonéves srácot. Úgy tűnt viszont, hogy Bill még a béna ötletnek is örül, mert vidáman megölelte a professzort, de ezzel már nem foglalkoztam, hanem minden figyelmemet a vázlatra irányítottam.

Hamarosan a két férfi is csatlakozott hozzám, és Bill magyarázni kezdte, mi mit jelent.

- Iderajzoltam zölddel az első variációt. – Egy zöld, alkoholos filccel húzott, kacskaringós vonalra bökött rá. – Egy szivattyútelephez vezet. Leágazásonként egyesével számoltam, és mindig a karcolt számjegyek értékénél kanyarodtam. Fentről lefelé haladva értelmeztem a számsorokat, a számjegyeket különbontva.

Miután hagyott elég időt megfigyelni a zöld jelölést a térképen, egy vörös színnel berajzolt vonallal folytatta:

- A piros verzió az egymáshoz közelebb vésett számokat összetartozónak értelmezi. Például, nézze csak az 1-est és a 2-est a telefonos fénykép alapján kinyomtatott ábrán! Ezeket 12-nek tekintettem, mert egymás közvetlen szomszédságában helyezkednek el. Vagy ott van a 49-es... A városi múzeum alatti csatornafolyosóra vezet. A kék jelzés balról jobbra olvasott számsorokkal készült, és egy félig lebontott iskola telke alá vezet. A lila egy szupermarket alatt köt ki. A narancssárga egy sportpálya alatt. Még legalább kétszáz kombinációs lehetőséget kipróbáltam, de előbb-utóbb vakvágányra futottak. Egyedül ezek az útvonalak voltak végig berajzolhatók. Persze, biztosan lehetne további összeállításokkal is kísérletezni.

- Azt hiszem, egyelőre elég lesz. – Tettem egy szórakozott mozdulatot a hajam hátrasöprésére, miközben még egyszer szemügyre vettem az öt útvonalat. Túl sok. Bíztam benne, hogy kevesebb egyértelműen berajzolható lehetőség lesz. Arról nem is beszélve, hogy lehetnek olyan járatok, amelyek nincsenek bejelölve a hivatalos rajzokon, és feldúlják még ezeket a koncepciókat is, újabb magyarázatlehetőségeket teremtve. És mi van, ha nem is az összes szám felhasználásával kell a térképet megrajzolni, csak bizonyos számjegyek kellenek? Vagy ha fel kell cserélni a sorrendet soronként, vagy ha... Na, jó, hagyjuk inkább!

Fogtam a Bill által rajzolt térképet.

- Köszönöm. – Feltekertem a papírt, és rögzítettem a táskám csatjánál.

- Remélem, tudtunk segíteni.

- Ha nem, akkor rajzolunk új verziókat. – Tettre készen elsétáltam a kijárat felé.

Egy lemondó sóhajjal még megállapítottam, hogy Litvin, aki gyanús oldalpillantást vetett a nappali egyik szakkönyvekkel teletömött polcára, nyilván azt fogja javasolni Billnek szombat esti közös programként, hogy üljenek le lexikonokat olvasni és megvitatni egy kutatási kérdést.

*

Otthon felvettem egy kikopott térdű farmeromat és egy selejtes fekete pólót. Tökéletes öltözék a csatornarendszerben kúszás-mászáshoz. A hajamat gondosan feltűztem a lehető legszorosabb kontyba, majd betettem a csomagtartóba a gumicsizmámat és egy pár takarításhoz használt gumikesztyűt.

A hátizsákomat kibéleltem vízhatlan nejlonnal, és beletettem a Litvinék által készített térképet, a kamerámat, tartalék elemeket, zseblámpákat, illetve a betörőkészletes ládámat. Csomagoltam magamnak szendvicset és egy kulacs vizet is, aztán felkerestem Mrs Blackhawkot.

Az öregasszony hímezgetett, amikor betoppantam hozzá.

- Mi történt veled? Ennyire megviselt a rendőr szerelmed árulása? – kérdezte epésen, ahogy meglátott. - Nem szoktál ilyen topisan kinézni, bogaram.

- Állítsa le magát, mammer! Megyek a csatornarendszerbe kincskereső expedícióra. Nem hinném, hogy kisestélyiben kellene elindulnom.

- Nocsak! – pillantott fel ismét a hímzésből. – Támadt egy ötleted, hogy hol kell keresni Ethel Dalton titkait?

- Litvin professzor unokaöccse rajzolt egy térképet a padlóba vésett számok alapján. Színek szerint végigmegyek az általa meghatározott útvonalakon, és előbb-utóbb csak találok arra utaló nyomot, hogy Dalton mama merre rejtegeti a kincses ládáját. Hátha bejön az egyik tipp.

- Mi van, ha eltévedsz?

- Nem kell parázni. Csak a térképen kijelölt úton megyek. Ha mégis elmaradnék, etesse meg, légyszi, a csincsilláimat! – A kezébe nyomtam a házam kulcsát.

- Ott lent valószínűleg térerő sincs. Hogyan hívsz segítséget, ha bármi gond van?

- Sehogy. Amúgy sem lenne értelme. Nem tudjuk mekkora darázsfészekbe nyúltunk, nem bízhatunk senkiben. Egy ilyen nyugdíjas mamika meg nincs abban az állapotban, hogy bármit tehessen.

Mielőtt még tiltakozhatott volna, sietve távoztam. Készültem beszállni az autómba, hogy útnak induljak a csatornarendszer titkos lejáratához, és már be is tettem a hátizsákot a hátsó ülésre, ám ekkor kiszúrtam, hogy egy rendőrautó parkol a házam előtt. Gomez kapitány pedig ott állt a kapumban talpig egyenruhában. Fantasztikus, hogy pont most jön ide, amikor a lehető legigénytelenebbül vagyok felöltözve.

Átvillant az agyamon, hogy beugrok a kocsimba, és elhúzok, de sajnos, észrevett. Így már nem tartottam elfogadható megoldásnak a megfutamodást. Bár nem sok kedvet éreztem magamban bármiféle társalgáshoz a félbeszakadt csókunk és a reggel többé-kevésbé bebizonyosodott árulása után...

Mégis, kényszerűen becsuktam az autóm ajtaját, és odamentem hozzá.

- Jó estét, Miss Lorne!

- Letartóztatási parancsa van ellenem, vagy mi? – kérdeztem hidegen, köszönés nélkül.

- Nem. Én csak... – Először elfordította a pillantását, aztán nagy levegőt vett, és ismét egyenesen rám nézett. - Úgy gondolom, hogy helyénvaló lenne, ha beszélnénk arról, ami tegnap este köztünk történt.

Ó te jó ég, ennél kínosabb felvezetést elképzelni sem tudnék.

- Jól van, felőlem. – Vállat vontam. – Annyi történt, hogy megcsókoltuk egymást. Mit akar erről beszélgetni?

- Helytelen és elítélendő cselekedet volt részemről, hogy viszonoztam a csókját, és súlyosan megsértettem a helyi rendőri Etikai Kódex 40. szakasz 5. pont 7b. alpontját. Elnézését kérem.

- Semmi gond. – Ennyit válaszoltam. Mégis mit felelhetnék?! Azok után, hogy rám uszította Dalton mamát és a komornyikot...

Raul nyilvánvalóan arra várt, hogy hozzáteszek még valamit, de én inkább hagytam, hogy feszélyezett csönd boruljon ránk. Mivel azonban még egy perc múlva is mozdulatlanul ott álldogált velem szemben, mint egy kőszobor, végül rákérdeztem:

- Mondani akar még valamit?

- Van mondanivalóm, igen. – Gomez kapitány barna arcán mostanra kezdtek pírfoltok kiütközni. - Úgy vélem, hogy nem egy nyomozási terv érdekében csókolt meg, hanem... őszintén tett így. Jól gondolom?

Nem kifejezetten örültem, hogy ezúttal is átlátott rajtam.

- Azt hiszem – ismertem el kelletlenül. – És?

- Szerettem volna biztosítani arról, hogy akármit is érzek, az nem megy a munkám rovására, de tudnia kell, hogy én...

Rádöbbentem, hogy mire készül, és a felismerés lángként felcsapó fájdalommal mart belém. Mielőtt folytathatta volna a vallomását, elléptem tőle, és bevágódtam a kocsim vezetőülésére:

- Nem vagyok hajlandó végighallgatni. Viszlát!

- De...

- Jó éjt!

- Azt sem tudja, mit szeretnék mondani.

- De, tudom, és ne próbálkozzon soha többet! - Úgy vágtam be a kocsiajtót, hogy a fél utca visszhangzott tőle, mielőtt elindítottam a motort, és elhajtottam.

Mikor látótávolságon kívül értem, lehúzódtam egy üres kapubejáróra, és próbáltam lecsillapítani a szívem zaklatott dobogását.

Tényleg ekkora baleknak nézek ki?! Először igyekeznek a nyakamba varrni Whitmore meggyilkolását, most meg ideküldik a rendőr szövetségesüket, hogy csavarja el a fejem, és kábítson el a szerelmes ömlengésével? Ilyen szerencsétlen bolond lennék? Talán igazuk van, végül is, a whitmore-os csapdába azonnal besétáltam. Rögtön elfogadtam a megbízást. A lehető leggyanúsabbá tettem magam a nyomozással. És most Raul... Basszus, tényleg igazuk van! Még ez a trükk is működik. Hinni akarok neki, küzdök a saját józan eszem ellen...

Olyan erővel vágtam öklömmel a műszerfalra, hogy az összes ujjpercem belesajdult. Aztán csak ültem a volán mögött, kezembe temetett arccal.

23. fejezet: A föld alatt

Sikerült túltennem magam a gyanús szerelmivallomás-kezdet okozta sokkon. Beláttam, hogy semmi jóra nem vezet, ha hagyom, hogy kizökkentsen a normál kerékvágásból. Ha valóban egy trükk, és Dalton mama vagy maga a rendőrkapitány eszelte ki a befolyásolásomra, akkor a legjobb, amit tehetek, ha nem is gondolok rá többet. Arra nem éreztem képesnek magam, hogy eljátsszam Raulnak, hogy minden rendben, és előadjam, hogy naivan besétáltam a csapdába. Annak ellenére, hogy munkám során gyakran kell lepleznem tényeket, amikor ügyfeleim érdekében eljárok, a saját érzéseimről nem szeretek hazudni, és ha nem muszáj, nem teszem. Egyébként sem biztos, hogy Gomez kapitány nem látna át egy színjátékon. Túl jól olvas a viselkedésemben. Nem érdemes kockáztatni.

Az autót leparkoltam egy bozótos rejtettebb részén, majd gyalog közelítettem meg a titkos lejáratot.

Mikor végre megérkeztem a műfűből tákolt zsombékhoz és a rejtett ajtóhoz, sikerült a gyalogtúra során kiszellőztetnem a fejemből a Raul szavai fölött érzett keserűséget, és józanul készülődtem a csatornarendszer felderítésére. Végül is, ha összevetjük a leginkább szerelmi bánatra hasonlító csalódottságomat és a tényt, hogy valaki agyonverte Whitmore-t, elvágta Jasper zöldséges torkát, és karambolban égette halálra a dúsgazdag, öreg Dalton bankárt, a két problémakör közül elég egyértelműen kiválasztható, hogy melyik a nagyobb horderejű. Lássuk hát a nyomozást!

Az ajtólapot némi rángatás után ezúttal is sikerült felnyitnom, és zseblámpám fénye a sötét akna betonfalára hullott. Most elhoztam a homlokomra szerelhető zseblámpámat. Még egy éve vettem egy barlangászati és hegymászó kellékeket áruló boltban. Már jó hasznot hajtott korábbi nyomozásaim során is, például amikor egy szellőzőrendszerbe kellett bemásznom, hogy egy emeleti rácson keresztül fényképezhessek le egy csalfa párocskát meglehetősen kompromittáló helyzetben. Így hát, most is felszereltem a fejemre, és úgy ereszkedtem le a fémlétrán a mélybe.

Mikor végre leértem a földalatti helyiségbe, ahonnan az egykori csatornarendszer folyosói és járatai szétágaztak, előhalásztam a hátizsákból a Bill által készített térképet, és kitekertem magam előtt.

Összevetettem a térképen bejelölt útvonalak számát az elágazások valós számával, és örömmel tapasztaltam, hogy az ábra egyelőre megegyezik a tényleges helyzettel. Találomra kiválasztottam a bejelölt útvonalak közül az egyiket, a zöld színnel jelöltet, és elindultam a hozzá tartozó járaton.

Nem tartom magam kényeskedő embernek. A munkám része, hogy sokat kell kushadni kényelmetlen helyszíneken, rögtönzött fedezékek mögött kuporogni, lapulni, bujkálni. Részemről ez, mindent összevetve, elfogadható. Miután azonban két órát eltöltöttem a zöld utat követve, kezdett elegem lenni. Hűvös víz csöpögött mindenfelől, penész, nyálka és egyéb undormányok csurogtak a nyakamba és csuszamlottak a lábam alatt, hideg volt, sötét és áporodott bűz vett körül. Mindehhez pedig még hozzájárult, hogy helyenként hol hétrét kellett görnyednem az alacsony járat miatt, hol pedig egyenesen hasmánt kúsznom az összeszűkülő csövekben. Tuti, hogy Dalton mama az életben nem haladt végig ilyen útvonalon! Tényleg van értelme itt szenvednem? Vezetnek a járatok bármilyen értelmes helyre?

A patkányok és a csótányok jelenlétét igyekeztem a tudatom perifériájára szorítani, mert attól tartottam, hogy ha hosszabban eltűnődnék a lábamon és a hátamon időről időre végigsurranó nedves, szotyakos izéken, tényleg feladnám a keresést.

A zöld útvonal felénél egy szabályozó- és karbantartóközpontot találtam a fölöttem húzódó vezetékrendszer szelepeihez és szűrőihez, és éltem a gyanúperrel, hogy például Dalton mama – vagy sokkal inkább a drágalátos komornyikja – itt manipulálhatta a szökőkút működését. Így bizakodó lettem az útvonal hasznosságát illetően. Amikor azonban elértem a végére, nem vezetett eredményre. Miután alaposan átkutattam a Bill által berajzolt zöld X-et az út végén, és nem találtam mást, csak omladozó járatokat és bűzösen áramló szennyvizet, visszafordultam. Sárosan, csatakosan tértem vissza a kiindulási pontba, hogy új útvonalat válasszak.

A piros út pechemre – vagy inkább szerencsémre – nem volt végig járható, így ott hamar vissza kellett fordulnom. Az ötödik kanyar után ugyanis egy olyan lejtős csőrendszer felé vezetett volna a térkép, ahol egy idő után már kötéllel kellett volna leereszkednem.

Most a kékkel jelölt utat vettem sorra. Pár kanyar után elég kényelmes járatnak bizonyult, mivel az ívelt falú, előre vezető betonüreg tágasabb volt az eddigieknél. És miután az egyik fordulónál találtam egy szemétként félredobott műanyag fóliát, amelyen apró betűk hirdették, hogy egykor kézfertőtlenítő kendőt tartalmazott, nagyot dobbant a szívem. Lám, lám, járt erre valaki, és a műanyag tasakra nyomtatott gyártási dátum alapján nem is olyan régen, legfeljebb pár hónapja!

Követtem az irányt a térképem alapján, és felélénkülve tapasztaltam, hogy az útvonal továbbra is viszonylag egyszerűen járható. Itt még görnyedeznem sem kellett – úgy tűnt, utólagos javításokat végeztek a földalatti folyosókon, hogy biztonságos és nagyjából tiszta legyen a járat. Remek. Egyre több okom volt feltételezni, hogy jó irányba haladok.

Itt-ott elbizonytalanodtam ugyan, hogy merre kellene fordulnom, de kitartottam a térkép mellett, és végül eljutottam a kék X-szel jelölt helyhez. Egy sötétbe burkolózó terembe érkeztem. Sima, szögletes helyiség, a falai egyenletesek, betonozottak.

A terem oldalánál négy darab, nyomógombokkal ellátott kapcsolótáblát fedeztem fel. Mindet vékony műanyag lemez takarta a plafonról csöpögő nyálka elől. Számokkal feliratozott billentyűzetek. Tuti, hogy jó helyen járok, mivel a bonyolult elektronikai rendszert sejtető kapcsolótáblák jelenlétét nemigen lehet mással magyarázni, mint azzal, hogy valamit itt dugdos Dalton mama. Azonban elakadtam. Az egyik készüléken benyomtam találomra pár számjegyet, de nem történt semmi. Valószínűleg ismernem kellene egy-két számkódot, hogy működésre sarkalljam a rendszert. Annyit kiderítettem, hogy a kapcsolótáblák áram alatt állnak, mivel halk csipogást hallattak minden gombnyomáskor.

Nos, következhet „kedvenc”, jól begyakorolt munkaköri feladatom: a leskelődés. Így hát, kinéztem a legsötétebb, legszűkösebb, legnyálkásabb nyílást, amelyikbe még befértem. Talppal előre becsúsztam egy lejtős üregbe a falon. Olyan mélyre behúzódtam, hogy én még nagyjából kilássak az X által jelzett, kapcsolótáblás helyiségre, de engem már ne lehessen észrevenni, majd lekapcsoltam a zseblámpámat. Nekiálltam mozdulatlanul várakozni.

Leginkább egy nem túl gusztusos hüllőhöz tudnám magam hasonlítani, ahogy ott lestem a posványos sötétben, és csak vártam. És vártam. És vártam. És vártam...

Két óra eltelt. Már kezdtem arra gondolni, hogy járok egyet a környéken, vagy megeszem a szendvicsemet egy tisztább helyen, de pont mire belefogtam volna, hogy megmozgassam a hidegben elgémberedett tagjaimat, gépzúgást hallottam ideszűrődni. Azonnal mozdulatlanná váltam.

Zörgés, nyikorgás. Egy vasajtó csapódása. Majd meghallottam a keményen koppanó cipősarkakat. Már a kőkemény kopogás is ismerős volt, és amikor egy viharlámpa fénye világította be az általam megfigyelt betonhelyiséget, megláttam Dalton mamát érkezni galambszürke kosztümben és keményre vasalt gallérú blúzban.

Tömpe, vaskos ujjai között szorítva a lámpát, keresztülvágott a termen, és egyenesen az egyik kapcsolótáblához lépdelt. Még időben nyomtam be a kamerám éjszakai-felvétel gombját, mielőtt beütött egy számsort. Felvettem a mozdulatot, hogy később majd az irodai gépemen lelassítva visszajátszhassam, kinagyíthassam, és megfejthessem a kódot, ha szükség lesz rá.

A számok benyomását követően berregő géphang szólalt meg, és hamarosan megnyílt a fal a kapcsolótábla mellett. Egy jól álcázott ajtó vált láthatóvá. Kicsempézett folyosó darabkáját tudtam kifigyelni mögötte, ahonnan egy Dalton mamával nagyjából egyidős férfi lépett ki a betonhelyiségbe, hogy köszöntse az asszonyt. A férfi éltesebb kora ellenére még nem kopaszodott, de haja már ezüst-őszben csillogott. Egészen kerek, jeges kék szeme volt – olyan halvány, hogy már szinte nyomasztóan üvegesnek hatott a folyosóról kisütő mesterséges neonfényben. Viaszsárga bőre és komor ráncai pedig kifejezetten beteges beütést kölcsönöztek nyúlánk, fakó arcának. Az egyik szemöldöke fölött kis, egyenes sebhely húzódott. Fekete frakkot viselt, és régimódiasan fehér szarvasbőr kesztyű fedte a kézfejét, én pedig magamban megállapítottam, hogy eleganciája nem kifejezetten passzol egy csatornarendszerben elsuvasztott rejtekhely hangulatához. Inkább egy román kastély öregedő grófjaként tudtam volna elképzelni, maga körül pár aranyserleggel, amelyekben gyanúsan piros folyadék kotyog.

Az idősebb férfi megfogta Dalton mama ujjai hegyét, és egy finom mozdulattal kezet csókolt. Dalton mama szokásos, jéghideg arckifejezése meglágyult, az érzelemmentesen összepréselt, pengevékony ajkak szegletében pedig egy mosolyféleség jelent meg, ahogy a férfira nézett. Én előttem pedig egy másodperc törtrésze alatt lepörgött az életem, mivel azt hittem, menten infarktust kapok. Dalton mama őszintén mosolyog!

Valószínűleg, ha közölték volna, hogy a csincsilláim elvarázsolt tündérmanók, az is kevésbé lepett volna meg, mint az a tény, hogy Dalton mama képes gyöngéd érzelmekre. Ráadásul olyan lágy, szeretetteljes volt a mosolya, amilyen alakzatba sosem gondoltam volna, hogy el tudnak rendeződni az arcvonásai. A kegyetlen, rideg nő, akinek a szeme sem rebbent, amikor parancsba adta a komornyiknak, hogy lőjön le a háza körül bármilyen betolakodót, most elolvadt egy kézcsóktól!

- Minden rendben a házban, kedvesem? – kérdezte az idősödő férfi, és beengedte Dalton mamát előre az ajtón.

- Már amennyire rendben lehet. – A nő élesen koppanó léptekkel vonult be a folyosóra. – Próbálok mindent kézben tartani, és úgy irányítani, ahogy kívánod, de Josh egyre kezelhetetlenebb. A fejébe vette, hogy megint új autó kell neki. Semmi méltóság vagy illő mértékletesség nem szorult belé. Bárcsak ikreket szült volna az a bolond lány! Akkor megszabadulhatnánk ettől a pöffeszkedő kis hólyagtól, elég lenne a testvére...

Becsukódott mögöttük a falba rejtett ajtó, elnyelve a beszélgetés folytatását.

Na, jó, egy másodpercig tartott Dalton mama ellágyulása, utána visszatért minden a régi kerékvágásba. A saját lányáról és az unokájáról így beszél? És egy férfi, aki nem háborodik fel a kegyetlen közöny és megvetés hallatán, szintén elbűvölő személyiség lehet. Sőt, a hangsúly, ahogyan Dalton mama úgymond „jelentette” a földfelszínen zajló eseményeket, azt az érzést keltette bennem, hogy a férfi a főnök.

Ekkor újból gépzúgást hallottam, majd nyikorgást, és ismét érkező léptek zaja töltötte be a termet. Ezúttal a komornyik haladt át a helyiségen szokásos fehér szmokingjában. Ő is fürgén beütött egy számsort a korábban használt kapcsolótáblán.

Dalton mama ott állt a nyíló ajtóban, és kérdőn pislantott rá vastagkeretes szemüvege mögül:

- Te meg mit keresel itt?

- Asszonyom, gond van. – A komornyik idegesen pörgette meg a kezében az útja megvilágítására magával hozott zseblámpát. - Most beszéltem a zsaruval telefonon, felhívott, én pedig jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam, hogy szóljak. A detektívnőcske leereszkedett ide nemrég.

Egyszerre akadt el a lélegzetvételem Dalton mamáéval. Az idősebb asszony viszont hamarabb tért magához, és élesen felcsattant:

- Hogyan történhetett?

- Nem tudom, de biztos távolságban lemaradva megfigyelte, és látta, hogy a detektívnő lemászik a föld alá a mellékbejáratunkon keresztül.

- Képtelenség.

- Tudom, tudom, de egészen biztos benne, hogy jól látta. – A komornyik aggódva forgott jobbra-balra. – Frida Lorne itt van lenn!

- Hogyan fejthette volna meg a számokat? – hitetlenkedett Dalton mama továbbra is. – Lehetetlen, hogy magától rájött. Valakinek eljárt a szája?

- Talán a szerencsétlen zsaru kotyogta el. Nyilvánvaló, hogy tetszik neki a nőcske.

Dalton mama arcáról eltűnt a döbbenet, és immár pattogósan adta ki az utasítását:

- Ráérünk később kivizsgálni a forrást. Először a detektívnőről kell gondoskodnunk. Keresd meg, és öld meg! Most rögtön.

A komornyik bólintott. Előhúzott egy pisztolyt, majd előre szegezte a zseblámpáját, és körbevilágított.

Ekkor pedig jobb híján elrugaszkodtam, és lecsúsztam lábbal előre a lejtős üregben a fekete mélység felé, mivel a következő másodpercben az arcomba világított volna a zseblámpa kutató fénypászmája.

24. fejezet: Menekülés

Végigszáguldottam a csatakos betonüregben, mint egy csúszdán, majd térdre zuhantam a sárban egy mélyebben fekvő helyiség padlóján. Fájdalom mart a lábamba, és éreztem, hogy a fejem fölül hideg víz csordul a vállamra.

És én ebben a pillanatban is képes voltam Gomez kapitányra gondolni. Arra, hogy elárult a komornyiknak, és a biztos halálba akart küldeni. Létezhet erre bármi más magyarázat? Akármi?! A házam előtt találkoztam vele, utána elhajtottam. Nem vettem észre, hogy követne, de nyilván óvatos volt. Végül is, rendőr. Ért hozzá. Meg hát, miért hazudna a komornyik? Nem tudhatta, hogy hallgatózom. Vagy esetleg kifigyeltek egy rejtett kamerarendszerrel? Direkt úgy beszélgettek, mintha nem tudnák, hogy ott vagyok? Csak azért, hogy ne bízzak meg Gomez kapitányban?

Mikor idáig jutottam a gondolatmenetben, akkor már végképp nevetségesnek kezdtem érezni magam. Persze, két perccel azelőtt, hogy megpróbálnak lelőni, még el akarják velem hitetni, hogy a rendőrkapitány a cinkosuk. Természetesen, Whitmore is csak azért félt a rendőrséghez fordulni, hogy megtévesszen. A kulcsom is véletlenül került Raultól Dalton mamához. Az is csak puszta egybeesés, hogy Dalton mama a számokat a padlón akkor betonoztatta be, amikor Gomez kapitánynak beszéltem arról, hogy rájuk találtam. Ja, miután Raulnak négyszemközt meséltem egy ál-bizonyítékról, a komornyik meg az öreglány pár órán belül érte jött. Nyilván mind csak a gonosz véletlenek játéka... Ugyan már! Ez szánalmas. Ha a rendőrkapitány a szemem láttára mészárolná le a fél várost, akkor is azt bizonygatnám magamnak, hogy biztosan félreértés?

Azonban hiába minden racionális megfontolás, ahogy Raulra gondoltam, még mindig elhittem, hogy van rá remény, hogy tényleg az az ember, akinek a szívem mélyén érzem. Ha végleg döntenem kellett volna, hogy a nyomoknak hiszek vagy neki, úgy vélem, őt választottam volna. Engem saját magamat is megijesztett az érzés. Erővel elnyomtam magamban, és inkább arra koncentráltam, hogy ne leljem halálomat a csatornarendszerben.

Felkászálódtam, és kihámoztam mocsoktól csöpögő hátizsákomból a zseblámpámat, majd felrögzítettem a fejemre. Körbevilágítottam vele, hogy lássam, hová jutottam. Szerencsére, a betonüreg nem tűnt zsákutcának. Ahogy beazonosítottam a Litvinék által nyomtatott térképen, vezetett is valahová, bár látszólag csak egyre jobban be a csőrendszer sűrűjébe. Ráadásul nem csatlakozott semmilyen más ponton az előző járathoz, ahonnan jöttem, csak a magasba vezető csőcsúszdánál. Így hát, kinéztem egy karbantartó kijáratot jó pár mérföldre. Még mindig az tűnt a legközelebbi kijutási lehetőségnek.

Egy darabig egyhangúan szedtem a lábam a kiválasztott irányba. Az egyetlen kihívást az jelentette, hogy néhol kitérőket kellett tennem egy-egy járhatatlan szakasz miatt, illetve, hogy kényszerítsem magamat, hogy ne gondoljak arra, hogy Gomez kapitány beárult a komornyiknak. Igyekeztem elütni az időt, és próbáltam rendszerezni a fejemben a Whitmore–Jasper-ügy részleteit.

Eltűnődtem például azon, amit Litvin professzor mesélt: hogy Whitmore egy kisalakú, bőrkötéses, fekete noteszbe jegyzetelte a nyomozási eredményeit. A noteszben pedig szerepelt a Cactus diszkó. Ha a gyilkosok megszerezték volna, valószínűleg ki tudták volna deríteni a Cactus diszkó alapján, hogy Whitmore megbízója Marietta volt, és akkor nem Jasper zöldségest nyírták volna ki helyette. Ha viszont a notesz nincsen náluk, hol lehet? Ha a rendőrség lefoglalta volna, akkor Gomez kapitány már nyilván kiadta volna az infókat Dalton mamának. Szóval, náluk sem lehet. Mégis, hová tűnt? Ki kellene derítenem, hol van most, mielőtt a rendőrök vagy Dalton mamáék lelnek rá; e kettő ugyanis nagyjából ugyanazt jelentené.

Itt rájöttem, hogy a gondolataim kezdenek visszaörvényleni Raulhoz. Átugrottam másik kérdéskörre. Miért pont a bridzsklub emeletén ölték meg Jasper zöldségest? Illetve, azt nem tudom ezer százalékra, hogy ott ölték-e meg, de annyi biztos, hogy otthagyták a holttestét, méretes vértócsában. Vajon miért? Csak indokolatlanul felhívták a figyelmet a régi bridzsklub épületére és az elrejtett számokra. Igaz, hogy én már magamtól is nyomoztam a bridzsklub után, és nyilván magamtól is megleltem volna a számokat, de akkor is értelmetlennek tűnik, hogy ottmaradt a holttest, ahol esetleg fókuszba helyezheti a házikó titkait. Akár a rendőrök is megtalálhatták volna a számokat. Ja, nem, az nem lett volna baj, ha a rendőrök fedezik fel a számokat, mert hát, Gomez kapitány elintézte volna, hogy ne vizsgálódjanak. Jaj, ne, már megint Raul! Hagyjuk a rendőrségi szálat! Nézzük az én szempontomból a kérdést! Én is rálelhettem volna a számokra pont amiatt, hogy azon a helyen végeztek szegény zöldségessel. Miért kockáztattak? Ennyire bíztak abban, hogy senki nem talál rá ott a holttestre? Vagy, hogy senkinek nem lesz annyi esze, hogy a padlót vizslassa?

Egyszerűbb magyarázat állt össze a fejemben. Lehet, hogy ez is arról szólt, hogy besározzanak. A házam kulcsát akkor még nem szerezték meg tőlem. Még nem tudták volna olyan simán becsempészni a házamba a holttestet, csak ha előtte lenyúlják a kulcsomat, vagy betörnek hozzám. A lopás vagy betörés viszont később kétséget ébresztett volna a bűnösségemmel kapcsolatban. Így a másik legkézenfekvőbb ötlet az lehetett számukra, hogy egy olyan elhagyatott helyre teszik a holttestet, ahol biztos, hogy én fogok legelőször rábukkanni. Márpedig nem könnyű olyan helyszínt találni, ahol garantáltan én lelek rá a holttestre, de betörniük nem kell előtte. Gondolom, ezért fanyalodtak rá a bridzsklubra. Szegény Jasperből kiszedték, hogy a bridzsről hosszabban faggattam, aztán megölték a zöldségest, és a holttestét kiállították a bridzsklub emeletén. Úgy gondolták, hogy ha a rendőrök gyilkossági helyszínként lefoglalják az emeletet, jó darabig nem lesz lehetőségem átkutatni, a számok pedig biztonságban lesznek. Aztán úgyis bekasztniznak az általuk koholt bizonyítékok alapján, még mielőtt felszabadulna a tetthely. Én bolond meg tényleg felhívtam a rendőrséget a halott mellől, pont, ahogyan tervezték. Hihetetlen, hogy akármit próbáltak meg velem eljátszani, mindennek bedőltem! Pontosabban, még most is bedőlök, mert hát, azt sem tudom megakadályozni, hogy Gomez kapitány összezavarja az érzéseimet, és befolyásolja a racionális megfontolásaimat...

Körülbelül idáig jutottam gondolataim erdejében, amikor hangos puffanást hallottam. Az egyik eddig eltorlaszolt földalatti cső bejáratánál lezuhant a takaró vasrács. Mögüle pedig egy zseblámpa fénysugara hullott elém. Kilépett onnan immár elkoszolódott, korábban hófehér szmokingjában a Dalton-család komornyikja.

Én pedig megpördültem, és rohanni kezdtem az első szembetűnő csatornajáratban, ahová le tudtam kanyarodni.

Egyetlen szerencsés körülményt tudtam volna megemlíteni pillanatnyi helyzetemben: a szűk, íves, kemény falakról jó eséllyel lepattant volna egy félrement lövés, és a komornyik is megsérülhetett volna. Ezért nem lőtt rám a sötétben, csak utánam iramodott. Nyilván jobb látási viszonyokra volt szüksége, ahol simán eltalálhat. Én viszont nem óhajtottam megvárni. Minden adandó alkalommal kanyarodtam, ahol csak megtehettem, hogy ne nyújtsak tiszta célpontot. Meg persze futottam, mint még életemben soha.

Gyanítottam, hogy a menekülés nem tartható fenn túl sokáig. Előbb-utóbb zsákutcába fogok ütközni. Nem volt időm megnézni a térképemet, mert hátráltatott volna. A komornyik pedig sajnos úgy szaladt mint a nyúl, esélyem sem lett volna lehagyni, ha lassítok. Kétszer meg is csúsztam az iszapos padlón, de egyelőre nem estem el. Mivel azonban nem akadt időm a lábam elé nézni, harmadjára már nem volt ilyen szerencsém. Az egyik járat vége felé megcsuszamlott a talpam alatt a posvány, és egyenesen bezuhantam egy kisebb, tárnaszerű, függőleges üregbe. Körülbelül tíz láb mélységben puffantam a nyálkás kőpadlón.

Elfojtottam egy káromkodást, és nyögve feltérdeltem a mocsokban. Arrébb húzódtam egy oldalsó falkiszögellés mögé, hogy a komornyik ne tudjon célba venni fentről. Lekapcsoltam a zseblámpámat. Hátha nem látta, hová zuhantam, és ki tudom itt lenn várni, hogy odébb álljon.

Azonban nem úsztam meg. A komornyik leugrott utánam a tárnába, én pedig a sarokban vesztegelve nem tehettem mást: vagy kivárhattam volna, hogy rám világít a lámpásával, aztán lepuffant, vagy...

Lendületet vettem, nem törődve a többször beütött térdízületembe hasító fájdalommal, és rávetettem magam a komornyikra, aki még éppen kászálódott fel az ugrás után. A hátára kapaszkodtam. Nem legyőzni próbáltam kézi tusában, ugyanis nem sok reményt láttam rá, hogy elbírnék egy nálam jóval erősebb, fegyveres férfival. Inkább felrántottam a bokámat a vállára, elrugaszkodtam, és azt hiszem, akrobatákat is megszégyenítő módon, talpra álltam a nyakában. Elég volt egyetlen másodpercig megtartanom az egyensúlyomat, ugyanis ennyi idő alatt pont meg tudtam kapaszkodni a fejünk fölött a tárna felső szélénél, és minden erőmet összeszedve felrántottam magam. Elegendő lendületet tudtam venni a komornyik válláról, felcsimpaszkodtam, majd kivonszoltam magam az üreg szélére. A férfi próbálta elkapni a bokámat, de ki bírtam rántani a szorításából, mielőtt minden erejét beleadhatta volna.

Fújtatva leroskadtam az eggyel föntebbi szint padlóján, ahonnan nem rég lezuhantam. Hallottam, ahogy a komornyik tehetetlen dühében ököllel vág a falra.

Erősen élt bennem a késztetés, hogy tegyek egy kárörvendő megjegyzést a lenn rekedt toporzékolónak, de aztán úgy döntöttem, hogy nem leszek ennyire prosztó. Ki tudja? Lehet, hogy ismer egy gyors kijutási lehetőséget, és öt percen belül a nyomomban lesz ismét, akkor pedig cikivé válhatnak fölényes szavaim. Inkább megpördültem, és elfutottam a lehető legtágasabb üregben.

Reméljük, a komornyik jó sokáig rostokol majd a föld mélyén, mire Dalton mamáék kiszabadítják. Viszont rám is várt a feladat, hogy kijussak, bár annyi előnyöm volt, hogy legalább nem jutottam zsákutcába.

Újra felkapcsoltam a zseblámpámat, hogy tájékozódási pontot kereshessek, és nekivágtam a csatornarendszer folyosóinak.

Három óra hosszán keresztül bolyongtam, mire végre találtam egy fémlétrát. Ott fel tudtam mászni, és félretolva egy aknafedőt, előkúsztam egy parkoló mellett. Szerencsére, már késő éjszaka volt, és nem járt arra senki.

Sántikálva hazagyalogoltam. A lábamat zúzódások borították, és most, hogy az üldözés alatti adrenalin-löket elhalt a szervezetemben, elképesztően fáradtnak kezdtem érezni magam. A kocsimért nem mertem visszamenni, mert féltem, hogy Gomez kapitány megfigyelés alatt tartja.

Ahogy hazaértem, lerángattam magamról az elázott, sáros ruhákat, és betámolyogtam a tus alá. Leöblítettem magamról a csatornarendszer mocskait, aztán még vizes hajjal, friss ruhákban bezuhantam az ágyamba. Aludtam két-három órát reggelig.

Félkómás állapotban elbotorkáltam a csincsilláimért. Nem akartam sok időt tölteni otthon, mert éltem a gyanúperrel, hogy hamarosan itt is keresni fognak Dalton mamáék. Felkaptam a hátizsákomat, a táskámat meg a csincsillák kisebb szállítóketrecét, és átsántikáltam velük Mrs Blackhawkhoz.

Még be sem tudtam nyomni a csengőt, az öregasszony máris ajtót nyitott. Nyilván ott leskelődött a bejáratnál egy ideje.

- Már vártalak, lelkecském! – fogadott izgatottan.

- Borzalmas volt! – estem be az ajtaján, a kimerültségtől még mindig remegve. – Felfedeztem a föld alatt egy horror-bunkert, Drakula gróf és a kísértet Dalton mama igazgatja, közben Gomez kapitány megpróbált megöletni. A szadista komornyik keresztülüldözött a város szennyvíz-rendszerén egy pisztollyal. Ja, és még most is érzem a bőrömön a bizsergést, mintha csótányok másznának rajtam. Ezek után muszáj megkínálnia valami csokissal, mert különben...

Le akartam zuttyanni az egyik párnákkal telerakott fotelba, ám a volt könyvtárosnő megállított, és a szavamba vágott:

- Kedveském, le se ülj! Ugyanis amíg te tegnap este odavoltál a csatornarendszerben kúszni-mászni és feleslegesen lemészároltatni magad, én hatalmas áttörést értem el a nyomozásunkban. Folytattam a telefonálást, és szenzációs felfedezést tettem: végre kiderítettem, ki az ál-operaénekes, és hogy hol találhatod meg. Már indulhatsz is a szomszéd városba!

25. fejezet: A nagyvárosban

- Mi?! – Elképedve bámultam idős szomszédasszonyomra. – Tényleg kiderítette, ki az operaénekes?

- Bizony. – Mrs Blackhawk büszkén megkopogtatta a telefonkészüléke oldalát egyik megsárgult körmével. - Ráadásul most saját költségen hívtam mindenkit, szóval, remélem, bogaram, kétség sem merül fel azzal kapcsolatban, hogy ki fizeti az e havi telefondíjamat.

- Jól van, továbbítsa majd a számlát az irodámba! – Hátha elfelejtkezik az igényéről, mire kijön a számla. El is tereltem a szót: – Tehát, mi van az operaénekessel?

- Egy jegypénztáros tudott mesélni róla. A mai telefonálásaim során abból az alapfeltevésből indultam ki, hogy a fényképen látott sötétbőrű férfi megegyezik Gisa fiatalkori szerelmével. Azt mondtam hát, hogy egy feketebőrű fiatalembert keresek, aki operaénekes-féle volt, de mégsem igazán, csak úgy tett, mintha az lenne, és egy szőke lány volt a kedvese. Időben pedig legkorábbra a kis Gisa középiskolás korát lőttem be, mivel ekkor meséltek először az osztálytársai a szerelméről. – A szomszédasszonyom beszéd közben sikeresen elcsoszogott a dohányzóasztalkához, ahol a jegyzetfüzete pihent. Kinyitotta a füzetet, és felolvasott belőle egy nevet: - Samuel Farley. Valójában sosem volt operaénekes, csak egy társulat alkalmazta, hogy reklámozza a zenés Othello-feldolgozásukat élő reklámplakátként a jegypénztár előtt. A sötét bőrszíne miatt bízták meg, és még arra is emlékezett a jegypénztáros, hogy Farley egy szőke hajú lánnyal találkozgatott. Akkoriban még viszonylag ritkának számított, szóval, megjegyezte. Gondolom, Giselle volt a lány. Farley azóta is sokszor dolgozott a jegypénztárnak, de közben már rég családot alapított. Most az egyik fia végez kisebb munkákat suli után az iroda körül, ahol a jegypénztáros dolgozik. Jól ismeri őket, még a lakcímüket is meg tudta adni.

- Tökéletes. – Elégedetten elmosolyodtam minden fáradtságom és a térdemet hasogató fájdalom ellenére. – Elképzelésem sincs, hogy hogy tudta ezt összehozni, de minden elismerésem. Hogyan találta meg a kis jegypénztárt a hatalmas városban?

- Eltűnődtem rajta, aranyom, hogy Collin Whitmore vajon miért Jasper zöldségest faggatta operaénekesekről. Bebújtatta ugyan a sok kérdése közé, hogy ne legyen annyira feltűnő, de nyilván lényeges volt. Említetted, hogy Litvin professzortól is megkérdezte az operaénekest. Próbáltam megfejteni, hogy miért pont őket vallatta. És akkor eszembe jutott, hogy úgy tizenöt éve volt egy nyereménysorsolás a helyi újságunk előfizetői között. Ajándék színházbérleteket lehetett nyerni egész évre. Rendeztek egy ünnepélyes sorsolást meg egy kis műsort is. A professzor és a zöldséges a nyertesek között volt - megtaláltam őket a nyereményátadóról készült régi helyi újságképeken. Még jó, hogy olyan gondosan megőrzök minden példányt a padláson. Tehát, rájöttem az összefüggésre: a színházbérlet. Viszont a színházat, ahová a bérletük szólt annak idején, már felhívtam, és ott nem emlékeztek az általunk keresett fiatalemberre régebbről sem. Így először el akartam vetni az egész ötletet, de aztán beugrott, hogy a jegyeiket vajon hol vehették át. A sorsoláson ugyanis csak egy díszplakettet kaptak. Amikor utánajártam, kiderítettem, hogy egy kijelölt jegypénztárnál kellett a jegyekért jelentkezni minden olyan előadásra, amelyet meg kívántak tekinteni, mert maguk választhatták ki az előadásokat a bérlet keretében. Szóval, viszonylag sokszor megfordultak egy bizonyos jegypénztár környékén, és Mr Whitmore úgy vélhette, hogy láttak ott valakit, akire ők már ugyan nem emlékeztek, de mégis megpróbálta az eszükbe idézni. Kinyomoztam, melyik volt a jegypénztár, és ott már eljutottam a jegypénztárosig, aki ismerte Farleyt meg a családját.

Magamban közben elhatároztam, hogy ha Mrs Blackhawk esetleg elfeledkezne a telefonszámlája továbbításáról, én magam fogom emlékeztetni rá. Elképesztő az öregasszony!

- Hát, nem is tudom, mit mondjak – ismertem be. – Amikor megkértem, hogy telefonálgasson az operaénekes után kutatva, azt hittem, esélytelen, hogy bármit is kiderítsen. Teljes mértékben lehetetlen feladatnak tűnt.

- Kellettek hozzá az általad gyűjtött információk is, hogy idáig eljussak. Ne érezd magad feleslegesnek mellettem, aranyom! – A szomszédasszonyom megütögette a vállamat.

Inkább nem mondtam semmit.

- Na, indulsz a városba? – sürgetett aztán.

- Máris.

Vetettem még egy vágyódó pillantást a fotelra, de aztán beláttam, hogy nem egy hamar fogok tudni leülni oda pihengetni. Odaadtam Mrs Blackhawknak a csincsilláim szállítóketrecét:

- Legyen nekik betéve egy kis táp! Este ki kell őket engedni, hogy mozogni tudjanak, de nehogy szélnek eressze ám szegényeket!

- Ezeket meg miért sózod rám?

- Mert Dalton mama parancsba adta a komornyiknak, hogy nyírjon ki, és nyilván otthon fognak keresni leginkább. Kulcsuk is van, de amúgy is kétlem, hogy egy zárcsere megvédené a házamat. Így a csincsillák sincsenek biztonságban ott, Önnél jobb helyen lennének.

Mrs Blackhawk odaállította a ketrecet az egyik faragott szekrénykére.

- Jól van, aranyoskám. Majd elteszem a blokkot a boltban a tápjukról, és úgy vélem, ha megállapodunk egy méltányos napi húsz dolláros térítési díjban, minden további nélkül maradhatnak.

- Igyekszem minél előbb értük jönni, most viszont tényleg mennem kell. Viszlát, mammer!

- Várj, kedvesem! Felírtam egy papírra a vezetékes telefonom számát. – A szomszédasszony felvett egy cetlit a dohányzóasztalról, és átnyújtotta. – Fogd, és amint beszéltél az operaénekessel, hívj fel egy utcai telefonról! A mobilodat inkább ne kapcsold be, nehogy be tudja mérni a rendőrség, hogy merrefelé lakik, akit kikérdezel! Hallani akarok viszont minden részletet. Hátha tudnék segíteni egy-két ötlettel.

- Azt hiszem, az eddigiekkel bőven kiérdemelte, hogy időben informáljam mindenről. – Eltüntettem a blézerem zsebében az öregasszony által felém nyújtott papirost. – De csak akkor, ha lecsökkentjük a csincsilláim szállásdíját napi tizenöt dollárra!

*

Miután elhagytam Mrs Blackhawk házát, elmentem az autómért. Még a csatornalejárattól nem túl messze hagytam. Az utolsó szakaszon már laposkúszásban közelítettem meg a bokrok között leparkolt járművet. Miután szerencsésen eljutottam a kocsiig, és nem futottam össze Dalton mamáék bandájának egyetlen tagjával sem, becsusszantam az első ülésre, és elhajtottam a nagyváros felé.

Egész úton ügyeltem, hogy ne követhessen senki, egy benzinkút parkolójában még alaposan át is kutattam a járművemet. A környékemen felbukkanó összes autót végig gondosan figyelemmel kísértem, nem indulnak-e el a nyomomban. Körülbelül úgy festhettem, mint egy üldözési mániás.

Csak akkor kanyarodtam el Samuel Farley címe felé, amikor már száz százalékig biztos volt, hogy senki sem tart megfigyelés alatt.

A Mrs Blackhawk által megszerzett címen egy szerény kis oldallakást találtam két nagy lépcsőház árnyékában. A lakás kívülről normálisan rendben volt tartva, az ablakok lemosva, a lábtörlő kiporolva, de a festés már pergett a falakról. Látszott, hogy a tulajdonosok nem élnek túl nagy anyagi jólétben.

Miután körbenéztem az épületet, határozott mozdulattal becsöngettem.

Kisvártatva egy középkorú, farmerdzsekit és foltozott térdű nadrágot viselő férfi nyitott ajtót. A bőre egészen ébenfekete volt, és a hellyel-közzel megigazított haja is. Bár már kezdtek szarkalábak megjelenni a szeme sarkában, felismertem benne a fiatal férfit, akit a Giselle Dalton szobájából eltulajdonított régi fotón láttam.

- Mr Samuel Farley?

- Én vagyok.

- Jó reggelt kívánok! Frida Lorne, magánnyomozó. – Már be is nyomakodtam a háza szűkös előszobájába, mielőtt ideje lett volna visszaköszönni. – Lenne pár kérdésem egy folyamatban lévő üggyel kapcsolatban. Mi van reggelire?

- Öö... Egy kis rántottát sütöttem a srácaimnak. Mégis mi köze lehet egy nyomozáshoz?

- Van benne bacon?

- Nincs.

- Akkor kérhetnék egy adagot? Nem volt időm reggelizni, mert elég zűrösen alakult az estém. Cserébe elmosogatok.

Farley furcsállva méregetett, de végül rábólintott:

- Jól van, egy tányérral hagytak a srácok, mielőtt elindultak suliba. Megfelel?

- Tökéletes, köszönöm.

A férfi pár szennyes edényt félresöpörve helyet csinált a zsúfolt konyha közepén álló kerek asztalnál. Indultam volna, hogy leüljek, ám az előszobaszekrényre kiállítva észrevettem egy fényképet. Megállásra késztetett. A fotón Samuel Farleyt és Giselle Daltont láttam fiatalon, alig harmincévesen, illetve három fiúgyermeket. Kávészínű bőrük és a két felnőttet idéző vonásaik egyből megmutatták, hogy a mögöttük álló pár gyermekei.

- A családja? – kérdeztem rá, szemügyre véve a képet.

- Jól gondolja. – A férfi felelete szűkszavú volt.

Átmentem a konyhába, és magam elé húztam a tányért, majd elkezdtem belapátolni a rántottát. Négy-öt falat után szünetet tartottam:

- Egy kisvárosi gyilkossággal kapcsolatban nyomozok. Érintett lehet a Dalton-család, és úgy tudom, jól ismerte Giselle Daltont. Tudna mesélni erről?

A férfi arca először gyanakvóan komor lett, de aztán oldódott a kifejezése, miközben habzsolva elfogyasztottam még két falat rántottát.

- Jól ismertem? – visszhangozta bánatosan. – Ő volt a párom, a gyermekeim anyja. Az egyetlen nő, akit valaha szerettem. Már régen nincs velünk.

- Jó lenne, ha tudna mesélni a kapcsolatukról részletesebben.

Farley erre leült az asztal mellé, és szórakozottan megigazította a sótartót.

- Még van két órám munka előtt, szóval, ha gondolja, beszélhetünk most. – Láttam megfeszülő vonásain, hogy a téma fájdalmat okoz, de próbál uralkodni rajta. – Gisa már tíz éve halott. Nem tudom, mit számít, mi volt akkor.

- A múlt mindig hatással van a jelenre. – Csak ennyit mondtam rá. – Középiskolás korában ismerte meg Miss Daltont?

- Én már részmunkaidős melókból éltem, ő viszont még középsuliba járt. Egy színi előadás után ott felejtette a táskáját a ruhatárban, és engem küldtek, hogy vigyem utána. Tudja, akkor egy jegypénztárnál végeztem kisebb munkákat. Így ismerkedtünk meg. Csak a véletlennek volt köszönhető. Ő magányos volt, unatkozott. A családja nem szerette, csak azt várták el, hogy nekik tetszően viselkedjen. Szerintem egyfajta menekülésnek indult a viszonya velem. Kamaszkori lázadásnak. És látja? Most van három gyermekünk. Hihetetlen dolgokra képes az élet. – A hangja elrévedő szomorúsággal telt meg. – Mélyen megszerettük egymást az évek során.

- Gondolom, Miss Dalton családja ellenezte a kapcsolatot.

- Elég enyhe kifejezés. Az apja bátyja még meg is fenyegetett. Azt mondta, ha nem szállok le Gisáról, megbánom. Üzletember volt, és utalt rá, hogy ismer néhány félelmetes alakot a pénzügyi életből, akiket bármikor rám tud uszítani. Arrogáns sznob volt. Gisa apja pedig megpróbált a nyakamba varrni egy betöréses rablást, hogy börtönbe zárathasson. Szerencsére, sem a fenyegetőzéssel, sem a besározással nem mentek semmire. Nem tudtak eltántorítani, és Gisa is kitartott mellettem, pedig próbálták megtölteni a fejét az elméleteikkel.

- Miss Dalton hűséges maradt?

- Végig.

- Akkor hogyan született Josh Dalton?

A férfi arca elkomorodott:

- Erről nem akarok beszélni.

Hagytam neki időt, amíg megettem a rántotta maradékát, és csak akkor szólaltam meg újra, amikor már a mosogatónál álltam, és hozzáláttam eltakarítani a család reggelijének a romjait:

- Nézze! Nyilvánvaló, hogy kényes téma, és sebeket tépek fel. Csak remélni tudom, hogy elhiszi, hogy nem faggatnám, ha nem lenne rá okom.

Farley megmasszírozta a halántékát:

- Életem egyik legnyomasztóbb emléke. Miért kellene felidéznem?

- Mert láthatja a kérdéseimből, hogy nagyjából értem a szitut, és csak a részletekre van szükségem. Segítsen, kérem! Talán Miss Dalton sem akarná, hogy hallgasson arról, ahogyan a családja bánt vele. Sejtem, hogy Miss Dalton miért nem tudta Josht sosem a fiaként szeretni.

- Jól van, látom, tényleg képben van – egyezett bele fáradtan. – Csak hát... Nehéz erről beszélni. Gisa mindent utólag mondott el. Attól félt, hogy ha előre elárulná, mit tervez a családja, megakadályoznám. Igaza is volt. Biztosan nem hagytam volna, hogy rábeszéljék...

- Mit tettek?

- A család egyezséget kötött vele. Ha Gisa szül nekik egy szerintük tiszta vérű örököst, akkor szemet hunynak afölött, hogy titokban kettős életet él, és eljár a városba hozzám. Megígérték, hogy annyi időt tölthet velem, amennyit csak túlzott feltűnés nélkül tud, és elég, ha néha mutatkozik a család oldalán. Nekik csak a vérvonal folytonossága kellett és a megfelelő örökös, a többi nem érdekelte őket. A városukban elhitették mindenkivel, hogy Gisa megbolondult, és otthoni ápolásra szorul, orvosokhoz kell vinni. Nem volt nehéz elterjeszteni róla, mert addigra már amúgy is kikészítették idegileg. Így nem furcsállotta különösebben senki, hogy Gisa gyakran eltűnik, ő pedig velem lehetett itt. – A férfi nagyot nyelt, mielőtt folytatta: - De ennek borzalmas ára volt. Meg kellett szülnie egy gyermeket, akit nem is akart, valaki olyantól, akit a család csakúgy kinézett a feladatra. Ha tudtam volna, hogy mit terveznek...

Elfulladt a hangja.

Ezért nem kutatta később sem senki, hogy honnan lett a Dalton-baba – vontam le a következtetést. Mrs Blackhawk korábban említette, hogy látszólag senkit nem érdekelt a Dalton-családból, hogy ki lehetett Josh ismeretlen apja. Tehát, ezért nem. Mert nem is volt annyira ismeretlen. A család választotta ki a szerepre.

- Kerítettek egy nagyszájú fiatal fickót, aki már alig várta, hogy végre azzal dicsekedhessen a haverjainak, hogy összehozott egy éjszakát egy csinos lánnyal – mesélte tovább Farley, erőt véve az érzésein. - Egy tapintatlan alak volt, akinek fel sem tűnt, hogy Gisa nem önként akar vele lenni. A srác génállományát viszont kellően szimpatikusnak találta a család, így rá esett a választás. Szóval, megtörtént az éjszaka, és Gisa utólag árulta el nekem, amikor kiderült, hogy gyermeket vár.

- Miért tette ezt a családja?

- Gisa azt mondta, hogy a vérvonal tökéletessége miatt. Mert mindennek tökéletesnek kell lennie. A Dalton-családnak makulátlannak kell maradnia. Legalábbis a saját szempontjaik szerint. Volt egy tudományos genetikai-agyműködési magyarázatuk, de nem igazán értettem, és nem hiszem, hogy tudni akartam. Gyűlöltem az egész helyzetet. Most így visszaemlékezve, Gisa mást is mondott még. Megemlítette, hogy nem ez volt az első eset a családjában, hogy egy titkot hasonlóképpen lepleztek el. Úgy fogalmazott, hogy bevált módszereik vannak a látszat fenntartására, és mindig az érzelmek elé helyezték. „A cél szentesíti az eszközt” – ez volt a néhai anyja kedvelt mondása. Az apja és a nagybátyja gyerekkorától kezdve gyakran elismételte neki. – A férfi megcsóválta a fejét az emlék hatására. - Hát, ez Josh Dalton születésének története.

- Köszönöm, ennyi elég lesz. - Belemerítettem egy tányért a mosogatószeres vízbe.

- Sejtem, hogy Gisa haláláról is akar kérdezni. Igaz? Mert ha igen, akkor essünk túl rajta minél előbb! Közvetlen munkakezdés előtt még rosszabb lenne felidézni az emlékeket.

- Sajnálom, hogy ilyesmit kell firtatnom. – Igyekeztem minél együttérzőbbnek tűnni, hogy enyhítsek az egyre fájdalommal teltebb párbeszéden. – Viszont fontos lenne, ha arról is mesélne.

- Öngyilkos lett. Bevett egy csomó gyógyszert. – Samuel Farley nézett maga elé egy darabig erőtlen bánattal, aztán újból megtörte a beállt csöndet: - Ahhoz, hogy megértse, mi történt, be kell mutatnom az akkori helyzetünket. Már mindhárom gyermekünkről gondoskodnunk kellett, sok teher volt a vállunkon itthon, és Gisának havonta egyszer vagy kétszer haza kellett mennie a Daltonokhoz, hogy kötelessége szerint együtt mutatkozzon velük. Nem tudtam lebeszélni. A Daltonokat is próbáltam meggyőzni, hogy engedjék el, de hiába. Valahányszor hazajött hozzánk tőlük, ideges volt, remegett, félrebeszélt. Gyógyszereket adtak be neki, mert az apja szerint csak így volt kezelhető. Dalton doktor maga írta fel a különböző pirulákat, agysebész lévén. Sejtelmem sincs, mikkel tömték. Állítólag csak így győződhettek meg arról, hogy nekik tetszően fog viselkedni. És ezeknek a gyógyszereknek a hatása sokszor napokig érződött Gisán. Fokozatosan leépült a szervezete, a viselkedése egyre ijesztőbbé vált. Hallucinált. Sírt. Elfelejtett alapvető dolgokat. Már önmagában attól is láz gyötörte, ha újból vissza kellett térnie a Dalton-villába. A gyerekek kezdtek félni tőle. Nem nézhettem tovább szó nélkül.

A férfi kihasználta az alkalmat, amíg két bögrével csörömpöltem, hogy kis szünetet tartson, mielőtt újból felveszi a történet fonalát:

- Esküszöm, szerettem, de megpróbáltam szigorú lenni vele. Már nem tudtam tovább elviselni, amit magával művelt. Megmondtam, hogy válasszon: vagy a régi családja, vagy mi, a mostani családja. A kettő együtt nem tartható fenn. A gyerekeknek szükségük van egy kiegyensúlyozott, boldog anyára, és már én sem bírtam tovább a hullámvölgyeket. Ő erre elhűlt, a fejét rázta. Azt mondta, hogy túl sokat kérek. Én azonban aznap este ragaszkodtam ahhoz, hogy hozzon végleges döntést. Erre felkapta a táskáját, és elment. Haza, a családjához. Azt hittem, őket választotta, és bár fájt, elfogadtam. Hátha így majd lekerül egy nagy teher a válláról, és talán idővel boldog lesz. Két nap múlva megtudtam a helyi híradóból, hogy akkor este öngyilkos lett a villában. – A férfi összekulcsolta maga előtt a kezét. Egy pillanatra becsukta a szemét, mintha már nem bírná elviselni a szavai súlyát. - A temetés előtt idejött a bácsikája, és megtiltotta, hogy részt vegyek a szertartáson. Azt mondta, hogy Gisa miattam halt meg, és be kellett látnom, igaza volt. Én öltem meg. Én üldöztem a kilátástalanságba, a szörnyű döntésbe. Kegyetlen voltam, és önző, amikor választásra kényszerítettem.

- Kétlem. – Megpróbáltam tömören félbeszakítani az önostorozó gondolatmenetet, ám nem hagyta.

Keserűen folytatta:

- Tudja, már tíz éve volt, de néha még most is felébredek az éjszaka közepén, megragadom a telefonomat, és csak ülök a sötétben. Arra gondolok, hogy bárcsak felhívhatnám, és megkérhetném, hogy jöjjön vissza hozzánk. Hogy sajnálom a szavaimat. Már nem bánnám a nehézségeinket, csak itt lenne velünk... – Szénfekete szeme elhomályosodott, és összekulcsolt kezét a homlokához támasztva eltakarta az arcát. – Bárcsak ne mondtam volna azokat a szörnyűségeket! Miért kellett? Annyiszor eszembe jutnak a nagybátyja szavai, ahogyan közölte, hogy Gisa miattam ölte meg magát... Mert nem voltam elég türelmes, és nem fogadtam el a családja elvárásait.

Farley egy darabig némán bámult maga elé, aztán egy mély, szaggatott sóhaj hagyta el az ajkát.

- Egyáltalán ki bízta meg az üggyel? – kérdezte rekedten.

Halvány mosoly jelent meg a szám szegletében, ahogy eszembe jutott Dalton mama látogatása.

- A sors iróniája, hogy pont az, akit most szeretnék a nyomozásommal kikészíteni.

- És a másik detektív? Vele mi újság?

- A másik detektív?

- Hát, a kollégája. Volt itt egy úriember nemrég. Collin. Nem jut eszembe a vezetékneve. Gondolom, az Ön kollégája, mert ő is Daltonékról kérdezett. Barátságos volt, még egy kosárlabdát is hozott a srácoknak. Megtenné, hogy átadja neki az üdvözletemet?

- Hm, hát, majd meglátom, mit tehetek. – Nem akartam terhelni Whitmore nem túl szívderítő végzetének ecsetelésével, mert már így is elég elgyötörtnek tűnt. – Megkérdezhetem, hogy Mr Collin Whitmore pontosan milyen információkat gyűjtött be? Tudja, már régóta nem volt lehetőségem egyeztetni vele.

- Csak a Dalton-család érdekelte. Azt firtatta, hogy mikor láttam Gisa családtagjait, és mit tudok róluk. Úgy tűnt, nem segítettem, mert végig a fejét rázta, és azt motyogta, hogy „édeskevés”. De hát, mit mondhattam volna? Szinte semmit nem tudok róluk. Utoljára akkor találkoztam a családdal, amikor Gisa bácsikája eljött Gisa temetése előtt, és elmondta, mi történt. Tíz éve. Azóta semmi. A srácok azt sem tudják, hogy az édesanyjuk gazdag családból származott. Nem akartam zűrt. Daltonék világosan kifejezték, hogy nem tekintenek a család részének, engem pedig nem érdekel a vagyonuk. Minél messzebb akarom tudni őket a gyerekeimtől.

- Kétségkívül jól teszi. Javaslom, hogy amíg véget nem ér a nyomozásom, ne is vegye fel velük a kapcsolatot semmilyen formában! Máskülönben kockáztatná az épségét és a gyermekei biztonságát.

- Egyébként is, ha jól tudom, meghaltak már azóta mind. Olvastam neten. Nincs akivel beszélhetnék ott. – A férfi egy időre elhallgatott, aztán hozzátette: - Már csak a fiú él. A fiú... – Fújt egyet. - Tudja, lehet, hogy bolondságnak tűnik, de elmentem egy iskolai rendezvényre pár éve, hogy megnézzem. Azóta is úgy félévente arra kanyarodok, amerre a barátaival jár szórakozni. Elnézem a távolból. Nemigen hasonlít Gisára. Csak a nevetése. Amikor nevet, ő is úgy hátraveti a fejét... Még sosem volt lelkierőm megszólítani.

- Megkérném, hogy egyelőre Josh Daltont is messziről kerülje el! Az elkövetkező napokban legyen első az óvatosság!

- Jól van, megértettem, de... mégis mi folyik itt?

- Nem tudom, biztonságos-e beszélnem. Mr Whitmore mit mondott a kérdései céljáról?

- Ő is csak annyit, mint Ön, hogy a Daltonokat akarja kikészíteni.

- Így többesszámban? Nem csak Josh Daltonról beszélt?

- Nem. Én is furcsállottam, de hát, azóta jöhetett pár új családtag, mióta nem hallottam felőlük. Tíz év alatt sok minden megesik. Egyébként, határozottan az az érzésem volt, hogy a detektív nem Joshra utazik. Nem róla faggatott, hanem Gisa felmenőiről. Mintha az igazi célpontja köztük lett volna.

- Értem, köszönöm.

- Volt egy meglepő jelenet Collinnal kapcsolatban – jutott még eszébe. – Ahogy kísértem ki, már elköszöntünk volna éppen, és az előszobában megakadt a szeme a családi fotón. Tudja, az, amelyiket Ön már belépéskor megnézett. Akkor elsápadt, karon ragadott, mintha megszédült volna. Aztán rám nézett, és a szeme úgy csillogott, mintha könnyek futották volna el. Olyasmit suttogott, hogy „Sosem leszek képes megbocsátani magamnak”. Ennyi volt. Nem fűzött a fura elérzékenyüléshez magyarázatot, csak kisietett az ajtón, egyenest a kocsijához. Vissza sem nézett többé, úgy hajtott el. Komolyan mondom, majdnem könnyekben tört ki a kép láttán! Pedig nem tűnt érzelgős embernek. Érti, hogy miért? Meg akarnám kérdezni, de nem hagyott itt elérhetőséget.

- Majd megpróbálom kideríteni – ígértem. Kifejezetten figyelemre méltónak találtam a történetet Whitmore elérzékenyüléséről, mivel sok mindent lehetett mondani Collin Whitmore-ra, de hogy egy túl mély érzésű ember lett volna, azt nem. Ha valami ennyire megrendítette, elég durva lehetett.

Úgy ítéltem meg, hogy a mosogatás végére értem, és egyúttal időszerűnek éreztem azt is, hogy békén hagyjam a bánattól sújtott férfit. Megköszöntem a segítséget, átnyújtottam egy névjegykártyát, és biztos, ami biztos, előadtam a begyakorolt szövegemet, amellyel a potenciális ügyfeleknek szoktam reklámozni magam. Ugyan erősen kétséges, hogy az anyagi helyzete megengedné, hogy felbéreljen a közeljövőben, de sosem lehet tudni.

Miután végeztem Giselle családjánál, elhajtottam keresni egy telefonfülkét, ahonnan felhívtam Mrs Blackhawkot, hogy beszámoljak neki a legújabb fejleményekről. Nagy örömömre sikerült egy kényelmes lábfürdőzésből felzavarni az öregasszonyt.

- Nem fogja elhinni! – hadartam a kagylóba. – Giselle-nek nem csak titkolt kedvese volt, hanem három gyermekük is született. Egész családja volt itt!

- Döbbenetes! - hüledezett Mrs Blackhawk. – Soha nem gondoltam volna, hogy annak a szegény, beteges lánynak, akit úgy őrzött a családja, mint a szeme fényét, ilyen titkai lehettek.

- Ja, és Mr Whitmore itt járt Farleyéknél, kérdezgetett Daltonékról. Nem sokkal a halála előtt.

- Jaj, kedvesem, elég rossz ómen.

- Ugyan miért?

- Ha Whitmore-t nem sokkal később megölték, akkor te is nagy veszélyben lehetsz.

- Ugyan már! – ráztam le magamról szomszédasszonyom aggodalmát. – Mr Whitmore középszerű nyomozó volt, és meglehetősen konvencionális. Én... hogyan is fogalmazzak... rugalmasabban kezelem a lehetőségeimet.

- Már feltűnt, bogaram. Most is készülsz valamire?

- Pontosan. Jöhet az újabb lépés.

- Miféle újabb lépés?

- Megpróbálom kideríteni, mit titkol Gomez rendőrkapitány. Meg akarom zsarolni, hogy segítsen aláásni a cinkosait.

26. fejezet: A lakás

Hackerson kávét kortyolt ideiglenesen kijelölt irodájában a rendőrségi épület emeletén, amikor besurrantam az ajtaján. Ahogy meglátott, rögtön letette a bögrét, és felkelt az íróasztala mögül.

- Frida! – Szélesen rám mosolygott.

- Haragszol amiatt a csók miatt? – kérdeztem rá egyenesen, köszönés helyett.

Meglepte a társalgás felütése, de nem tűnt el az arcáról a derű:

- Nem, dehogy. Igazából örülök nektek. Gomezen már korábban is észrevettem, hogy feszülten reagál, ha szóba kerülsz, és eléggé belesápadt, valahányszor a kollégák tréfálkozva nézegették a bizonyítékos táblára kitűzött félmeztelen fotódat. Gondolom, titkon odáig lehet érted. Cseppet sem bánom, hogy összejöttetek.

- Nem, nem jöttünk össze. Sőt! Most készülök bizonyítékot szerezni, hogy bűnrészes-e gyilkosságokban. Segítesz?

Hackerson csak pislogott, én meg leültem a vele szemben álló székre. Miután elhelyezkedtem, feltettem egy kérdést:

- Gomez kapitány hol lakik?

Magához tért megrökönyödéséből:

- Tudni akarod, hogy mi a címe? Ha gondolod, utánanézek. – Felvett egy üres papírt és egy tollat az íróasztalról, felírta magának.

- Milyen típusú az ingatlan? – kérdeztem tovább.

- Lekérem az adatbázisból az információt. – Feljegyezte magának ezt is, majd felnézett: - Egyéb kérdés?

- Gomez kapitány ma milyen beosztásban dolgozik?

- Fogalmam sincs, de mindegy mi a beosztása, így is, úgy is reggeltől estig az irodában körmöl, vagy kinn van terepen. Mindig dolgozik.

- Akkor úgy kérdezem, hogy mára esetleg van-e tuti lekötöttsége, amikor elfoglalt lesz?

- Négytől hatig a nagyvárosi laborban leszünk, elemzési eredményeket egyeztetünk a Jasper-tetthelyen talált ujjlenyomatokkal kapcsolatban.

- Pompás időpont arra, hogy betörjek a lakásába – összegeztem elégedetten.

Hackerson rosszallóan megcsóválta a fejét:

- Figyelj, Frida, szerintem egyáltalán nem jó ötlet. Gomez bármit is rejteget, biztos, hogy nem tartja odahaza. Nem értem, mit keresel igazából.

- Legyen az én gondom! – pöccintettem le a kétkedést. – Most pedig, ha megfelel, megvárom a válaszokat.

Hátradőltem a széken, és malmozni kezdtem az ujjaimmal.

Hackerson ismert már régről, úgyhogy hamar beletörődött, hogy nem fog tőlem megszabadulni, amíg utána nem jár a kérdéseimnek. Odafordult a szolgálati számítógépéhez, és keresni kezdett az adatbázisokban.

*

Gomez kapitánynak egy kis garzonlakása volt a városka legrosszabb környékén, nem túl messze a Blueberry sikátortól, ahol Whitmore agyonvert holttestére rátaláltak. Raul utcáját a legszegényebb családok lakták, főleg a szerencséjüket meg nem találó bevándorlók és az eladósodott munkanélküliek, úgyhogy nem festett túl puccosan.

Igyekeztem minél kisebb feltűnést kelteni, ahogy besurrantam a megfelelő lépcsőházba. Sajnos, valószínűleg a fal tövében fekvő egyik hajléktalan így is kiszúrt, de hátha nem jut eszébe megemlíteni Raulnak egy vörös hajú, jól öltözött nőt, ha a rendőrkapitány esetleg körbekérdez, hogy ki járt itt. Meg hát, egy drogoktól félbolond hajléktalan szava nem állná meg a helyét egy rendőrségi eljárás során. Bármikor letagadhatom, hogy engem látott, ha esetleg Raul rájön, hogy betörtek hozzá, és nyomozást indít. Az egyik nyitott ajtóban ülő, szunyókáló mexikói anyóka előtt sikerült úgy elsurrannom, hogy ne ébredjen fel, és ne vegyen észre. Szurkoltam, hogy feljussak úgy a negyedikre, hogy több emberrel ne találkozzak össze, és szerencsém volt. Máshol nem jött ki senki, csak egy helyütt kellett óvatosnak lennem, ahol egy kisgyerek visítozott közvetlenül az ajtó mögött. Utána végre megérkeztem Raul lakásához.

Pár pattintással feltörtem a zárat az egyik betörő szerszámommal, igazán nem volt nehéz feladat. A lakáson volt ugyan biztonsági zár, de a rendőrkapitány nem használta, csak egy sima, körülbelül két másodperc alatt kimozdítható zárnyelvet fordított rá az ajtóra mielőtt elment munkába. Szóval, nem tart betörésektől. Pedig nem mondhatnám, hogy biztonságos környék.

Már belépéskor felmértem, hogy Gomez kapitány egyedül lakik, mivel az ajtó mellett heverő pár cipő meg papucs az ő méretének tűnt, és bepillantva a kis, árnyas fürdőszoba félig nyitva hagyott ajtaján, láttam, hogy csak egy darab fogkefe árválkodik a mosdókagyló peremére helyezett alumíniumpohárban.

Elindultam körbenézni a kis lakásban.

Látszott, hogy bár Raul már fél éve ideköltözött a nagyvárosból, még mindig csak hiányosan rendezkedett be. A bútorok hézagosnak tűntek, és a rájuk itt-ott kipakolt, egyszerű holmik sem tükröztek otthonosságot. Nem sok időt és energiát pazarol a kényelmére és a magánéletére – vontam le a következtetést.

Megforgattam egy giccsesen színesre festett Jézus-szobrot az egyik szekrényén, és közelebbről szemügyre vettem egy vékony aranyláncra fűzött kis feszületet. A félig bevetett ágy fölött lógott. Ez a két tárgy volt az összes dekoráció az egész lakásban.

Odamentem a helyiség sarkába bezsúfolt íróasztalhoz, és leültem elé Raul ütött-kopott, szürke huzatos székébe. Elkezdtem kihúzkodni a fiókokat, majd átfutni a tartalmukat.

A papírok átforgatása során nem találtam semmi szembeötlőt. A rendőrkapitány nem tartott az íróasztalában olyan rendőrségi iratokat vagy egyéb dokumentumokat, amelyeket etikátlan lett volna hazahozni az irodából. Mindössze egy továbbképzési ütemterven és egy a helyi lőtérrel kapcsolatos kérvényen dolgozott itthonról. Nem túl izgi.

A közüzemi számláit, úgy vettem észre, néha kis késéssel fizette be, mert találtam négy felszólító levelet. Ez a nemtörődömség elsőre gyanúsnak tűnt Raul akkurátus és kínosan szabálykövető magatartását ismerve, de az esetek nem voltak gyakoriak vagy időben egymáshoz közel esőek. Nyilván pénzügyi nehézségei vannak, nem tűnt azonban extrémnek. Először furcsállottam, hogy rendőrkapitányként nem visz haza annyi pénzt, hogy abból anyagi biztonságot tudjon teremteni magának, de aztán amikor megtaláltam egy halom levelet és képeslapot, amelyeket az anyja küldött neki Alaszkából és az apja Mexikóvárosból, és mindegyikben pénzt kunyeráltak a fiuktól pár szavas üdvözlés után, már nem tartottam gyanúkeltőnek Raul szűkös anyagi helyzetét. Hackerson említette, hogy a rendőrkapitánynak az egyik öccse adósságain is időről időre segítenie kell.

Semmi sem utal arra, hogy kenőpénzben dúskálna. Persze, az is lehet, hogy az is az élősködő rokonokhoz vándorol. Ki tudja?

Miután végeztem az íróasztallal, és semmi hasznosat nem leltem, nekiláttam a szekrényeket áttúrni. A ruhái egyszerűek, hétköznapiak, nem volt köztük kirívó vagy oda nem illő darab. Magam mögött hagytam hát a ruhás szekrényt.

Az egyik polcon heverő Biblia felé tartottam, ám ekkor kinyílt a bejárati ajtó, és Gomez kapitány toppant be rajta talpig egyenruhában.

Egyforma megütközéssel bámultunk egymásra.

- Mégis, mit művel itt, Miss Lorne?! – kérdezett rá, amikor végre szóhoz jutott a meglepetéstől.

Na, erre, hogy hazajön, végképp nem számítottam, és nem voltam rá felkészülve, hogy hogyan reagáljak. Úgyhogy elég szerencsétlenül hebegni kezdtem:

- Mit csinál itt? Nem a nagyvárosi laborban kellene lennie? Mármint, úgy értem... én azt hittem...

- A kollégám nem tudott elkísérni egy váratlan közúti baleset miatt, ahová elhívták helyszínelni, így kénytelenek voltunk áttenni a laboros időpontot máskorra. Azonban, úgy vélem, nem nekem kellene magyarázkodnom a saját lakásomban.

- Én csak... ööö... – Veszettül kattogott az agyam, hogy mit mondhatnék. – Izé, arról van szó, hogy eltűnt a szövetdarab, tudja, amelyiket a múltkor említettem. A támadóm zakója ujjából leszakított foszlány. Eszembe jutott, hogy talán Ön vitte el a nappalimból, hogy így védjen meg. Mert hát, mondta egyszer, hogy védelmezni akar, és az lenne a legjobb, ha a veszélyes bizonyítékokat nem otthon tartanám. Gondoltam, biztosan a kezébe vette az irányítást, és elhozta tőlem a szövetdarabot. Azt kerestem most.

Nagyjából meg voltam elégedve a hazugságommal, mivel jól leplezte, hogy nem bízom meg benne, bár aligha hitte el maradéktalanul. Sötét szeme elég nyugtalanítóan izzott.

- Nem tettem ilyesmit. – Meglepően visszafogott felelet. – Nem vagyok tolvaj. Ráadásul, ha bizonyítékot gyűjtenék be, akkor a Rendőrségi Eljárási Szabályzat 68. szakasz, 12. pont, 6a., 6b. és 6c. alpontok szerint járnék el, és nem tartanám a saját otthonomban az adott tárgyat.

- Jól van, na, azért gondoltam, megnézem itt – vonogattam a vállam, és tettem egy tétova lépést a kijárat felé.

Raul közelebb lépett hozzám komor arccal:

- Ez egy magántulajdonú lakás, és nem adtam engedélyt arra, hogy itt tartózkodjon, vagy hogy az ingóságaim között kutasson. Feltételezem, tisztában van vele, hogy bűncselekményt követett el.

- Hát, sejtem. De nem tettem semmiben kárt, szóval ne fújjuk fel a dolgot! Már itt sem vagyok.

Gomez kapitány elállta az utamat, egyik karját az ajtófélfának támasztva úgy, hogy pont keresztezze előttem a szabad teret, ahol kisurranhatnék a lakásból.

- Ön jelenleg két gyilkossági ügy gyanúsítottja. Vélhetően az egyik áldozat feslett erkölcsű szeretője volt, emellett folyamatosan hazudik, bizonyítékokkal manipulál, hol eltűnik, hol feltűnik, és most betör egy hatósági személy lakásába! – sorolta ismét felvillanó szemmel. – Mégis mit vár, meddig leszek képes hinni abban, hogy minden látszat ellenére egy jószándékú ember, aki a kelleténél jobban magára van hagyva egy kegyetlen világban, de nem gyilkos, és nem akar szörnyűségeket elkövetni? Kezdem magam egy hiszékeny bolondnak érezni, aki nem képes tárgyilagosan szemlélni a két gyilkosságot, és nem hajlandó meglátni a nyilvánvalót: hogy mégiscsak Ön áll a háttérben!

Ekkor nem bírtam visszafojtani, és gúnyos nevetésben törtem ki.

- Igazán? Szóval kezdi magát hiszékeny bolondnak érezni? Képes ezt vágni a fejemhez?! – Éreztem, hogy valami megpattan bennem, és nem bírok tovább gátat szabni a keserű dühnek, amit attól a pillanattól kezdve éreztem, hogy megpróbált elszédíteni a megkezdett vallomásával a házam előtt. Heves mozdulattal hátrasöpörtem egy tincset az arcomból. – Jól van, próbálja csak a nyakamba varrni Mr Whitmore-t, Jasper zöldségest, még a Dalton bankár halálát is, mindent! A hajszálat is ezért pakolta rá a Whitmore-holttestre, mi? Talán azt is Ön tette oda. Amikor véletlenül összetalálkoztunk a Whitmore-tetthelyen, biztosan leesett a földre egy hajszálam, felszedte, és rögtönzött. Utána meg feltűnően eljátszotta a munkatársainak, hogy nem akar gyanúsítani. Úgyis ez volt a terv végig, nem? Hogy rám keni az egészet. Tudja mit? Ha habozott, most már ne tegye! Csak próbálja meg, hogy félreállít! Különb embereknek is beletört a bicskájuk. Már semmiféle együttérzést nem érzek Ön iránt. És ezen kívül nincs más mondanivalóm.

Megpróbáltam félrelökni az ajtóból, de ekkor kemény kézzel karon ragadott, és megakadályozta a kijutásomat. Igyekeztem kiszabadulni, de teljes súlyával nekem feszülve a falhoz préselt. Éreztem az arcomon zaklatott, erőteljes lélegzetvételeit.

- Szóval, ilyen ember. Nem érez semmiféle együttérzést... – Egészen döbbenetes erővel a falhoz szorított, és nyilván akart még mondani valamit, de én nem vártam ki a folytatást. Felrántva a bal lábamat, megpróbáltam a térdemmel gyomorszájon vágni. Sajnos azonban jó reflexei voltak, ugyanis még időben kapta el a térdemet fél kézzel, és szorította vissza, mielőtt elegendő lendületet vihettem volna a mozdulatba.

Előző mondandójáról megfeledkezve nyomott vissza a falhoz, és a következő pillanatban megcsókolt.

Még sosem történt velem olyan, hogy ilyen hévvel csókoltam volna vissza valakit. Most viszont azon kaptam magam, hogy összevissza csókolom a száját, mintha az életem múlna rajta, és ő pedig – úgy sejtem, szinte akaratlanul – viszonozta ezt. Hamarosan már majdnem belefulladtunk.

Élek a gyanúperrel, hogy jó sokáig tarthatott, mert már kezdett megfájdulni az állkapcsom és zsibbadni a szám a hirtelen és hosszan tartó megerőltetéstől, de nem igazán fogtam fel az idő múlását. Csak akkor tértünk magunkhoz, amikor a szomszédban felcsattant egy meglehetősen temperamentumos asszonyság, és spanyolul üvöltözve igyekezett helyretenni a rendetlenkedő gyerekeit. Az ordítozás kizökkentett minket végre a csók bűvköréből, és zihálva szétváltunk.

Gomez kapitánynak sikerült kijózanodnia, mivel elszörnyedő pillantást vetett a még mindig a bal lábamat markolászó kezére, amellyel a rúgást megfékezte, és elengedett.

Utána pedig ismét hitetlenkedve bámultunk egymásra, épp, mint amikor belépve megpillantott.

Szaporán szedtem a levegőt, és egy remegős mozdulattal megpróbáltam rendezni összekuszálódott hajtincseimet. Ekkor feltűnt, hogy a csóktól még mindig eléggé zilált rendőrkapitány olyan szögben tartja magát, hogy el tudnék férni mellette a kijárat felé. Így hát, habozás nélkül elrugaszkodtam. Kiugrottam az ajtó felszabadult résén, és leszáguldottam a lépcsőn, a térdembe nyilalló fádalommal mit sem törődve.

Hallottam, hogy Gomez kapitány utánam iramodik, és a hatóság nevében megállásra szólít fel mint betörőt, de én csak rohantam lefelé a lépcsőházban. Hármasával-négyesével szedtem a lépcsőfokokat. Kész csoda, hogy nem törtem ki a nyakam, de egy darabban leértem. Menetközben még a slusszkulcsomat is volt lélekjelenlétem előrántani, így lóhalálában kirontottam a kapun, úgy vetődtem az autóm felé. Raul elképesztően gyors volt, már utol is ért majdnem, de ahogy megragadta a blézeremet, kibújtam a ruhadarabból. Bepattantam a kocsiba. Sajnos, nem úgy készültem öltözéskor, hogy le kell majd vetnem a blézert, és csak egy fekete csipketop volt alatta, de pillanatnyi helyzetemben már ez zaklatott fel a legkevésbé. Indítottam a járművet, ahogy bírtam, és beletapostam a gázba.

A visszapillantóból láttam, hogy a rendőrkapitány erősítésért telefonál, majd a slusszkulcsát keresi az egyenruhája zsebében, miközben másik kezével még mindig az eltulajdonított blézeremet szorongatja. Utána már nem figyeltem mást, csak a forgalmat, és azt, hogy minél gyorsabban el tudjak tűnni a rendőrségi üldözés elől.

27. fejezet: Gondok

Jó pár óráig meglapultam a város határában egy elhagyatott tisztás közepén. Itt ugyanis a fák árnyékában rejtve maradt a járművem az országút felől. Feküdtem a hátsó ülésen, és mozdulatlanul bámultam egy random kiválasztott pontot a kárpitozáson. Sok minden járt a fejemben.

Nem bántam a kényszerpihenőt, miután a rendőrség a fél városon keresztülüldözött. Kénytelen voltam egy mélygarázs használaton kívüli oldalbejáratát áttörni, mert csak így tudtam elpucolni előlük a földalatti teremrendszeren keresztül, mielőtt lett volna idejük bekeríteni az épületet. Sikerült letörnöm a kocsim egyik visszapillantóját, berepesztenem az első lámpákat, és a karosszéria is siralmasan festett, mire mérföldekkel arrébb leparkoltam a járművemet a bokrok rejtekére.

Nem egyszer felemlegettem Dalton mamát különböző cifra jelzőkkel kísérve, mire idáig eljutottam. Most viszont már próbáltam türelmet és nyugalmat erőltetni magamra, akármilyen nehéz volt.

Csak amikor már besötétedett, akkor indultam vissza a városba, immár gyalogosan.

Az éjszakát egy nevenincs motelben töltöttem, ahol biztosan nem keresett volna sem a rendőrség, sem Dalton mama vagy a komornyik. Túl sokat, persze, nem tudtam aludni, mert vagy Gomez kapitányra és a második csókunkra gondoltam, vagy a következő lépésemen töprengtem, és mindkét téma egyformán ébren tartott.

Így, hogy nem fedeztem fel használhatót a rendőrkapitány lakásában, kénytelen voltam jegelni a zsarolásos ötletemet. Mi lenne, ha inkább a komornyikon próbálnék fogást találni? – tűnődtem. Csakhogy ez a verzió sem tűnt működőképesnek. Egy olyan gépiesen engedelmeskedő verőlegényt, mint a komornyik, nem tudnék sarokba szorítani. Raulnak van rangja és fontos beosztása, őrá tudtam volna nyomást gyakorolni. Ugyan mivel hathatnék a komornyikra? Hm. Talán inkább Dalton mamát kellene a ringbe hívnom? Előcsalogatnom. Vagy a drágalátos vámpírlovagját. Tényleg! Lehet, hogy az öregúr ellen kellene ügyködnöm a föld alatt? Talán rajta keresztül eljuthatnék a többiek gyengepontjaihoz.

Lejátszottam a fejemben különböző forgatókönyveket, és próbáltam hatékony lépéseket kieszelni, azonban egyik ötletem sem tartott tovább öt percnél. Mindegyik felelőtlennek és kilátástalannak tűnt. Még mindig Gomez kapitányt tartottam a leggyengébb láncszemnek. Neki van a legtöbb féltenivalója. Így viszont, hogy ürügyet talált arra, hogy köröztessen a teljes helyi rendőrséggel, már az ő közelébe sem férkőzhetek olyan egyszerűen. A többiek pedig végképp veszett fejsze nyele. Dalton mama és a frakkos zombi egy erődített bunker közepén trónol a föld mélyén, a komornyik pedig pisztollyal felfegyverkezve kerget. Mit kezdhetnék velük?

Egyre csak törtem a fejem, de nem szállt meg az ihlet. Éreztem, hogy nem tudok tisztán gondolkodni. Az sem sokat segített, hogy valahányszor egy-egy nagyobb lélegzetvételnél megrezdült a szám, megsajdult az ajkam Gomez kapitány szenvedélyes csókjától. Így végképp nem bírtam normálisan koncentrálni.

Mikor hajnalban elnyomott az álom, már igazán hálás voltam a kavargó gondolatoktól mentes, üres sötétség rám borulásáért.

*

Reggel úgy döntöttem, hogy első utam a szomszédasszonyomhoz vezet. Beszélek vele, és együtt kisütjük, hogyan tovább.

Elpusztítottam a siralmas reggelit és a mosogatólének beillő kávét a kis motel büféjében, aztán útnak indultam.

Inkább nem részletezném, hogy a térdem milyen állapotban volt, mire végre elbotorkáltam Mrs Blackhawk otthonáig.

Miközben átmásztam a hátsó kerítésén, hogy a házam előtt posztoló, a hazatérésemre váró rendőrautóból ne vehessenek észre, azon törtem a fejem, hogy hogyan adjam elő a legújabb fejleményeket az öregasszonynak. Kezdjem azzal, hogy smároltam Raullal, és utána folytassam a rendőrkapitány lakásában végzett nyomozásom eredménytelenségével, vagy inkább adjam elő jó részletesen a lakás átkutatásának lépéseit, és a végén tegyem hozzá, hogy „ja, egyébként Raul hazajött, és megcsókolt”? Nem tudtam eldönteni, melyik a kínosabb verzió az öreglány célozgatásai és megjegyzései után. Ismerjem be, hogy egy kicsit igaza volt? Vagy inkább hallgassam el?

Ilyesmiken tépelődtem, miközben elsurrantam a bejárati ajtóig. Már emeltem a kezem, hogy bekopogjak vagy becsöngessek, ám ekkor észrevettem, hogy résnyire nyitva áll.

Elég meglepőnek tartottam, mert – főleg mióta visszakapta a kutyát – nem emlékeztem arra, hogy Mrs Blackhawk valaha is nyitva hagyta volna az ajtaját. Furcsa. Mindenesetre betoltam az ajtólapot.

- Jó reggelt! – köszöntem be.

Semmi válasz. A nappaliban nem láttam a szomszédasszonyomat.

Tettem befelé egy tétova lépést. Nem tudtam eldönteni, az öregasszony mennyire veszi rossz néven, ha invitálás nélkül mászkálok a házában, de nem akartam tétlenül ácsorogni a küszöbön.

A csincsilláim bágyadt tekintettel figyeltek a hordozóketrecükből, a faragott szekrényke tetejéről, ahová Mrs Blackhawk tette őket.

Elindultam feléjük, mert ellenőrizni akartam az ivóvizük tisztaságát, amíg az öregasszony végre elővonszolja magát. Csakhogy megdermedtem egy lépés közepén.

Tompa zörgést hallottam a ház emelete felől. Lehet, hogy Gömböc? Azonban a kutya éppen ekkor ballagott elő kosara rejtekéből, és érintette oda az orrát álmosan a bokámhoz. Nem ő motoz fenn.

- Hé, mamika! Itthon van? – szóltam fel.

Ekkor azonban meghallottam a koppanásokat. Dalton mama cipősarkainak ütemes kopogását az emeletről. Kétséget kizáróan nem Mrs Blackhawktól származott a léptek zaja, mivel ő rendszerint egy foszladozó házi papucsban flangált. A következő pillanatban közeledni kezdtek a léptek.

Ahogy tudatosult bennem, hogy a hátborzongatóan ismerős kopogás Dalton mama cipőjétől származhat, megfagyott az ereimben a vér. Ó, te jó ég, elkapták Mrs Blackhawkot?!

Az első gondolatom az volt, hogy felrontok az emeletre, és megnézem, ott van-e a szomszédasszonyom. Aztán rádöbbentem, hogy miután elárultam magam hangos belépőmmel, esélytelen, hogy meg tudnám lepni a fent tartózkodó ellenséget.

És amikor a komornyik friss egyenruhába bújtatott lábai felbukkantak a lépcső tetején, megértettem, hogy nem tudok itt helyben segíteni. Sőt, ha egy másodperccel tovább maradok, kinyírnak. Így hát, felkaptam a félszemű foxit és a csincsillákat szállítóketrecestül, majd rohantam velük a házból, ahogy bírtam. A térdem tiltakozott az újabb, embertelen megerőltetés ellen, de a csincsilláim meg a foxi épségére koncentráltam, és sikerült úrrá lennem a fájdalmamon annyira, hogy egészen gyors tempót tudtam diktálni magamnak.

Átdobtam a foxit és a hordozóketrecet a hátsó kerítésen, aztán utánuk másztam. Nem mertem hátranézni, nehogy lelassítson a mozdulat, de kapkodó léptek zaját hallottam a kerten keresztül felém közeledni, és a hozzá tartozó fújtatás egy férfi lélegzetvétele volt. Ahogy a ketrecet és a foxit begyűjtve futásnak eredtem az utcán, a szemem sarkából láttam, hogy a komornyik rohan utánam, kezében egy elektromos sokkolóval. Na, ez elég is volt ahhoz, hogy többet ne forduljak meg, csak pucoljak, amilyen gyorsan bírok.

Miközben végigszáguldottam az utcákon, egyre azon kattogott az agyam, hogy mit művelhetett Dalton mama és a fogdmegje Mrs Blackhawk házában. Rájöttek volna, hogy összedolgozok a szomszédasszonnyal? De hát, mégis hogyan?! Képtelenség! Köztudottan utáljuk egymást az öreglánnyal. Akárkit kérdezhettek. Még ha esetleg ki is figyeltek volna, ahogy átmegyek hozzá, akkor sem gondolhatták komolyan, hogy egy ilyen vén múmiával szövetkeznék ellenük! Lehetetlen...

Ekkor azonban a belém döbbenő felismerés hatására majdnem kicsúszott a foxi a karomból, és feljebb kellett tornáznom rohanás közben. Éspedig a felismerés a következő volt: tegnap Raulnál maradt a blézerem zsebében Mrs Blackhawk telefonszáma!

A tény, hogy a ruhám zsebében őrizgettem a szomszédasszony telefonszámát, illetve, hogy ő csöngetett be a Dalton-villába aznap este, amikor megszólalt a riasztójuk, talán már elég volt ahhoz, hogy kitalálják, Mrs Blackhawk is benne van a játszmában. Raul pedig biztosan nem késlekedett leadni Dalton mamának a drótot. Ó, egek, hogy lehettem ilyen felelőtlen, hogy benne tartottam a telefonszámot a ruhámban, és még azt is hagytam, hogy a rendőrkapitány elvegye? Szegény Mrs Blackhawk! Vajon mit tettek vele?

*

Hangosan fújtattam, ahogy a ketreccel és a halkan szűkölő foxival a karomban nekidőltem a villa kertjéhez tartozó széles kerítésnek.

Meg sem kellett nyomnom a csengőt, ugyanis az ébensötét öltönyt és krémszínű inget viselő Litvin a kerti padon ülve olvasott egy projektanyagot, Bill pedig a kutyájával labdázott egy füves részen. A professzor egyből felkelt, és odajött hozzám.

- Üdvözlöm, kisasszony! – köszöntött magához képest kifejezetten barátságosan. – Esetleg most is szakmai szívességet szeretne kérni? Állok rendelkezésére.

- Egy-két napra itt hagyhatnám a csincsilláimat és ezt a kiskutyát? – ziháltam.

Litvin rám bámult egy pár másodpercig néma csendben, aztán...

- Sajnos, nem megoldható. – Már fordult is volna vissza a kerti ösvényen, hogy sürgősen faképnél hagyjon.

- Kérem! Nincs más kertesházban lakó, megbízható ismerősöm. Csak egy vagy két napról lenne szó, amíg megoldom az ügyet, és megmentem a szomszédasszonyomat. Utána visszajövök értük. Szegények nagy veszélyben vannak! Itt senkinek sem jutna eszébe keresni őket. Könyörgöm!

- Ha azt gondolja, hogy meghat, akkor közlöm, hogy nem különösebben kedvelem az állatokat.

- Lehet, hogy Bill szívesen vigyázna rájuk.

- Bill sem óhajt még több szőrhullató kártevőt költöztetni a házba. Elég a kutyája.

A fiatalember meghallotta, hogy róla beszélünk, ezért odaoldalgott hozzánk.

- Mi a téma? – érdeklődött, ahogy megérkezett a professzor mellé.

- Nem lényeges, a kisasszony távozni készült – próbálta Litvin megállítani a készülő bajt, ám én készséggel magyarázatot adtam:

- A „nagybátyjától” éppen azt kérdeztem, hogy hajlandóak lennének-e befogadni a foxit és a csincsilláimat egy-két napra. Sajnos, nem tudom hová tenni őket, és nagy szükségük lenne egy biztos menedékre, amíg segítek a bajba jutott szomszédomon.

- Persze, természetesen. - Bill fordult is volna felém, hogy átvegye a kisállatokat.

Litvin megállította:

- Közöltem a kisasszonnyal, hogy nem tartunk igényt az állatkertjére.

Bill együttérzően pillantott a foxira és a csincsillákra.

- Majd én foglalkozom velük, megígérem. – Még közelebb araszolt a professzorhoz. - Nézd, szegény kutya fél szemére vak! Lenne szíved kitenni az utcára?

Litvin arcára egyértelműen rá volt írva az „igen” válasz, de aztán, amikor Bill már végigsimított a prof karján, végre kinyitotta a kaput, és kinyújtotta a kezét a ketrec felé:

- Jöhetnek. Most az egyszer!

- Remek – nyomtam a kezükbe a kisállatokat. – A kutya neve Gömböc, a csincsillákat pedig akárhogy szólíthatják, úgysem hallgatnak rá. Ja, és még egy gyors kérés: adjanak kölcsön, légyszi, egy inget!

- Egy inget? – vonta fel Litvin halovány szemöldökét megütközve.

- Hát, nem jó kedvemben pózolok ebben a semmi kis csipketopban. Egy rendőri túlkapás során egy aljas, gusztustalan zsaru letépte a blézeremet.

- Ott van a lila selyeminged, úgyis elég rémesen áll, és a színe is tiszta nőies! Adjuk oda azt! – bökte meg Bill a professzort, és mielőtt Litvin leereszkedő ajakbiggyesztéssel feleletet adhatott volna, a srác már el is tűnt a ház irányában.

Hamarosan gazdagabb lettem Litvin orgonalila selyemingével. Miközben a professzor savanyú arckifejezéssel magyarázta, hogy mennyibe került a ruhadarab a milánói szabónál, aki egyedileg készítette, Bill egy kacsintással a kezembe nyomta az inget, én pedig magamra húztam.

- Köszi, örök hála! – mosolyogtam rájuk. – Sietnem kell, igyekszem felderíteni az ügyemet, és megmenteni a szomszédasszonyomat. Vigyázzanak Gömböcre és a csincsillákra! Nehogy odaadják őket, ha egy töpe kis szemüveges öregasszony jönne értük kopogós cipőben! Vagy ha egy fehér zakós komornyik. Vagy egy mexikói származású zsaru. Vagy egy sápatag, ősz, hideg kék szemű, szemöldöke fölött sebhelyes öregúr!

El is fordultam volna, hogy ezzel távozzak, ám észrevettem, hogy Litvin furcsán néz rám.

- Ki az a szemöldöke fölött sebhelyes, halványkék szemű illető, akire az előbb utalt? – kérdezett rá. Láttam, hogy valami nem tetszik neki.

- Még nem volt lehetőségem beazonosítani, csak nem rég lestem ki a nyomozás során. Miért, eszébe jutott valaki?

- Talán. – A homlokát ráncolta. – Akire viszont gondolok, pár éve halott.

- Ha ez megvigasztalja, a szemüveges, kopogós cipős öregasszony meg kábé negyven éve halott. Na, mondja, ki jutott eszébe?

- Az idősebb Dalton fivérnek, a bankár Thomas Daltonnak húzódott egy kis sebhely a bal szemöldöke fölött, és jellegzetes, egészen halványkék szeme volt. Mostanában többször felemlegettük a Whitmore-ügy kapcsán, úgyhogy egyből az ő képe dereng fel bennem a leírás hallatán. Máskülönben nem jutna eszembe, mert nem sűrűn találkoztam vele az elmúlt évtizedben. Ő azonban ugyebár nem jöhet el a házi kedvenceiért, mivel szénné égett egy autóbalesetben.

Megtorpantam, és elkerekedett szemmel bámultam Litvinre.

- Ó, basszus, egy egyértelmű autóbaleset... – Ennyire futotta, mert lefagytam. Annyi gondolat árasztotta el az agyam, hogy nem tudtam megszólalni. És amikor néhány részlet a helyére került, akkor végképp megállt bennem az ütő.

Összerezzentem.

- Úgy nézzenek rám, hogy én vagyok a legnagyobb idióta, akit életükben láttak! – hadartam Litvinnek és Billnek. Bill közben a foxit mutatta be a saját kutyájának. – Komolyan, alkalmatlan vagyok a nyomozói pályára! De végre megértettem sok mindent, és remélem, még nem késő cselekedni.

Minden további magyarázat nélkül elrohantam.

28. fejezet: Válaszlépések

Josh Dalton az igazak álmát aludta a rózsakert közepén lógó függőágyban. Mellette félig elszívott kubai szivar füstölgött a hamutartóban, borzasra zselézett, barna haját pedig a feje alá gyűrt párna kócolta ezerfelé. Riadt horkantással ébredt fel, ahogy odaültem mellé a hintaágy párnájára.

- Mr Dalton! Beszélnünk kell.

Nagyokat pislogott, és igyekezett a kézfeje hátuljával kidörgölni az álmot apró, sertésszerű szeméből:

- Atyaég! Te meg mit keresel itt, vöröske? Hogyan jutottál be?

- Átmásztam a kerítésen.

- Ööö... De mégis mi a francért?

- Mert beszélnünk kell. Most rögtön.

Felült egy álomittas nyújtózással.

- Ugyan mi lehet ilyen sürgős?

- Az, hogy szeretném emlékeztetni egy kívánságára.

- Egy kívánságomra?

Olyan közel hajoltam hozzá, hogy szinte összeért az orrunk, és mélyen a szemébe néztem, miközben feleletet adtam:

- Amikor egy éve egyik este itt sétált a kertben egy Natalie nevű lánnyal, azt mondta neki, hogy bárcsak elvihetné messze földre, miután legyőzte az összes szörnyeteget. Nos, itt az ideje, Mr Dalton, hogy összeszedje magát, és felvegye a kesztyűt azokkal a bizonyos szörnyekkel szemben! Natalie-t ugyan elvesztette, de még nincs mindenhez túl későn. A szörnyei még mindig itt vannak.

Ahogy felfogta a szavaimat, egészen hirtelen fordította el a fejét, nem bírta tovább állni a tekintetemet:

- Nem tudom, mi a halálról beszélsz!

- Dehogyisnem! Jól tudja.

- Te megbolondultál, vöröske. – Visszatért a fölényessége. – Szólok a komornyikomnak, hogy dobjon ki, ha nem indulsz el azonnal magadtól.

- Biztos, hogy ezt akarja? Ha most elküld, soha nem lesz lehetősége megszabadulni...

Közbevágott:

- Mégis, rajtad kívül mitől kellene megszabadulnom?

- A szörnyetegektől, akiket Natalie kedvéért le akart győzni. A szellemtől, aki az anyját üldözte.

- Te bekattantál. Felfogod egyáltalán, hogy mekkora sületlenséget beszélsz?! – A srác kivette szivarja majdnem végigégett csonkját a hamutálból, és szívott még egyet belőle. – Szörnyetegek és kísértetek nem léteznek. Vagy te hiszel az ilyesmiben? Mert ha igen, akkor őszintén szánlak. Belőled is flúgos lesz, mint azok az UFO-kutatók a tévében. Pedig egészen vagány csaj lennél, ha nem lennél sült bolond. Már-már szomorú.

Erősen vállon ragadtam, és magam felé fordítottam ismét:

- Mindketten tudjuk, kikről beszélek. Fejezze be az önámítást! Ezek az emberek nem érdemlik meg, hogy lojális legyen hozzájuk.

- Még mindig fogalmam sincs, mit akarsz mondani.

- Nincs? Akkor nyíltabban fogalmazok: a nagyanyja egy pszichopata gyilkos, akinek börtönben lenne a helye, mielőtt megölet még valakit! Ráadásul tönkre teszi a saját unokáját, átmossa az agyát, és bábnak használja a játszmáiban. Itt az ideje, Mr Dalton, hogy végre megemberelje magát! Utolsó esély. Mindkettőnknek. Azért vagyok itt, hogy segítsek, de nem tudom, mennyi időnk maradt.

Josh Dalton megdörzsölte a homlokát, mintha még mindig az álmosságát próbálná elűzni.

- Te tényleg nem semmi vagy – nyögte, amikor szóhoz jutott. - Jössz, betörsz a villámba, felversz a legszebb álmomból, és még sértegeted is a családomat! Mégis, hogyan jöttél rá egyáltalán, hogy a nagyi életben van?

Csak türelmetlenül megráztam a fejem:

- Részletkérdés. Nyomozó vagyok, ha nem tudná. Most viszont nincs időnk a munkamódszereimet megvitatni. Cselekednünk kell, Mr Dalton!

Josh felnevetett:

- Cselekednünk?! Szóval azt akarod, hogy a nagyi ellen forduljak? Nos, akkor itt az ideje, hogy halld az igazságot, vöröske! Senki másom nincs, csak ő. Az anyám egy bolond gyógyszerfüggő volt, az apámat sosem ismertem, a nagyfater mindig elfoglalt volt. Csak a nagyi állt mellettem. Ő adott erőt, ő tanított meg mindenre. Itt volt, nevelt, támogatott, mellettem állt, amikor senki más. – Ez alkalommal Dalton ragadott karon, és nézett a szemembe. – Nem szokásom érzelgős dumákat tolni, de most kimondom, hogy felfogd: mindent neki köszönhetek! Ő az egyetlen, aki valaha is szeretett!

Egy pillanatra becsuktam a szemem, mert nekem magamnak is fájt, amire készültem. Már előre utáltam magam érte, de Mrs Blackhawkra gondoltam, és arra, hogy minden perc számít. Sietnem kell, ha meg akarom védeni. Nincs idő finomkodásra.

- Olyasmire kényszerít, amit nem akarok megtenni – suttogtam magam elé –, de úgy látom, nincs más választásom.

- Már megint miről beszélsz? Te ma képtelen vagy egy épeszű reakciót kipréselni magadból?

Magam elé tettem a táskámat, majd kiráncigáltam belőle a videokamerámat.

- Megmutatom, hogy mennyire szereti a drágalátos nagyanyja! – Azzal bekapcsoltam a kamerát, és elkezdtem keresgélni a felvételek között.

Mielőtt idejöttem, elosontam az irodámba megnézni a nagy számítógépem képernyőjén a földalatti bunker kapcsolótábláján beütött kódot. A Dalton mama által benyomott számokat. Betanultam mindet, aztán indultam is ide, de közben észrevettem, hogy a kód felvétele után is bekapcsolva felejtettem a kamerát. Egy-két percig még folytattam a felvételt.

Ahogy a függőágy szélén ülve megtaláltam a videó kérdéses részét, odanyomtam a kamerát Josh kezébe. A kamera kis oldalsó kijelzőjén alig felismerhető, apró alakként megjelent a bunkerajtóban álló jégkék szemű, sebhelyes szemöldökű Thomas Dalton és a vele szemben bevonuló Dalton mama. Mivel az eszköz hangot is rögzített, hamarosan felcsendültek az idősödő asszony éles szavai:

- ... Próbálok mindent kézben tartani, és úgy irányítani, ahogy kívánod, de Josh egyre kezelhetetlenebb. A fejébe vette, hogy megint új autó kell neki. Semmi méltóság vagy illő mértékletesség nem szorult belé. Bárcsak ikreket szült volna az a bolond lány! Akkor megszabadulhatnánk ettől a pöffeszkedő kis hólyagtól, elég lenne a testvére...

Megállítottam a felvételt. Némán ránéztem a Dalton-fiúra. Josh szoborrá dermedve bámulta az apró képernyőt a kamera oldalán.

Mikor még egy perc múlva sem rezzent, nagy levegőt vettem, és könyörtelen tárgyilagosságot kényszerítve magamra, kimondtam:

- Ez az a nő, akit anyja helyett anyjának tart. Aki állítólag támogatja és szereti. Itt van, nézze meg, ahányszor csak akarja! Itt van! Ennyi szeretet szorult belé. Ennyi, és nem több.

Dalton nyelt egyet, és végre felhagyott a hallgatással:

- Azt hiszed, hogy ócska szavak megtörnek? Azt hiszed, hogy nem edződtem meg az évek során? Fogalmad sincs, mit jelentett ebben a családban felnőni. Már semmi nem képes megrázni.

- Önmagának úgy hazudik, ahogy akar, de nekem nem tud! – vágtam vissza felvillanó szemmel. – Tudom, hogy még van annyi akarata, hogy változtasson az életén. Hiába tagadja!

Josh gúnyosan rántott egyet a vállán, és láttam, hogy készül szokásos flegma, nagyképű feleletére, de aztán félúton elolvadt a kezdődő mosolyféleség a szája szegletéből.

A következő pillanatban pedig magához ölelt.

- Úgy utálom az életemet – suttogta alig hallhatóan, a mellkasához húzva. – Mindent. Mindent gyűlölök benne.

Belülről remegett, mint akit lázas betegség kínoz.

Miután első meglepetésemen úrrá lettem, előszedtem jól begyakorolt mozdulatomat, és megütögettem a vállát biztatóan, közben a másik kezemmel egy zsebkendőt kezdtem keresgélni neki a táskámban.

- Soha senki nem szeretett! – nyögte, még erősebben szorítva magához.

- Téved. Volt, aki igenis szerette.

- Ugyan kicsoda?

- Natalie.

A lány nevének újbóli említésére összerezzent.

- Tudom – látta be végül. Kicsit hallgattunk, aztán csendesen azt kérdezte, elengedve szoros öleléséből: - Szerinted, jóvá lehet még tenni? Mármint, amit vele tettem. Natalie-val.

Dalton arca fehér volt, mint a fal, ahogy rám nézett, apró szemét pedig fátyolos köd homályosította.

- Nem – feleltem egyenesen. – Az ilyen traumák sosem gyógyulnak be igazán. Natalie nem fog tudni úgy bízni az emberekben, mint előtte. És nem lenne képes még egyszer önfeledt örömmel átadni a szívét.

A srác felsóhajtott.

- Azért ne búsuljon! Véleményem szerint, Natalie remek választás volt, és tudom, hogy tényleg belezúgott annak idején, ez pedig azt mutatja, hogy nem teljesen reménytelen eset. Igaz, hogy nem lesz könnyű megküzdenie a belső szörnyekkel, de van remény, higgyen nekem! – A kezébe nyomtam a zsebkendőt, hogy megdörgölhesse vele gyanúsan csillogó szeme sarkát, miközben folytattam a beszédet: - És most itt az ideje, hogy abbahagyjuk az érzelgést! Cselekednünk kell, mert a szomszédasszonyom bajba került, és minden perc számít. Gyerünk! Ideje belendülnünk.

*

Hackerson indulni készült az irodából, amikor az egyik ereszcsatorna takarásából elősurranva útját álltam az utcán.

- Várj! – Elétolakodtam, mielőtt kinyithatta volna a kocsija ajtaját.

- Te meg mit keresel itt? – kérdezte a szőke gyilkossági nyomozó őszinte csodálkozással. – Gomez elfogatóparancsot szerzett ellened, mert betörtél a lakásába. Jobb lenne, ha nem mutatkoznál a környéken.

- Tudunk most beszélni?

- Frida! – Körbenézett, és amikor látta, hogy senki nem figyel minket, közelebb lépett hozzám, hogy takarjon a rendőrség épületének irányából. – Kínos a helyzet – fogta suttogóra a hangját. – Gomez a börtönben akar látni téged. De tudod, hogy mindig is sokat jelentettél nekem. Ha gyorsan megbeszéljük, amit szeretnél, akkor hajlandó vagyok adni tíz perc egérutat, mielőtt jelentem, hogy itt jártál.

Először csak néztem rá hosszan, aztán...

- Figyelj, sajnálom, hogy nem voltam őszintébb, és kizártalak az ügyből – hadartam, hirtelen átölelve. – Te mindig mellettem álltál, már évekkel ezelőtt is. Mindig ott voltál, ha bármire szükségem volt, és sosem tudtam viszonozni. Úgy sajnálom!

- Ugyan már! – Hanyagul megütögette a vállam. – Te is gyakran segítettél infókkal. Nem nagy ügy.

- De, te voltál az egyetlen, akire tényleg számíthattam.

- Azt tettem, amit helyesnek tartottam, emiatt igazán nem kell ennyire...

- Most egyedül maradtam – vágtam közbe elfúló hangon. – Már tisztán látom. Nagyon sajnálom. Bocsáss meg!

- Ugyan, semmiség.

- Mindent el fogok mondani. Mindent megosztok veled, és végre őszinte leszek. Esküszöm, hogy soha többé nem hazudok. Te vagy a legcsodálatosabb ember, akit valaha ismertem!

Még egy darabig erősen préseltem magamhoz, csak utána engedtem el. Muszáj volt ilyen sokáig és ilyen szorosan átölelnem, mivel a mellkasát csak így tudtam észrevétlenül végigtapogatni és a rendőrségi egyenruha alól az ingzsebéből kicsórni a privát mobilját.

Most pedig már a teló az én kezemben pihent.

Úgyhogy végre elengedhettem a férfit, pontosabban eltaszítottam magamtól. Egyébként is kezdett hányingerem lenni a szirupos szövegemtől.

- Ha bármi baja esett a szomszédasszonyomnak, esküszöm, megfizetsz! – vetettem oda neki izzó dühvel, és két nagy lépést távolodtam.

Aztán mielőtt magához térhetett volna meglepetéséből, elillantam egy mellékutcán keresztül.

*

Mikor végre találtam egy üres sikátort, ahová már nem tudtak követni a rendőrök, akiket Hackerson nem késlekedett riadóztatni kurta-furcsa távozásom után, leültem a fal tövébe, mint pár közeli hajléktalan, és nyomkodni kezdtem Hackerson telóját. Szerencsére, a privát készüléket nem védte jelkód. Nyilván mindig magánál tartja, és nem feltételezte, hogy bárki lenne annyira őrült, hogy egy rendőrtől megpróbálja ellopni. Így feloldottam a képernyőzárat, és keresni kezdtem a telefonon a híváslistát. Cselekednem kellett, mielőtt a rendőrség esetleg beméri a készüléket, ezért habozás nélkül felhívtam az egyik leggyakrabban tárcsázott számot. Amikor kiderült, hogy csak egy nyilvántartási központ száma, máris megszakítottam a hívást, és benyomtam a következőt.

Két csöngés után valaki felvette a vonal túlsó végén. Kis hallgatás, aztán Dalton mama hideg hangja csattant a telefonba:

- Mit akarsz?

Felkaptam a fejem. Ez az! Beletrafáltam.

- Na, idefigyeljen! – szóltam bele a telefonba nagy elszántsággal. – Frida Lorne vagyok, és most azonnal tudni akarom, hogy mi van a szomszédasszonyommal!

Dalton mamának kellett egy kis idő, amíg feldolgozta a hallottakat, és megemésztette váratlan jelentkezésemet.

- Miss Lorne! – törte meg végül a csendet szokott rideg, pattogós hangján. – Be kell ismernem, nem számítottam a hívására, de nem bánom, hogy megkeresett. Lenne miről beszélnünk.

- Mi történt a szomszédasszonyommal?

- Érdekelne, hogy hogyan szerezte meg ezt a telefont, de nyilván nem fogja elárulni. Tehát, csak következtetni tudok...

- Mit művelt Mrs Blackhawkkal?! – ismételtem el a kérdésemet dupla hangerővel.

- Fogalmazzunk úgy, hogy némi nyomatékképpen átköltöztettem egy általam ellenőrzött helyre – adott választ végre. Szóval, elrabolták. Hozzátette: – Így biztos, hogy nekem tetsző magatartást tanúsít majd a szomszédasszonya épsége érdekében.

- Hallani akarom a hangját. Beszélni akarok vele, mert amíg nem beszélek vele, Önnek egy szavát sem hiszem el!

- Megoldható. – Dalton mama lépteinek a kopogása hallatszott a telefonba, és egy kis idő múlva hideg suttogással utasított valakit: - Szóljon bele a telefonba, két mondatot mondhat. Frida Lorne az.

- Frida, lelkecském! – köhécselt bele a telefonba Mrs Blackhawk.

- Mammer! Hogy van? – kérdeztem felgyorsuló lélegzetvétellel. – Ugye, nem bántották?

- Hát, ha azt leszámítjuk, hogy megfenyegettek egy elektromos sokkolóval, és hogy...

Ekkor a szomszédasszonyom hangja elhalt, és ismét Dalton mama érzelemmentes szavai vették át a helyét.

- Ennyi volt! – ugatott bele a telefonba. – Mint hallja, Miss Lorne, a szomszédasszonya él. Úgyhogy, itt az ideje, hogy minden bizonyítékot megsemmisítsen, és feladja magát, mielőtt meggondolom magam. Talán eltakarítom őt, mint felesleges akadályt...

- Nem, egészen más üzletet ajánlok – szakítottam félbe. – Ha viszont akarja látni a drágalátos unokáját, akkor most azonnal eressze szabadon Mrs Blackhawkot!

- Az unokámat?

- A családja nélkülözhetetlen sarját, akit olyan nagy gonddal tenyésztett ki. Túszul ejtettem! És cserét akarok. Ha látom, hogy a szomszédasszonyom épségben, biztonságban előkerül holnap délig, akkor hajlandó vagyok szabadon engedni Josht. Ha viszont nem... – Elhallgattam.

Dalton mama némi elhűlt csend után annyit reccsent a vonalban:

- Hazudik.

- Igazán? Talán kérdezzen rá a mákvirág komornyikjánál! Ő majd elmondja, hogy Josh már nincs a villában.

- Ugyan már! Maga csak egy nagyszájú hazug. Sosem lenne képes ártani Joshnak. Nincs meg a megfelelő ereje és elszántsága.

- Fogalma sincs, hogy mire vagyok képes. De, jól van, akkor tegyen próbára! – Lecsaptam a telefont, kivettem az aksiját, és behajítottam egy csatornába. Aztán elsiettem az ellenkező irányba az utcákon.

Tudtam, hogy Josh a legjobb biztosíték arra, hogy ne nyírják ki Mrs Blackhawkot. Valószínűleg kiadni nem fogják az öregasszonyt, de talán patt-helyzetet sikerült kialakítanom. És fontos, hogy ennél tovább is elmenjek. Ehhez viszont szükségem volt erősítésre. Be kell számolnom Gomez kapitánynak minden felfedezésemről. Végre tényleg segítséget kérek tőle, épp ideje, hogy jóra forduljanak a dolgok.

29. fejezet: Rendőrség

Órákon át ólálkodtam a rendőrség épülete körül, amíg nyitva nem felejtettek egy oldalajtót, és be nem tudtam surranni. Elkerülve az erre-arra őgyelgő zsarukat, egyenesen Gomez kapitány irodájához iparkodtam. Szerencsére, meg is pillantottam Rault az íróasztalánál ülve papírokat aláirkálni.

Sajnáltam, hogy Josh Dalton biztos meggyőzése érdekében sietve nála hagytam a kamerámat és vele a Dalton mama szövegelését tartalmazó felvételt. Azt akartam, hogy legyen ideje annyiszor végignézni, ahányszor csak szükségét érzi. Most jól prezentálhattam volna a videóval Dalton mama jellemének szépségeit, vagy azt, amikor kulccsal bejött a házamba a komornyikkal, még ha sok bizonyítóereje nem is volt a felvételeknek. Aztán azonban úgy ítéltem meg, hogy úgysem ez lesz a mondandóm fókuszpontja. Később ráérek pontosítani a részleteket. Most elsősorban a korrupt kollégájáról akartam a rendőrkapitánnyal egyeztetni, és arról, hogy hogyan menthetnénk meg ketten szegény Mrs Blackhawkot.

Raul meglepetten kapta fel a fejét, ahogy megjelentem az orra előtt az irodájában.

- Beszélnünk kell – közöltem határozottan. – Fontos és sürgős.

A rendőrkapitány egyszerre felkelt az asztaltól, és két lépéssel mellettem termett.

- Letartóztatom hatósági személy lakásába való illetéktelen behatolásért, egy másik hatósági személy telefonkészülékének jogellenes eltulajdonításáért, gyilkossági nyomozás akadályozásáért és hatóság üldözése előli menekülésért. – Megragadta a karomat, majd a hátam mögé rántotta. Az öve mellől leakasztott bilinccsel megbilincselt a csuklómnál fogva, a táskámat pedig félretette az íróasztalára. Aztán monoton hangon eldarálta a jogaimról szóló szöveget. Utána még mindig a karomat szorítva húzni kezdett az irodája kijárata felé.

- Mégis mit művel? – képedtem el. – Megőrült?! Először hallgasson meg!

- Most megyünk egy rendőrségi kihallgató helyiségbe, ott elmondhat mindent, amit szeretne. Természetesen rögzíteni fogjuk, és jelen lesz két kollégám, akik kihallgatják. Nem én foglalkozom a betörési és lopási ügyekkel.

- Atyavilág, nem gondolhatja komolyan! – Beakasztottam a bokámat az ajtófélfánál, hogy ne tudjon kivonszolni a folyosóra. – Nem mondhatom el ott. Egy rendőr is érintett az ügyben. Egyébként is, négyszemközt kell beszélnünk. Csak tíz percet adjon!

Megkísérelt erővel kirángatni, de én makacsul igyekeztem megkapaszkodni, már amennyire bírtam a lábammal.

- Akkor öt percet! – könyörögtem. – Utána azt csinál, amit jónak lát. Öt perc igazán nem nagy idő. Vagy legyen akkor négy perc. Oké, három perc is elég. Ha akarja, átnézhetjük a táskámat is, hátha van benne olyan bizonyíték, ami alátámaszthatja a szavaimat. Kapcsolja be a telómat nyugodtan, a jelkód az édesanyám születési évszáma. Mondjuk, a telón nincs szerintem konkrét bizonyíték, de a jegyzeteim például... Jó, igaz, azokat írhattam megtévesztésül. De legalább nézze meg, és hadd mondjam el, amit eddig megtudtam!

- Azt akarja, hogy hozzáadjam a vádakhoz a rendőri intézkedéssel szembeni ellenállást is?

- Hallgasson meg, kérem! – esedeztem már egyre rémültebben. Nem számítottam arra, hogy meg sem próbál majd végighallgatni. Hogy a legkevésbé sem fogja érdekelni a mondandóm, holott még azt sem tudja, miről akarok beszélni vele. Na, majd talán, ha belevágok a közepébe: – Thomas Hackersont kellene letartóztatnia, nem engem!

- Kicsodát? A kollégámat? – Akkora erővel taszított ki az ajtón, hogy majdnem kizuhantam a folyosóra. Az utolsó pillanatban még a karomnál fogva megtartott, úgy tolt ki az irodájából. – Jobbra megyünk! – utasított kurtán.

- Figyeljen! – próbáltam útközben magyarázni. – Hackersont nem véletlenül küldték a városból besegíteni. Nem szokványos az ilyen eljárás itt nálunk. Szerintem ő maga kérvényezte, hogy idejöhessen. Méghozzá azért, hogy segítsen elkendőzni az ügyeket. Mert a cinkosai ölték meg Mr Whitmore-t és Jasper zöldségest. Figyel rám?

Raul nem felelt, csak vonszolt maga mellett.

- Várjon, mondom tovább – hadartam, és igyekeztem lépést tartani. – Szóval, Hackerson idejött, hogy elsikálja a mocskot, amit a cinkosai hagytak maguk után. Csakhogy nem ez volt az első ilyen eset! Annak idején segített megrendezni a gazdag bróker Dalton fivér halálát! Az autóbalesetnél ő vezette a helyszínelést. Könnyedén bizonyítékokat hamisíthatott vagy semmisíthetett meg. Az sem véletlen, hogy a mostani nyomozás során kiszivárgott pár információ a rendőrségtől. Például, amikor bejöttem ide lerajzolni, hogy a tóparti ház emeletén hol vannak elrejtve a számok, itt hagytam a papirost az íróasztalon, hogy Ön meg tudja majd nézni a helyet a helyszínelőkkel. Hackerson pedig idetartott az irodába, amikor távoztam. Nyilván véletlenül meglátta a rajzomat, és rákérdezett, hogy mi az, Ön meg, gondolom, jóhiszeműen elárulta neki. Így ő időben le tudta adni a drótot a cinkosainak, hogy betonozzák be a kérdéses padlódeszkát, mielőtt a helyszínelők kiérnek. A nagyvárosból ideérkezve a kulcsomat is kicsórhatta a táskámból, mivel a táskám lefoglalt bizonyíték volt kis időre szegény zöldséges halála után. Hackerson biztosan elvitte a kulcsot lemásoltatni, és onnantól kezdve ki-be jártak hozzám a cinkosaival.

- Balra kanyarodunk! – Raul az említett irányba rántott a folyosón.

Kezdett olyan érzésem lenni, hogy lepörög róla, amit mondok, de kitartóan folytattam:

- Korábban nem gondoltam bele, hogy pont akkor történt nálam egy betörés, amíg a másik városban voltam, és Hackerson a házam körül flangált egy virágcsokorral. Vacsorázni akart vinni, de én késtem, és megmondtam neki a telefonban, hogy nem vagyok a közelben. Biztosan kapva kapott az alkalmon, beengedte magát a frissen szerzett kulccsal, és jól feltúrta a holmimat, átnézte, nem tartok-e bizonyítékot otthon. Aztán megállt kinn a kapuban, mintha szép nyugiban ott várakozott volna végig. Én meg később a pizzériából hazaérve azt hittem, addig történt a betörés, amíg vacsorázni voltunk. Most viszont már összeállt a kép.

- Itt bemegyünk! – Gomez kapitány kinyitott előttem egy ajtót, és belökött egy sivár kihallgató szobába.

- Van itt még más is. – Igyekeztem egyre gyorsabban beszélni, mert érzékeltem, hogy egyetlen szavam sem ért célba. – Emlékszik az első csókunkra itt a rendőrségi épület előtt? Hogy pont Hackerson érkezése szakította félbe? Mi van, ha már előtte is a közelben settenkedett, és egy nyitott ablakon keresztül fülelte ki az épületből, hogy a nappalimban elrejtett bizonyítékról beszélek? Talán csak azért lépett ki az ajtón, hogy megnézhesse, mi történik, amikor a csók miatt elhallgattunk. Aztán jöttek is még aznap este a cinkosai, és lenyúlták a szövetdarabot. Azt hittem, Ön árulta el nekik, hogy hol van, de talán mégsem. Például, egy közeli ablak alatt ólálkodva ki lehetett fülelni a halk beszélgetést. A rendőrség épületéből. Tuti, hogy Hackerson volt!

Raul lenyomott az egyik székre.

- Ülve marad, vagy ide kell láncolnom? – kérdezte hátborzongató ridegséggel.

- Itt maradok, csak könyörgöm, hallgasson végig! – Éreztem, hogy megremeg a hangom, ahogy láttam, hogy hátat fordít, és tesz egy nagy lépést az ajtó felé. Most már szupersebességbe kapcsolva hadartam: - Gondolja, hogy véletlenül kapott rajta, amikor betörtem a lakásába? Szerintem, nem. Hackersontól kértem el a címét, és arra is rákérdeztem, hogy Ön mikor lesz elfoglalt. Ő javasolta a négy óra utáni időpontot. Mondtam, hogy be akarok törni, mert bizonyítékot szeretnék gyűjteni. Persze, hagyta, hogy odamenjek, aztán szándékosan lemondta a laborlátogatást, ami a biztos elfoglaltságot jelentette volna. Ön mesélte, hogy állítólag Hackersont elhívták egy sürgős ügyhöz, ezért húzott el. Tuti, hogy nem! Kamu volt a hívás. Sőt, le merném fogadni, hogy még azt is ő javasolta, hogy menjen haza. Azt akarta, hogy rajtakapjon a betörés kellős közepén, és így kijátsszon minket egymás ellen. Ami – valljuk be – többé-kevésbé sikerült is. Ráadásul a betörés után ott maradt a blézerem zsebében a szomszédasszonyom telefonszáma. Gondolom, Ön elcsomagolta a blézert bizonyítékként. Ahhoz is hozzáfért Hackerson, nemde? Na, látja már, hogy mi zajlik itt?

Raul háttal állt, de most egyszerre megfordult, és a szemében olyan izzó, sötét fájdalmat láttam meg, hogy az én szívem is belesajdult. Nem szólt semmit, csak meredt rám.

- Én... én csak – leheltem erőmet vesztve –, próbálom elmondani, hogy... hogy mi folyik itt...

- Nem akarom hallani semmiféle mondanivalóját, Miss Lorne – törte meg hallgatását csikorgó hangon. - Sem most, sem máskor.

Úgy éreztem, megfagyasztanak a szavai, de főleg az azokból kicsendülő jéghideg él.

- M-miért beszél így velem? – kérdeztem, rosszat sejtve.

- Természetesen értem, hogy miért próbálja befeketíteni a kollégámat. Nyilván azt akarja, hogy ne adjak hitelt annak, amit a telefon eltulajdonítása után elmesélt.

Ó, te jó ég. Elkéstem. Éreztem, hogy elhal egy lélegzetvételi kísérlet az ajkamon. Majd kirobbant belőlem a halálra vált kérdés:

- Mit hazudott rólam Hackerson?!

Egyszerre odalépett elém, lehajolt hozzám, és ujjait az állam alá feszítve felnyomta a fejem, hogy kénytelen legyek egyenesen belenézni a szemébe.

- Én tényleg próbáltam hinni – suttogta, és már nem is indulatokat láttam rajta, csak fáradt szomorúságot. - Ostoba voltam és szánalmas, és Ön ezt kihasználta. Tisztában van azzal, hogy megszegtem egy előírást is, és késleltettem egy bizonyíték beküldését?! Csak, hogy védjem Önt, amíg esetleg további bizonyítékok is előkerülnek egyéb gyanúsítottak ellen! Soha, de soha nem tettem ilyet korábban. Felfogja egyáltalán, hogy mit művelt velem? Tönkre tette, amit tiszteletreméltónak tartottam az életemben, és mindent, amire büszke voltam az értékrendemben.

Próbáltam felemelkedni a székből, de erővel visszanyomott. Folytatta:

- Örömet okoz? Bebizonyította, hogy gyenge vagyok, hiszékeny és befolyásolható! Ezt akarta? Mert ha igen, akkor tessék, elérte! Legyen boldog vele! Én mindenestre soha többé nem leszek képes a tükörbe nézni!

Majd eleresztett, és amilyen hirtelen megragadott, olyan hirtelen lépett hátra.

- Ó, a francba már, hagyja ezt a fellengzős dumát! – csattantam fel, türelmemet vesztve. – Nem érti, hogy Hackerson összevissza hazudozik? Bármit is mondott rólam, csak süket blabla! Segítenünk kellene a szomszédasszonyomon, akit elrabolt, nem itt vitatkozni!

- Tudja mit? Hagyom, hogy a kollégámmal beszélje meg. – Azzal a rendőrkapitány sarkon fordult, és kicsörtetett a kihallgató helyiségből, vissza sem pillantva rám. Becsapta az ajtót maga mögött.

Én meg ott maradtam egyedül, hátrabilincselt karokkal. Az ajkam idegesen megrándult. A pokolba, alaposan elszámítottam magam. Mégis, hogyan tűnhetett gyümölcsöző ötletnek, hogy Gomez kapitánytól kérjek segítséget? Nagyobb bajba nem is keveredhettem volna. Pedig már végre kezdtek volna jóra fordulni a dolgok, erre most minden összeomlik! Hogy ronthattam el ennyire? Bár valószínűleg Raul segítsége nélkül amúgy sem lett volna semmi esélyem érdemi csapást mérni Dalton mamáékra, szóval, egyre megy.

Újra nyílt az ajtó, ezúttal azonban nem Raul érkezett, hanem Hackerson.

A szőke hajú rendőr tetőtől talpig végigmért:

- Lám csak, nem gondoltam volna, hogy itt fogunk találkozni.

- Hol van Mrs Blackhawk? – kérdeztem azonnal. Próbáltam elfojtani a szívemben felcsapó fájdalmat, és nem gondolni Gomez kapitányra.

- Hát, így aggódsz a néniért? – gúnyolódott tovább, miközben odasétált a helyiség közepén álló asztalhoz, és hanyagul nekidőlt a szélének. – Honnan kellene tudnom, hogy merre bujkál a jó szomszédasszonyod?

- Figyelj, bármit megteszek, csak engedjétek el! – fogtam könyörgőre. - Nem ártott nektek. Kérlek. Kérlek szépen.

- Melodramatikus ma a hangulat, nem igaz? – Hackerson csak ennyit felelt egy undorító mosollyal kísérve.

Egészen közel hajolva a fülembe súgta, hogy kint senki ne hallhassa meg még véletlenül sem:

- Most a következőt fogjuk csinálni, kedves Frida. Felkelsz, és kikísérlek az épületből. Ha bárki kérdezi, azt mondjuk, hogy elvezetsz az ellopott telefonomhoz. Hogy beláttad a hazugságaid értelmetlenségét, és mostantól segíteni fogod a rendőrség munkáját.

- Előbb áruld el, hol van Mrs Blackhawk!

Erőszakosan felrántott összebilincselt karomnál fogva a székről:

- Gyerünk, mozogj!

- Nem megyek sehová, amíg nem nyögöd ki, hol van Mrs Blackhawk.

- Igazán? Nos, jobb, ha szólok, hogy ha nem csinálod, amit mondok, a szomszédasszonyod örökre el fog tűnni a csatornarendszer mélyén.

- Akkor sosem fogjátok megtudni, hol raboskodik a Dalton örökös.

- Előbb-utóbb megtaláljuk a módját, hogy kiszedjük belőled, ne aggódj! – Azzal erővel az ajtó felé húzott.

Kénytelen-kelletlen követtem, ugyanis Mrs Blackhawk biztonságát nem mertem kockáztatni értelmetlen makacskodással. Így is tartottam attól, hogy már bántották. Egyáltalán nem volt biztos, hogy ha Hackersont követem, meg tudom óvni pórul járt szomszédasszonyomat, de túl sok választásom nem volt. Ha cirkuszt csinálok, akkor a legtöbb, amit elérhetek, hogy a rendőrök elsuvasztanak egy zárka mélyére, Daltonék pedig kétségtelenül kinyírják Mrs Blackhawkot.

Elindultunk kifelé a folyosókon. Hackerson durván markolta mögöttem hátrabilincselt csuklómat, égető fájdalmat okozva ott, ahol a fém a bőrömbe vágott.

- Egy pillanat! – csattant egyszer csak Raul ismerős hangja, és a rendőrkapitány kilépett az egyik irodából, utunkat állva. Reménykedve megdobbant a szívem, ahogy megláttam ismét. – Mi folyik itt? – kérdezte, végigmérve kettősünket.

- Frida úgy döntött, végre együttműködik a hatóságokkal – közölte Hackerson kedélyesen.

- Hová viszed?

- Visszaszolgáltatja a telefonomat. Éppen oda tartunk.

Raul összehúzott szemmel mustrált minket. Először azt hittem, azt figyeli, miért szorítja olyan erőszakosan a karomat a hátam mögé a kollégája, ám aztán...

- Legyél óvatos! – mondta Hackersonnak. - Jobb, ha tudod, hogy a gyanúsított súlyos rágalmakkal állt elő veled kapcsolatban.

- Szegény, már gondolom mindenféle képtelen mesét kitalált, hogy hogyan szabadulhatna meg innen. – Hackerson megütögette a vállam vidoran. – Semmi gond, nem haragszom rá. Megoldjuk mi ezeket a dolgokat egymás között, nem igaz, Frida?

És a szőke férfi a tarkómnál fogva erővel odafordította a fejem maga felé, majd adott egy csókot a számra. Mrs Blackhawk épségére gondoltam, és visszanyeltem a kikívánkozó reakciót. Szerencsére a nyelvét nem merte átpréselni a számba, és jól is tette, mert akkor biztos, hogy nem bírtam volna ki, és teljes erőmből beleharaptam volna. Így nagy önuralommal elviseltem, hogy egy darabig odanyomja a száját az enyémhez.

Miután végre túlestünk a viszolyogtató csókon és elengedte a nyakam, Raul felé fordított, aki elsötétült tekintettel figyelt minket, de nem tűnt meglepettnek. Nyilván Hackerson nemrég előadott neki egy szaftos kis sztorit kettőnkről. Fantasztikus.

Rájöttem, hogy Hackerson azt akarja, én is feleljek a rendőrkapitánynak, így egy kényszeredett, meglehetősen vérszegény mosollyal felmondtam a szövegemet:

- Minden rendben lesz, csak szeretném visszaadni az ellopott telefont. Nem fogok több bajt okozni, ígérem.

- Hát, ezt valóban megígérhetjük – tette hozzá Hackerson nyomasztóan széles vigyorával, és nagyot taszított rajtam a kijárat felé.

- Veletek tartsak? – kérdezte Raul, és utánunk lépett. Hackerson lopva oldalba bökött.

- Nem túl jó ötlet – tiltakoztam erőtlen engedelmességgel. – Örülnék, ha kettesben mennénk. Szeretnék bocsánatot kérni a telefonlopás miatt, meg nem akarom másnak megmutatni a titkos rejtekhelyet, ahová a telót eltettem.

Raul egyenesen Hackersonra nézett, ügyet sem vetve az én szavaimra.

- Rendben lesz minden? – kérdezte meg a kollégájától. – Nem kell segítség?

- Ugyan! Elbírok egy megbilincselt nővel. – Hackerson derűsen felkacagott, majd ismét a kijárat felé tolt. - Nem fogom szabadon engedni vagy ilyesmi.

- Jól van, megbízom a szakmai ítélőképességedben – bólintott rá Raul. – Mindenesetre, legyél résen!

Hátat fordított nekünk, és visszament az irodába. Gépiesen becsukta az ajtót maga mögött.

Egy fáradt sóhaj hagyta el az ajkam.

- Hát, úgy tűnik, jól döntöttél, amikor őt választottad – súgta oda nekem kárörvendő lenézéssel Hackerson.

- Tudom, hogy kit választottam! Jó és tisztességes ember, emiatt hisz neked. Bízik a saját kollégáiban, és becsülettel végzi a munkáját. Nem is dönthettem volna jobban!

Hackerson mosolya élessé vált a szavaim hallatán.

- Még lesz időd megbánni. – Csak ennyit válaszolt, aztán elrángatott a kijárat felé.

30. fejezet: Úton

Hackerson odanyomott a magánautója anyósülésére, ő pedig bevágódott a másik oldalra, és elindította a járművet. Maga elé mormolta, hogy ebben a kocsiban nincs rendőrségi rádió és GPS, így ha Raul Gomez esetleg túlbuzgóságból mégis követni próbálna minket, esélye sem lenne rá, hogy ránk találjon. Én elhomályosult tekintettel néztem ki az ablakon a mellettünk hamarosan elsuhanó házakra.

Eltöprengtem ismét azon, hogy miért nem jöttem rá hamarabb, hogy Hackerson a beépített ember a rendőrségnél. Például, hogyan hihettem el akárcsak egy pillanatig is, hogy egy Hackerson kaliberű férfinak nem sértené az egóját, hogy egy nő, akivel össze akar hozni legalább egy éjszakát, valaki máshoz jobban vonzódik, mint őhozzá? Még a nála jóval szerényebb embereknél is ki szokta verni a biztosítékot. Hogy a fenébe nem gyanakodtam, amikor kedélyes természetességgel elfogadta, hogy Gomez kapitány tetszik?! Komolyan, képes voltam azt hinni, hogy egy ilyen öntelt, nők bálványa alak, mint Hackerson, nem frusztrálja magát azon, hogy az erőltetett randi meghívásait lepattintom Gomez kapitány miatt? Hihetetlen, hogy ennyi időbe tellett, hogy leessen, hogy ez csak sunyi álarc lehet. Már önmagában ennek elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy gyanakodjak rá! Már ennyiből éreznem kellett volna, hogy őszintétlen... A rengeteg egyéb nyomról nem is beszélve.

Az egyetlen gondolat, ami némileg meg tudott vigasztalni, az az volt, hogy Hackerson viselkedése arra engedett következtetni, Mrs Blackhawk még életben van.

- Nem mondom, hogy egyáltalán nem számítottam rá, de azért mégis meglepett, hogy Gomeztől kértél segítséget – jegyezte meg a férfi, diadalmas gúnymosolyával az arcán. – Hogyan hihetted, hogy hagyná magát belerángatni a szövevényes kis játékaidba? Frida, ennél több józan emberismeretre számítottam tőled. De hát, úgy tűnik, az érzéseid téged is meg tudnak zavarni. Milyen kínos melléfogás! Viszont, kifejezetten szerencsés fordulat, hogy én gondoltam erre az eshetőségre is, és gondoskodtam arról, hogy Gomez véletlenül se higgyen neked.

Az ajkamba haraptam, és igyekeztem nyugodt maradni. Csak annyit kérdeztem színtelen hangon:

- Mit mondtál rólam Gomez kapitánynak?

- Félrehívtam a telefonlopás utáni ebédszünetben egy baráti elbeszélgetésre. Tényleg tudni akarod, mit mondtam neki? Hát, röviden, azt, hogy velem is ugyanúgy kezdődött a viszonyod évekkel ezelőtt, mint most ővele. Párszor megcsókoltál, és elbájoltál célirányos apróságokkal, aztán csak lopkodtad a rendőrségi infókat tőlem, amikor bedőltem neked. Hogy úgy, mint ahogyan most ő akar hinni benne, én is ugyanúgy elhittem, hogy nem csak egy gátlástalan törtető vagy, hanem sokkal több érték van benned. Hogy évekbe telt mire elfogadtam, hogy tévedtem, és túltettem magam rajta. Hogy most már én is csak kellemes szórakozásnak tekintem a viszonyomat veled, és nem fáj. De hogy egyre inkább úgy hiszem, Whitmore-nak is a szeretője lehettél, őt is ugyanígy csak kihasználtad, és most, hogy elloptad a telefonomat, még az is felmerült bennem, hogy talán bűnrészes vagy a gyilkosságokban is. Előadtam, hogy először megpróbáltam mindezt titkolni előle, mert láttam, hogy ő is beléd habarodott, és nem akartam megakadályozni, hogy felhőtlenül jól érezze magát veled, de már túlságosan aggódom a következmények miatt. Tudod, elbeszélgettem vele együttérző haverként. Csak, hogy megóvjam a csalódástól. Azt hiszem, igazán jófejnek tűntem.

Hallgattam egy darabig, a műszerfalra szegezve a tekintetem, aztán újból megtörtem a csendet:

- Nem lett volna elég, ha annyit mondasz neki, hogy találtál egy új bizonyítékot ellenem egy bűnesetben? Miért kellett kitalálni egy gyomorforgató hazugságot a magánéletemről?

Hackerson futólag rám pillantott, aztán újból az útra szegezte tekintetét. Egy darabig nem felelt, csak némi késéssel adott választ egy éles mosoly kíséretében:

- Mert ezt jobban élveztem. Látnod kellett volna milyen képet vágott, amikor a pikánsabb részleteit taglaltam a veled való viszonyomnak! Hm. Azt hiszem, egy kissé meglódult a fantáziám. Na, mindegy. Remekül sikerült, az a lényeg. Életem egyik legmeggyőzőbb alakítása volt.

Ha Mrs Blackhawk épsége nem forgott volna veszélyben, akkor ebben a pillanatban szívesen rávetettem volna magam a kormányra, és félreütöttem volna, hogy reményeim szerint nekirohanjunk az első fának. A lehetőség, hogy a baleset okozta káoszban talán ki tudnék mászni a kocsiból, és meglóghatnék, egyre inkább vonzott. Hackerson megsérülése pedig ebben a lelkiállapotomban aligha aggasztott volna túlságosan. Amíg azonban szomszédasszonyom bajban volt, nem akartam felmérhetetlen kockázatokat vállalni.

- A Whitmore-nál talált félmeztelen fénykép is az én ötletem volt – mesélte közben öntelt büszkeséggel. – Mondtam a komornyiknak pár héttel Whitmore halála előtt, hogy próbáljon meg a kertedből egy lesifotót készíteni. Jól jön majd, amikor eltakarítjuk a szerencsétlen detektívet az utunkból. Úgyhogy próbált kilesni, amikor öltözöl, és sikerült pár eredménytelen éjszaka után elkattintania egy ütős képet. Megszerkesztettem, persze, a jól felszerelt nagyvárosi IT laborban, hogy ne látsszon, hogy ablaküvegen keresztül készült a fotó. Ugye, milyen kreatív ötlet? Rólad nem nehéz elhinni, hogy semmi nem tartana vissza attól, hogy a konkurenciáddal ágyba bújj, és közben a megölésén is munkálkodj. Bónusznak még az is hozzájött, hogy Gomez alapból beléd volt zúgva. Ezt nem tudhattam, de így csak még hatásosabb lett a tervem. Eleinte, persze, megnehezítette a helyzetet, mert a szíve mélyén nem akart rögtön egy gátlástalan, könnyűvérű gyilkosnak tartani, de ráhagytam, nem kellett siettetni a dolgokat. Most viszont beért a munkám gyümölcse. A megfelelő pillanatban.

- Kegyetlen vagy, pont, mint a szüleid – szűrtem a fogam között az úttestet bámulva.

- Á, szóval ezt is kitaláltad? Frida, komolyan, kezdelek csodálni! Pedig a szüleimen és rajtam kívül senki nem tudja, ki vagyok, még a komornyikunk sem. Csak egy sima rendőr szövetségesüknek hisz.

- Nem volt nehéz rájönni, miután eljutottam egy pontig az ügyben. – Továbbra is az útra néztem, hogy ne kelljen látnom visszataszító mosolyát. – Megtudtam, hogy annak idején Giselle azt mesélte, hogy nem Josh volt az egyetlen gyerek, aki csak a látszat miatt született a Dalton-családba. Talán saját magára gondolt. Ő is csak azért született, hogy az anyád teljesítse a kötelességét a férje felé. Hogy utána nyugodtan szülhessen gyermeket a szerelmének. Persze, a botrány elkerülése végett mindezt a legnagyobb titokban. Ráadásul, neked is Thomas a keresztneved, mint az apádnak. És a szőke hajaddal meg a halvány szemeddel tökéletesen hasonlítasz az idilli keveredésükre.

- Nehogy azt hidd, hogy meg tud bántani, ha a szüleimet gúnyolod! – vágott vissza közömbös kedélyességgel. - Cseppet sem szeretem őket. Azonban, igen jutányos jóban lenni velük. Nem szűkölködnek a pénzben, mit ne mondjak.

- Te ölted meg Mr Whitmore-t? Vagy a komornyik?

Nem felelt, csak húzott egyet a szemöldökén, és ebből gyanítottam, hogy ő volt. Valószínűleg nem lenne ilyen elővigyázatos, ha a komornyik lenne a gyilkos.

- Mr Whitmore talált egy bizonyítékot? – kérdeztem tovább. – Vagy miért kellett meghalnia? Gondolom, rájött, hogy az autóbaleset kamu volt.

- Pontosan. Rájött, hogy az apám életben van. Az anyám megpróbálta először egy nagyobb összeggel elhallgattatni, de nem jött össze. Túlságosan feldúlta Whitmore-t pár egyéb részlet, amit a múltról előásott, és képtelen volt lehiggadni. Olyan követelésekkel állt elő, hogy végül kénytelenek voltunk eltenni láb alól. – Hackerson ekkor felém fordult, és az óvatosság fénye csillant a szemében. – Ne fecsegjünk tovább a múltról! Foglalkozzunk inkább a jövővel! Nem vagy rá kíváncsi, hogy mi fog most történni veled?

- Így is, úgy is meg fogom tudni, nem igaz?

- Választhatsz, melyik végzetet szeretnéd – folytatta rendületlen derűvel, figyelmen kívül hagyva a válaszomat. – Hitessem el Gomezzel, hogy elszöktél, és tüntessem el a hulládat a csatornarendszerben? Egészen enyhe megoldás lenne, mert azt hihetné, hogy a Bahamákon sütteted magad a bepalizott klienseidtől összeharácsolt pénzből. Vagy a másik lehetőség, hogy a továbbra is garázdálkodó Whitmore–Jasper gyilkos áldozata leszel, és kidoblak egy sikátorban. Akkor, ha szeretnéd, gondoskodhatok még arról is, hogy Gomez találjon rá elsőként a holttestedre. Kifejezetten szórakoztató verzió lenne. Szívesen végignézném, de valószínűleg ez okozná a több komplikációt a nyomok meghamisítása és a hazugságok terén. Neked melyik a szimpatikusabb?

Megpróbáltam megőrizni a nyugalmamat:

- Sosem fogom nektek elárulni, hol van Josh, és ha megöltök, éhen-szomjan fog halni ott, ahová bezártam.

- Ó, emiatt ne aggódj, kiszedjük belőled a halálod előtt, hogy hová tüntetted el – felelte nyugodt kedélyességgel.

Mindjárt sejtettem, hogy a kínvallatás kilátása volt az, ami még hiányzott ebből a napból.

Igyekeztem egyenletesen szedni a levegőt, hogy ne uralkodjon el rajtam a pánik. Kétségbeeséssel semmire sem megyek. Meg kell őriznem a hidegvéremet, és ki kell találnom egy megoldást. Nézzük a dolgok jó oldalát! Így talán alkalmam nyílik közelebb furakodnom a darázsfészekhez. Lehet, hogy sikerül megtudnom valamit szegény Mrs Blackhawkról. Most csak erre szabad gondolnom. Amíg Mrs Blackhawk veszélyben van, semmiképpen sem hagyhatom, hogy az elkeseredés vagy a félelem legyőzze a racionális mérlegelést.

Legjobb, ha tovább firtatom a múltat, hátha sikerül még hasznos infókat előcsalogatnom.

- Rátaláltam ma a kórházra, ahol az anyád sok évtizeddel ezelőtt, a házassága előtt dolgozott – meséltem, mintha fel sem tűnt volna, hogy az előbb még a halálom különböző változatairól volt szó. - Eszembe jutott, hogy az irodámban, amikor Giselle Whitmore-ként mutatta be magát, azt hazudta, hogy Chicagóban él. Mivel a keresztnevét sem hasraütésszerűen találta ki, hanem a lánya nevét használta, ezért bíztam abban, hogy a településnevet is valahonnan a valóéletből vette. Lehet, hogy az ismerős neveket természetesebben tudta használni a színjátékához, de nagy kockázat és óriási hiba volt, hogy elárult egy hozzá köthető személynevet. Bár voltaképpen akkor is rájöttem volna a Daltonok és a Mr Whitmore halála közti összefüggésre, ha az anyád másik nevet választ, de akkor sem volt ravasz húzás részéről. És – mint ma kiderítettem – a város is egy utalás volt a múltjára. Fiatal lányként Chicagóban dolgozott egy orvos asszisztenseként; némi telefonálgatással kiderítettem ma az irodámból, mielőtt elraboltam volna Josht, és a rendőrségre mentem volna.

- Gratulálok – grimaszolt gunyorosan Hackerson. – És?

- A munkaadó doki egy idegsebész volt. Az anyád későbbi férje is agysebész. Mi van az agykutatással? Mit művelt az anyád meg a férje? És mit művel most is az anyád meg az apád a föld alatt? Köze van az agysebészethez, igaz?

Nem felelt.

- Egyre biztosabb vagyok benne – folytattam kitartóan. – A pénzügyekkel is van összefüggés, ha az apád, aki nem egészségügyi végzettségű, részt vesz benne. Na?

Még mindig nem válaszolt, csak az utat figyelte vezetés közben.

Az ördögbe, nem jött össze. Azt hittem, annyira nyeregben érzi magát, hogy kiszedhetek belőle még érdemlegeset. Lemondóan hátradőltem az ülésben, már amennyire hátrabilincselt karjaimtól bírtam, és én is az utat néztem.

Hamarosan leparkoltunk a Dalton-villa előtt.

- Olyan szerencsében lesz részed, hogy utoljára még beteheted a lábad a neves Dalton-család birtokára – közölte Hackerson szokásos vidámságával. Pár nappal ezelőtt még barátságosnak hatott volna, de most csak még hátborzongatóbbá tette a helyzetemet.

Megkerülte a kocsit, kinyitotta az ajtót, és talpra rántott erős mozdulattal.

- Gyerünk, haladjunk! – Saját kulccsal kinyitotta a bejáratot, majd maga után húzott a rózsakert kikövezett útján.

Ahogy beléptünk az épület márványoszlopokkal díszített, hatalmas nappalijába, felbukkant a komornyik is szokásos fehér szmokingjában a lépcső irányából.

- Nézd, mit fogtam! – lökött felé Hackerson, mire a komornyik gőgös arckifejezését diadalittas felélénkülés fűszerezte meg.

- Nocsak! Váratlan fordulat – állapította meg elégedetten. – Az asszonyom örülni fog. Idehívjam?

- Igen, és hozd a baseballütőt is!

Hackerson második mondatát hallva kihagyott a szívem egy ütemet, a komornyik viszont energikus sietséggel vonult ki a helyiségből.

- Addig nekünk még pont lesz időnk egy megható viszontlátásra – sutyorogta Hackerson, és az egyik oldalsó szoba felé húzott. Kinyitotta előttem az ajtót. A kiürített helyiségben csak egy széket láttam, arra pedig rákötözve ott kornyadozott nem túl jó állapotban szegény szomszédasszonyom. Háziköntösben, hálóingben és foszló papucsban volt, nyilván kora reggel rabolták el.

- Áthoztuk ide a szomszédasszonyodat kis időre, úgyhogy ne félj, Frida, nem leszel magányos. – Hackerson odataszított Mrs Blackhawk elé. Én pedig többé tudomást sem véve a rendőrről, azonnal odabotladoztam az erőtlenül pihegő, idős nőhöz.

- Ó, te jó ég, mammer, szörnyen néz ki! Jól van? Mije fáj? – térdeltem le mellé. – Bántották?

- Csak... egy hangyányit kifulladtam. Ezek a kerge fiatalok, olyan gyors tempóban kísérgetnek mindenhová, hogy alig győzöm – szuszogta. – Nincs nagy bajom. Bár a figyelemeltereléses-szívrohamos akcióban elrepedt bordáim miatt nem ártana több pihenés, de hát, hiába mondom a nagyszájú suhancoknak...

- Elég a bájcsevejből! – csattant ekkor a komornyik hangja az ajtóban, és belépett, kezében egy baseballütőt lóbálva. – Mindjárt jön az asszonyom. Addig is, üzente, hogy kezdjünk szót érteni Miss Lorne-nal.

- Rendben, kezdjünk! – Hackerson előkotort egy pénzérmét az egyenruhája zsebéből, és kérdőn a komornyik felé fordult: - Fej vagy írás?

- Legyen fej.

Hackerson feldobta a pénzérmét, majd elkapta a kézfején egy ügyes mozdulattal:

- Írás. Akkor enyém az első ütés lehetősége. – Levette az egyenruhája dzsekijét, odadobta a komornyiknak, majd kinyújtotta a kezét a baseballütőért.

31. fejezet: A villában

Hackerson meglóbálta a baseballütőt, aztán viszont mintha meggondolta volna magát, mert váratlanul visszaadta a komornyiknak. Eltűnődve az öve mellett lógó elektromos sokkolóra tette a kezét. Végül azt is eleresztette.

- Ezeket hagyjuk későbbre – javasolta, majd, mielőtt még túlságosan fellélegezhettem volna, kőkeményen visszakézből pofon vágott.

Mrs Blackhawk a háttérben elborzadó hüledezéssel segítségért kiáltott. Az ütés erejétől éreztem, hogy felreped az ajkam, és hamarosan forró, sós nedvesség lepi el.

- Ez az ing négyezer-ötszáz euróba került Milánóban! – nyögtem fel, ahogy megnedvesítette a nyakamat a gallérra fröccsent vér.

- Hol van Josh Dalton? – kérdezte Hackerson egykedvűen.

Nem válaszoltam.

A következő pillanatban a komornyik olyan erővel rúgott gyomorszájon, hogy végigvágódtam a padlón, hirtelen támadt kínzó légszomjjal küzdve. Köhögve elterültem a földön.

- Hol van Josh Dalton? – ismételték el a kérdést. Most sem adtam feleletet, bár gyanítom, hogy ha akartam volna sem bírtam volna így levegő után kapkodva, fájdalomtól fulladozva.

A következő rúgás Hackersontól érkezett, és egyenesen nekivágott a mögöttem levő falnak. Még a fejem is nagyot koppant, pedig az egyébként is gyakran megsajdult a diszkóparkolós támadás óta.

- Hol van Josh?

Nem reagáltam semmit.

- Jól van, te jössz – lépett arrébb Hackerson, és visszaengedte elém a komornyikot.

Az újabb rúgás ereje ismét a falnak csapott.

Még egy rúgás.

Még egy.

Még egy...

Már készültem lelkiekben a soron következő rúgás fájdalmára, ám ekkor kivágódott az ajtó, és betoppant Dalton mama kopogós léptekkel. Most is viselte szigorú szemüvegét és egy halványszürke, egyszerű kosztümöt.

- Ti meg mit műveltek? – förmedt rá a két férfira.

A komornyiknak lendült volna a lába, ám az úrnője felbukkanása megdermesztette a mozdulat közepén.

- Mi csak hozzáláttunk kiszedni Fridából, hogy hol van Josh – magyarázta Hackerson derűs nyugalommal. – Nem ezt kérted tőlünk?

- Dehogynem. Viszont egy szóval sem mondtam, hogy nulla hatékonysággal fogjatok hozzá! – Az asszony szúrós pillantást lövellt a két férfi felé a szemüvege fölött. – Így még hosszú ideig semmire sem fogtok menni, már ha egyáltalán célt érhettek.

- Akkor mégis mit akarsz, mit csináljunk?

Dalton mama ajkát kérlelhetetlen ridegséggel hagyták el a szavak:

- Ne őt üssétek, hanem az öregasszonyt!

- Miféle öregasszonyt? – Mrs Blackhawk a háttérben méltatlankodott. – Legfeljebb öt év lehet maga között meg köztem.

- Van az tizenöt is – vágta rá Dalton mama szárazon, majd visszafordult Hackersonhoz és a komornyikhoz. – Szóval, ne a detektívnőt rugdossátok! Így semmit sem fog elárulni. Üssétek inkább az öregasszonyt!

Azzal a szemüveges nő fogta a baseballütőt, és Hackerson kezébe nyomta:

- Tessék!

A szőke hajú rendőr valóban tett is egy fenyegető lépést Mrs Blackhawk irányába.

- Az ég szerelmére, ne! – törtek ki a szavak belőlem keserűen, fájdalmas zihálással keveredve. - Jól van, jól van, megmondom, hol van Josh.

Dalton mama intett Hackersonnak, hogy álljon meg.

- Halljuk, Miss Lorne! – fordult most felém a szürke kosztümös, alacsony nő. – Jobb, ha szólok, hogy ha nem mond igazat, sokkal rosszabbra számíthat még annál is, mint amiből most ízelítőt kapott. A szomszédasszonyáról nem is beszélve.

- Jól van... higgadjon le... megmondom... hol van Josh. – Küszködnöm kellett minden szótaggal, de igyekeztem értelmes mondatokat összehozni. – Az irodámba zártam be. Van... egy kis oldalsó szoba... ahol a fénymásolómat... és a nyomtatómat tartom. Oda.

Dalton mama most ismét a komornyiknak és Hackersonnak címezte szavait:

- A következőt fogjuk csinálni. Mi elmegyünk, betörünk a detektívnő irodájába. – Beszéd közben a komornyik felé intett. – Te pedig, Thomas – mutatott most Hackersonra –, itt maradsz a villában! Néha nézz rá a foglyokra, hogy a helyükön maradjanak, de egyelőre hagyd békén őket! Ha ellenőriztük az irodát, felhívlak a ház vezetékes telefonján, és megkapod az utasításaidat.

Ezután mindhárman elhagyták a helyiséget, egymás közt beszélgetve tovább, lehalkított hangon. Fémes kattanással zárták ránk az ajtót.

Jó nagy nyögéssel feltornáztam magam ülő helyzetbe, és próbáltam lerázogatni egy idegesítően csordogáló vérpatakot az államról. Csak annyit sikerült elérnem, hogy most már a nyakamon folyt tovább, és ott csiklandozott kellemetlenül. A lélegzetvételeim ütemét viszont sikerült rendeznem, ahogy vettem pár nagy levegőt, és úrrá lettem a rekeszizmomba nyilalló fájdalmon.

- Jól vagy, bogaram? – kérdezte Mrs Blackhawk valódi aggodalommal. Ilyet sem sűrűn hallottam még tőle. Mármint őszinte emberi érzéseket. Az ő szakterülete a negédes színjátszás.

- Megmaradok – válaszoltam még egy sóhajtásszerű levegővétellel végleg engedelmességre kényszerítve a légzésem tempóját. – Éltem már át rosszabbat is. Egyszer egy ügyfelem kiakadt, és összevissza püfölni kezdett egy függönykarnissal. Na, az sokkal jobban fájt. Vak dühvel ütött, mert elborult az agya, amikor elmondtam neki, hogy kiderítettem, a felesége megcsalja a titkárnőjével.

- A titkárnővel?!

- Miért van az, hogy akárkinek elmesélem, hogy ütni-verni kezdett egy elmebajos, mindenki azon a részleten akad fenn, hogy a feleség a titkárnővel kavart?

Mrs Blackhawk vetett rám egy bágyadt félmosolyt. Én is erőtlenül viszonoztam, aztán térden odamásztam az idős asszony mellé. Hátat fordítottam, és hátrabilincselt kezemmel megragadtam az öregasszony karját a szék támlájához rögzítő kötél egyik csomóját. Próbáltam kioldani.

- Csak úgy a miheztartás végett érdeklődöm: Josh Dalton tényleg az irodádban van? – kockáztatta meg a kérdést Mrs Blackhawk.

- Nem, dehogyis. Úgyhogy ki kell szabadulnunk, mert nem szeretném megtudni, mit tartogat még számunkra Dalton mama és a két verőlegénye, ha szabadjára engedik a fantáziájukat.

- Hála az égnek! – sóhajtott fel az öregasszony megkönnyebbülten. – Már megijedtem, hogy annyira ostoba voltál, hogy megmondtad nekik az igazat.

- Nyugi, nem ment el az eszem. Tudom, hogy Josh az egyetlen ütőkártya a kezünkben. Ha elveszítjük, mindkettőnket azonnal kinyírnak. Így részletekben kínozgatnak majd, amíg ki nem szedik belőlem az igazat. Nem mintha kellemesebb lenne, de legalább nyertünk egy kis időt.

Végre megtaláltam a csomó nyitját, és kapkodva kioldottam. Mrs Blackhawk egyik keze kiszabadult, és most már saját magának is ki tudta bontani a többi csomót, míg ki nem tudott bújni kötelékeiből.

- És, most hogyan tovább? – kérdezte halkan, megmasszírozva eres, vékony karját a kötelek szorítása után. – Be vagyunk zárva.

Megpróbáltam átráncigálni összeláncolt kezem a combom alatt, hogy legalább előre tudjam húzni a karjaimat a testem elé, mert már az is sokat segített volna, de túl szorosan hátra voltak bilincselve, így nem sikerült. Egy idő után beláttam a kísérletek eredménytelenségét, és Mrs Blackhawkhoz fordultam.

- A következő a terv – suttogtam oda neki, miközben felé fordítottam a hátam mögött összebilincselt kezem, és letettem a padlóra. – Fogja a széket, és a szék lábával teljes erővel rácsap a bal kezem hüvelykujjára. Ott a tövénél, a csontra.

- Bogaram, te megőrültél!

- Higgye el, én sem vagyok túl lelkes az ötletet illetően, de ki kell szabadítanom az egyik kezem a bilincsből. Törje el a hüvelykujjamat hozzá!

Mrs Blackhawk megborzongott:

- Nem, képtelen vagyok rá.

- Jaj, ugyan már! – szisszentem fel ingerülten. – Gondoljon a régi szép időkre, amikor odavágtam azt a fonnyadt salátafejet!

Az öregasszony csak a fejét rázta:

- Nem, bogaram, nem tudom...

- Ha visszajön Hackerson, mindkettőnknek annyi! Cselekedni kell! Ne most kezdjen érzékenykedni!

Mrs Blackhawk halálra sápadt arccal vett egy nagy levegőt, és közelebb húzta a széket:

- És... és mégis hogyan csináljuk?

- Felemeli a széket, én pedig becsukom a szemem, hogy ne lássam az ütést, és ne tudjam ösztönösen elrántani a kezem.

Azzal valóban így is tettem, lehajtottam a fejem, és szorosan behunytam a szemem.

- Lehetőleg ne teketóriázzon túl sokat, essünk túl rajta! – szűrtem a fogam között egy kis idő után, amikor nem hallottam, hogy Mrs Blackhawk megemelné a széket.

- Én... én... sajnálom, de nem megy. – Egy koppanás. Félrelökte a széket.

- Hát, akkor mást kell tennünk – fogadtam el a döntését, kinyitva a szemem. Megpróbáltam tovább gondolkozni. – A B terv az, hogy megnézi, kinyitható-e az ablak.

- Kedveském, az én koromban már annak is örülök, ha egyik szobából át tudok csoszogni a másikba. Azt képzeled, hogy le tudnék mászni az ablakból?

- Hátrabilincselt kézzel én sem tudok akrobatamutatványokat előadni, gondolhatja. De ha kell, kiugrok, Ön meg majd levonszolja magát, ahogy sikerül. Na, megnézné?

Mrs Blackhawk elballagott az ablakig, de hiába próbálta kinyitni.

- Nem nyílik. Ráadásul túl erős ahhoz, hogy betörjük – közölte némileg feleslegesen, mert magamtól is láttam. Visszatért mellém. - Egyéb terv esetleg?

- A C terv az, hogy elrejtőzik közvetlenül az ajtó mellett, én meg behívom Hackersont, és Ön leüti a székkel. A bilincsem kulcsa nála van, mert amikor Gomez kapitánnyal beszélgettek az őrsön, akkor Hackerson elsütött egy felettébb értelmes poént, hogy nem kell aggódni, nem fog szabadon engedni. Tehát, úgy vélem, még korábban elkérte a kulcsot a rendőrkapitánytól, de legalábbis van nála egy megfelelő kulcs. Remélhetőleg el is tudnánk szedni. Viszont egy nagy buktatója van a tervnek: ha nem érez magában annyi erőt, hogy kimásszon egy ablakon, akkor egészen biztos, hogy akkora ütést sem fog tudni mérni a zsarura, amekkorára szükségünk lenne.

Az öregasszony elfintorodott, és egy darabig mindketten hallgattunk.

- Jól van, mutasd a kezed! – Szomorúan megemelte a széket.

Ismét odafordítottam a kezem, Mrs Blackhawk pedig most is nagy levegőt vett, de aztán mégsem sújtott le.

- Nem lenne inkább másik terv? – kérdezte elvékonyodott hangon.

- Most szólok, hogy a terveim egyre rosszabbak, minél tovább haladunk a listán. A D tervhez az egyikünket már fel kell áldozni.

- Jól van, bogaram, én úgyis öreg vagyok, sok vesztenivalóm nincs. Te még fiatal vagy, tehát értékesebb ember. Vállalom, hogy leszek az áldozat.

- Jaj, hagyja már ezt a barbár, korlátolt okfejtést! Egyikünk sem értékesebb ember a másiknál. Kizárásos alapon fogunk választani: én nem tudok érdemben menekülni a bilincsem miatt, szóval Önnek kell elszöknie. A D terv: behívom Hackersont, elterelem a figyelmét, Ön a háta mögött kisurran az ajtón, és elpucol. Így megmenekül. Fél siker.

Mrs Blackhawk újból megragadta a széket. Erősen fixírozni kezdte a kézfejemet, de még mindig nem hajtotta végre a feladatát.

- Nem tudnád inkább magadnak eltörni? – Ismét letette a széket, libabőrös karján megdörzsölgetve a háziköntöse ujját.

- Rendben, megpróbálom – egyeztem bele kedvetlenül. – Bár sokkal humánusabb és biztosabb megoldás lett volna, ha segít, de hát, ez van. Igyekszem. Remélem, nem kell túl sokszor próbálkoznom.

Behajtottam a hüvelykujjam a többi közé, és készültem egy roppantásra teljes erőmből, ám Mrs Blackhawk megállított:

- Várj, várj! Próbáljunk még csiszolni a terveken! Csak egy percet szánjunk még rá! Ha annyi idő alatt nem jutunk semmire, akkor nem bánom, csillagom, tényleg eltöröm az ujjad. Hátha lenne viszont egy értelmes ötlet, még ha kockázatosabb is.

- Jól van, rendben! - adtam be a derekamat. – Vegyük sorra a lehetőségeinket!

Így hát, nekiláttunk terveket megvitatni, és egy épeszű szabadulási lehetőséget kitalálni szorult helyzetünkből. Elemezgettük az eddig felmerült ötleteket, és végül nagyjából kikerekedett, hogy mit fogunk megkísérelni.

Hozzá is láttunk az előkészületekhez. Mrs Blackhawk szétgombolta rajtam Litvin ingét, aztán lazán leejtette az ujjakat a vállamon, hogy jobban látsszon az alatta viselt csipketop. Az aljánál megcsippentve rántott egyet-kettőt lefelé a topon is, hogy többet mutasson a dekoltázsomból.

- Azért nem kell mindent kivillantani! – mordultam rá egy idő után, mire abbahagyta a topom lejjebb húzkodását.

- Így már jó lesz.

A szomszédasszonyom megigazította zilált frizurámat, aztán visszahúzta a székét az eredeti helyzetébe, és leült rá, mintha még mindig oda lenne kötözve.

Megvártuk, amíg elhal egy távozó autó motorjának a zaja, és biztosak lehettünk abban, hogy Dalton mama és a komornyik elhagyta a házat. Aztán készen álltunk.

- Kezdhetjük? – kérdeztem, mire a szomszédasszonyom bólintott.

Sietnünk kellett, mivel Dalton mamáék tíz perc alatt eljuthatnak az irodámba, márpedig ha ott meglátják, hogy Josh Daltonnak nyoma sincs, felhívják Hackersont, és nekünk lőttek.

- Hé, van ott kinn valaki? – szólaltam meg jó hangosan. – Kérni szeretnék egy apróságot!

Hamarosan közeledő léptek hallatszottak, majd kulcscsörgés, és nyílt az ajtó. Ahogy számítottunk rá, valóban Hackerson lépett a helyiségbe. A tekintetből, amellyel végigmért, leszűrtem, hogy nem kerülte el a figyelmét a ruházatom elrendeződése.

- Az egyik rúgástól elszakadt az ingem – magyaráztam a lehető legártatlanabb szemlesütéssel, amit csak produkálni bírtam. - Mármint, úgy értem... a blúzom. Szétcsúszott. Be tudnád gombolni, mielőtt visszaér a komornyik? Nem akarom, hogy mustrálgasson az az undorító alak. Kérlek!

Hackerson rosszat sejtetően elvigyorodott, majd odasétált hozzám, és megfogta lusta mozdulattal az ing nyakát. Ám aztán – ahelyett, hogy megpróbálta volna rögzíteni a gombsort – egy rántással széttépte a még tartó gombokat is. Halk koppanásokkal pattogtak le a padlóra. Egy pillanatra behunytam a szemem. Inkább nem akartam látni a tekintetét.

- Milyen szomorú baleset! – Egy darabig kajánul méricskélt, aztán nyilván úgy döntött, ideje továbbhaladnia.

A nyakamra tette az egyik kezét, és már készült volna, hogy végigfogdosson, ekkorra viszont Mrs Blackhawknak végre sikerült észrevétlenül odalopóznia mögé, és leakasztotta a rendőr övéről az elektromos sokkolót. A következő pillanatban pedig bekapcsolta a készüléket. Hackerson eleresztett, és megpördült, ám túl későn. Mielőtt felfoghatta volna, mi történik vele, a szomszédasszonyom belenyomott egy jó nagy adag áramot egyenesen a nyakába. A férfi rángatózni kezdett, majd végül eszméletét vesztve terült el a padlón.

- Huh, szuper! – sóhajtottam fel. – Már azt hittem, addig fog tötyögni ott a háttérben, mamika, amíg tízszer végigtapogat ez a barom.

- Nyugalom, az én koromban nem kapkodhat az ember. Ha tudnád, mennyire kellett vigyáznom, hogy az elmeszesedett vállízületem ne roppanjon hangosan, miközben nyúltam a masináért! De sikerült, az a lényeg. – Mrs Blackhawk hozzálátott áttúrni Hackerson zsebeit, és előkereste a bilincsem kulcsát. Végre kiszabadított a nem túl dekoratív karperec fogságából.

Megdörzsöltem véresre horzsolt csuklómat egy elégedett fellélegzéssel, aztán összehúztam magamon Litvin eltépett ingét.

- Siessünk! – Fogtam a bilincset, és az egyik végét rákattintottam Hackerson kezére, a másikat pedig az ajtó csuklópántjára. – Innen nem fog túl hamar kiszabadulni – állapítottam meg egy tempós ellenőrzés után. – Mi pedig addig eltűnünk.

A sokkolót becsúsztattam az ingem zsebébe, és elszedtem Hackersontól a ház kulcsát. Megismertem, mert a megérkezésünkkor láttam nála a kapuban.

- Gyerünk! – intettem Mrs Blackhawknak, és kibotorkáltunk a szobából.

Amikor kiértünk az udvarra, az öregasszony kezébe nyomtam a kapukulcsot.

- Jól figyeljen! – hadartam. - A következőt fogja csinálni. Elmegy, és megkeresi egy régi, középiskolai barátnőmet, Pattyt. Patricia Elmont a teljes neve, és a lakása címe Oleander utca 162/C. Nyolcadik emelet. Ha nem találja otthon, hívja fel a helyi hullaházat, Patty ott dolgozik a kórboncnok asszisztenseként. Rejtőzzön el Pattynél, amíg nem jelentkezem újra! Ne szóljanak senkinek! Gömböc biztonságban van, Litvin professzornál és az unokaöccsénél, az udvarukon, nem kell miatta aggódni. Csak az a lényeg, hogy most lapuljon meg, és az égvilágon senki ne tudjon arról, hogy hol! Megértette? Oleander utca 162/C, Patricia Elmont.

- Várj, bogaram! Te nem jössz?

- Nem.

- Akkor hol fogsz elbújni?

- Ó, én folytatom a nyomozást. Megyek, kiderítem, mit művelnek a föld alatt a kedvenc embereink.

- De... de... – hápogta az idős asszony.

- Semmi de – intettem le. – Lesz egy fontos feladata. Amíg ott tartózkodik Pattynél, óvatosan ki kellene derítenie, hogy van-e bármi olyan problémája Pattynek, amit magánnyomozói munkával kellene megoldani. Ha végeztem az üggyel, térítésmentesen megcsinálom. Ő már annyiszor segített hullaházi infókkal, és sosem tudtam igazán viszonozni. Hiába firtatom, nem kér szívességet. Szóval, az lesz a feladat, hogy kikémlelje...

- Kedvesem, te itt akarsz maradni?! – szakított félbe Mrs Blackhawk még mindig döbbenten, leragadva az előző témánál. – Ne hívjak segítséget?

- Segítséget? Mégis kit? Belekeverne ártatlan kívülállókat?

- Nem, de, mondjuk, beszélhetnék a rendőr szerelmeddel.

A szemem felvillant, és a magam számára is meglepő indulattal rávágtam:

- A „rendőr szerelmem” küldött ide kettesben Hackersonnal! És amíg engem itt összerugdostak, meg majdnem kinyírtak minket, ő az irodája kényelmében üldögélt, és azon kesergett, hogy miért is nézett rám valaha is, miért ismert meg! Úgyhogy nem. Nem tudunk tőle segítséget kérni.

- Jaj, bogaram! Nem is tudtam... – Mrs Blackhawk odalépett mellém, és fél karral megölelve, részvéttel megütögette a vállam.

- Mindegy, ez van – suttogtam már egészen halkan. – Tényleg indulnia kellene, mielőtt Dalton mamáék visszaérnek.

- Hagyjalak itt egyedül?

- Nyugi, nem lesz gáz. – Sürgetésképpen eltoltam magamtól. – Daltonéknál különb emberek is próbáltak már félreállítani. Rendben leszek.

Mrs Blackhawk a homlokát ráncolta.

- Miféle különb emberek? – kérdezett rá.

Először csak legyintettem, de aztán kénytelen-kelletlen beismertem:

- Na, jó, ezt igazából csakúgy mondogatni szoktam, ha nincs jobb dumám. De nem kell minden részleten fennakadni. – Eltuszkoltam a kapu irányába.

32. fejezet: A másik ajtó

Csak akkor kezdtem magam jobban érezni, amikor láttam Mrs Blackhawkot eltűnni egy buszmegálló irányában. Legalább ő hamarosan biztonságban lesz – remélhetőleg. Eggyel kevesebb ok az aggodalomra. Mostantól minden energiámmal arra kell összpontosítanom, hogy csapást mérjek Daltonékra.

A vércseppeket csak a kapuig hagytam lecsöpögni az államról, utána már a számra szorítottam Litvin ingének az ujját, ahogy visszaindultam a villa felé. Higgyék csak a földön sötétlő vérfoltok alapján, hogy a városba menekültem!

További nyomok hagyása nélkül osontam vissza a kert belseje felé, és a villa előtt parkoló limuzinok mögött rejtőztem el néhány rózsabokor tövén. A nyirkos füvön fekvés nem is jött olyan rosszul, mert a testembe nyilalló fájdalmak enyhültek, és pihenni tudtam egy húsz percet, mielőtt nyílt a kapu, és begurult Dalton mamáék fekete limója.

Amint a volánnál ülő komornyik lefékezte a járművet, Dalton mama kapkodó lendülettel kipattant a másik oldalon, és ingerülten kopogó léptekkel sietett a villa felé.

- Rosszat sejtek – vetette hátra a válla fölött a komornyiknak. - Miért nem veszi fel a telefont?

- Biztosan elfelejtette, hogy hívni fogjuk – vélekedett a háztartási alkalmazott flegma szájhúzással, miközben a nőt követte. – Elszórakozik a detektívnőcskéjével, és nem figyeli az idő múlását.

- Szerintem, gond van. – Dalton mama további szavait már elnyelték lépteinek ütemes csattanásai a kikövezett úton, és nem hallottam a párbeszéd folytatását.

Szerencsére, annyira iparkodtak megkeresni Hackersont, hogy elfeledkeztek az autójuk lezárásáról, meg hát, lehet, hogy itt a villa udvarán amúgy sem tartottak feltöréstől. Így én – miután kivártam, hogy eltűnjenek az épületben – felnyitottam a fekete limuzin csomagtartóját, és bemásztam a lehető legkisebbre összehúzódva. Egy egészen picike kavicsot felszedtem a földről, és benyomtam a csomagtartó zárszerkezetébe, hogy ne tudjon lecsukódni ütközésig, majd magamra rántottam a fedelet, amennyire lehetett. Ezután síri csendben vártam, a limuzin csomagtartójában összegömbölyödve.

Kevésbé bizonyult kényelmesnek, mint a puha fűben heverészés, de feltett szándékom volt, hogy Dalton mama útitársává szegődök, ha újból elhagyja a villa területét. Célom eléréséhez pedig pillanatnyilag ez tűnt az egyetlen kivitelezhető módszernek. Nem voltak nálam nyomozói eszközök, elektronikus kütyük, semmi, még a telefonom sem, mert minden vagy az irodámban, vagy a Gomez kapitány által elkobzott táskámban maradt. Így lehetőségeim meglehetősen limitáltak voltak.

Nem kellett sokáig várnom, hogy történjen valami. Hamarosan roppant az épület bejárati ajtaja, és gyors léptek dobogása jelezte, hogy több ember is kijött a villa udvarára.

Úgy tűnt, sikerült kiszabadítaniuk Hackersont, és magához tért az áramütés után, mivel először az ő hangjának elmosódott foszlányai szűrődtek felém a távolból. Aztán, ahogy közelebb értek a limuzinhoz, váratlanul Dalton mama ripakodása vált hallhatóvá:

- Minden a te hibád, úgyhogy te meg se szólalj! – förmedt rá Hackersonra, hideg érzelemmentességéhez képest meglehetősen felpaprikázódva. – Már a legelején megmondtam, hogy nem kellene belekevernünk olyan személyt a Whitmore-gyilkosságba, akiről nem tudjuk megítélni, hogy milyenek a képességei. Előre szóltam, hogy baj lesz belőle. Neked viszont muszáj volt okoskodni, hogy jól ismered Lorne-t, és hogy tökéletes gyanúsított lesz! Hogy csak egy üresfejű, olcsó nőcske, és egy középszerű, tehetségtelen detektív, aki meg sem próbálja leplezni, hogy különösebb erkölcsi gátlások nélkül tevékenykedik! Hogy milyen könnyű lesz rákenni a konkurens detektív halálát! Most mondd meg, hol van? Mi lesz, ha elmegy a rendőrségre, és megmutatja a sérüléseit?

- Ne görcsölj már! – próbálta Hackerson csitítani a kedélyeket. – Majd azt mondom, hogy szökést kísérelt meg, és aközben sérült meg. A rendőrség a tenyeremből eszik, nem lesz semmi baj. Börtönbe fogom suvasztani, ott pedig már egykettőre eltetetem láb alól. Tudom, melyik rabokat kell megkenni.

- Szökés közben összerugdostad – miközben a földön feküdt? – folytatta Dalton mama még mindig emelt hangon. – Szerinted, nem lesz gyanús senkinek?

- Nyugi, az itteni kókler orvosok nem olyan figyelmesek, mint a nagyvárosi szakértők – hárította el Hackerson az ellenvetést gúnyos lenézéssel a hangjában. – Nem fogják megállapítani, hogy pontosan mi okozta a zúzódásokat. Ráadásul égésnyomok vannak a nyakamon a sokkolótól. Mindenki el fogja hinni, hogy jogszerű intézkedést foganatosítottam egy rám támadó gyanúsítottal szemben. Ha Frida esetleg odamenne segítséget kérni, simán lecsukatom. A rendőrkapitány körözteti. Ráadásul, mint ahogy már elmeséltem neked egyszer, sikerült elérnem, hogy Raul Gomez soha többé ne higgyen neki. Bízzatok bennem, kézben tartom a dolgokat.

- Remélem is – csattant Dalton mama jeges válasza. – Mert ha még több bajt okoz nekünk az az átkozott nyomozónő, megkeserülöd!

Bájos kis családi jelenet – gondoltam magamban elbiggyesztett ajakkal.

- Ugyan mit tehetne? – kedélyeskedett Hackerson továbbra is. – Pár óra, és örökre elhagyjátok az országot. Sosem fog többé rátok találni.

Itt megdermedtem egy pillanatra, de nem volt időm feldolgozni a hallottakat, ugyanis folytatódott a társalgás.

- Túl sokat tud. – Dalton mama hangja nem derült fel, ugyanolyan elégedetlen maradt, mint előtte.

- És? Mire megy vele?

- Eddig sem tudtuk előre kiszámítani a lépéseit. Lehet, hogy most is készül...

- Én eddig is tökéletesen átláttam, mi kell ahhoz, hogy manipulálhassuk őt és a rendőrséget is – szakította félbe Hackerson a nő mondandóját. – Te csak azért nem, mert túl régóta a föld alatt tevékenykedsz, vagy épp a halott lányod szobájában kuksolsz. Kevés emberrel találkozol, és ez korlátozza a gondolkodásmódodat. Fogalmad sincs, hogyan kell komplex módszerekkel hatni másokra, de szerencsére, itt vagyok én.

Dalton mamát nem győzték meg a fia szavai.

- Miért is hallgattam rád! – háborgott tovább. – Éreztem, hogy nem kellene belekevernünk egy ismeretlent a Whitmore-ügybe. Éreztem, hogy nekem kellene kiválasztanom a tökéletes gyanúsítottat. Éreztem...

- Jól van, fejezd már be a lamentálást! – fojtotta belé végül a szót Hackerson, most már ő is türelmét vesztve. – Elintézem. Bemegyek a városba, előkerítem Fridát és az öregasszonyt. Akárhol is bujkáljanak! Ma estére a holttestük a csatornarendszer mocskába fog merülni. Josht is megtalálom.

- Rendben, hozd helyre a bajt, amit okoztál!

Hackerson léptei távozó irányt vettek a férfi rosszalló dünnyögésétől kísérve, Dalton mama kopogós járása viszont közeledett.

- Melyik autót használjuk, asszonyom? – hallottam meg a komornyik szolgálatkész kérdését.

Megriadtam, hogy esetleg elvisznek egy másik limót, és én rossz kocsiba másztam be, de szerencsére Dalton mama válasza így hangzott:

- Legyen a fekete! Tudom, hogy mostanában a fehér sportkocsival is közlekedtünk, ma viszont maradjunk a feketénél. A csomagtartója alkalmasabb a bőröndjeink szállítására.

Fellélegeztem. Fuhh, oké, akkor egyelőre nincs gond. Megyek velük.

Hallottam az ajtócsapódásokat, és a csomagtér is beleremegett, ahogy beszálltak. Aztán hamarosan felzúgott a motor, és a jármű mozogni kezdett. Eltörődött porcikáimnak nem esett túl jól a kezdődő rázkódás, de próbáltam nem a kényelmetlenségeimre koncentrálni. Máskülönben egész úton csak filózhattam volna, hogy a csatornarendszerben többször beütött térdem, a felrepedt szám vagy a rúgásnyomok fájnak jobban, és értelmetlen önsajnálatba fulladt volna minden gondolatom.

Én viszont inkább a nyomozásra próbáltam fókuszálni. Éreztem, hogy még nem minden részlet került a helyére. Gondolkoznom kell, rendszereznem az eddig megtudottakat.

Felderengett előttem valami, amit Hackerson mondott, amikor a Dalton-villába tartottunk: „Túlságosan feldúlta Whitmore-t pár egyéb részlet, amit a múltról előásott, és képtelen volt lehiggadni. Olyan követelésekkel állt elő, hogy végül kénytelenek voltunk eltenni láb alól.” Feldúlta, amit kiderített? Erről eszembe jutott az is, amit Giselle férje, Samuel Farley mesélt arról, hogy Whitmore szeme könnybe lábadt a családi fotójuk láttán, amikor a házukban járt, és azt suttogta maga elé, hogy „Sosem leszek képes megbocsátani magamnak.”

Whitmore rájött másra is a nyomozása során, nem csak a Daltonok viselt dolgaira – vontam le a következtetést. Már nem csak Marietta Smith megbízása miatt nyomozott. Mialatt összevissza vagdalkozva próbált fogást találni a Daltonokon, felfedezett egy személyes vonatkozást.

Elakadt a lélegzetem, ahogy rádöbbentem az igazságra. És csak bámultam a sötét semmibe. Ó, ne, szegény Whitmore!

*

A komornyik egészen könnyed fékezéssel állította le a kocsit. Meg kell hagyni, jól vezetett. Bár eddig nem túl sok pozitívumot tudtam felfedezni ebben az emberben, azt most elismertem magamban, hogy jóval rémesebb is lehetett volna az utam, ha egy ügyetlen sofőr szállít mérföldeken át.

Kíváncsi voltam, hová érkeztünk, így egy picit feljebb nyomtam a vállammal a csomagtartó fedelét, és kikémleltem a résen. Egy zöld mező kellős közepén álltunk. Az ég alján, a távolban sejlettek csak fel a város legmagasabb épületeinek icipici körvonalai, szóval pár mérfölddel magunk mögött hagytuk a lakott települést. Itt, ahol leparkoltunk, más nem törte meg a lapos fűtenger végtelen síkját, csak egy szürke trafóház. Az ajtaján magasfeszültségre figyelmeztető jelölés virított. Remélem, nem fedezték fel titkon a jelenlétemet, és nem kinyírni hoztak ide a semmi közepére.

Úgy tűnt, nem erről van szó, ugyanis a kiszálló öreglány és a fogdmegje a trafóházhoz sétált, a csomagtartóra ügyet sem vetve. Kinyitották a szürke betonépület oldalán nyíló bejáratot. A komornyiknak kulcsa volt hozzá, és nem is zárták be maguk mögött az ajtót, hanem egyenest beléptek, és eltűntek az épület belsejében csüngő kábelek kötegei és az elektromos szekrények árnyai között.

Mérlegeltem a kockázatot, hogy vajon megéri-e rögtön követnem őket, de végül inkább lemaradtam. Majdnem biztos, hogy észrevennének, ha késlekedés nélkül befurakodnék utánuk a szűkös helyiségbe.

Így csak óvatosan kicsusszantam a csomagtartóból, eltávolítottam a kavicsot a zárszerkezetéből, és hagytam finoman, hangtalanul visszacsukódni. Én magam pedig az autó takarásában arrébb kúsztam. A trafóház szürke fala mögött bújtam el, ott vártam, hogy mi fog történni.

Hamarosan gépzúgást hallottam a kis építmény belsejéből.

Eszembe jutott, hogy a föld alatt is ezt a zúgást hallottam, amikor Dalton mama és a komornyik lejött a bunkerhez, mialatt én az egyik csatornajáratban meghúzódva figyeltem a terepet. Olyan, mintha egy lift hangja lenne. Lehet, hogy itt is van egy titkos lejárat?

Mondjuk, azt már eddig is kilestem és kikövetkeztettem, hogy lennie kell egy rendszeresen használt főbejáratnak, és az általam felfedezett csatornajárat csak egy mellékbejárat. Dalton mamáék nyilván nem a csatornarendszeren kúsznak végig naponta a bunkerükig. Itt lenne hát a főbejárat?

Egyelőre kivártam. Nem indultam el a trafóház belsejébe, mivel erősen esélyesnek láttam, hogy vagy Dalton mamába, vagy a komornyikba futnék bele. Az idősebb nőt még lenne reményem egy-két önvédelmi edzésen tanult fogással és a Hackersontól elvett sokkolóval ártalmatlanná tenni, de ha a komornyikkal találnám szemben magam... Nem óhajtottam megkockáztatni. Arra pedig nem láttam semmi garanciát, hogy mindketten leereszkedtek volna a nem rég zúgó lifttel. Így hát, várakoztam.

Eltelt kábé negyedóra, mire újra mozgás támadt benn. Először megint gépzúgást hallottam, aztán kopogott Dalton mama cipősarka, és a komornyik hízelgő hangja is megszólalt:

- Engedje meg, hogy átvegyem innen, asszonyom! Egyedül is elbírom a kocsiig.

- Jól van – hagyta rá a nő érzelemmentes hangon. - Mind a négy bőröndöt vidd a helikopterhez! Thomas gondoskodott a többi csomagunkról, amíg mi odavoltunk a villában. A nagyobb berendezéseket pedig már tegnap elszállítottad. Mi még lemásolunk egy sorozatnyi adatot az itt maradó gépekről, utána felvehetsz fél órán belül, és irány a leszállópálya. A helikopter pilótájának adtál előleget?

- Ahogyan megbeszéltük, asszonyom.

- Helyes. Akkor most vidd el hozzá az utolsó bőröndjeinket, és gyere vissza értünk!

Atyaég, tényleg készülnek elutazni! Méghozzá félórán belül lelépnek egy helikopterrel! Úgy tűnik, egészen kétségbeesett lépésekre kell ragadtatnom magam, ha nem akarom, hogy az öreg pszicho duó eltűnjön a nagyvilágban, amíg engem itt végleg elhallgattat Hackerson, ők pedig tovább ügyködhetnek a sötét terveiken háborítatlanul.

Éreztem, hogy a szívem kezd hevesebben verni, de vettem egy jó nagy levegőt, és igyekeztem lehiggadni. Oké. Nincs idő túl sok mérlegelésre. Cselekednem kell.

Szerencsére, a komornyik nem vette észre a limó csomagtartójának padlóján hagyott apró vérfoltot, és bepakolta a bőröndöket habozás nélkül, majd elhajtott a fekete kocsival. Nemsokára a liftzúgást is meghallottam, ahogy Dalton mama visszaereszkedett a föld alá. Most már tényleg üres lehet a trafóház, senki nem őgyeleg odabenn. Odalopóztam az ajtóhoz, és benéztem.

A kis építmény két összefüggő helyiségből állt. Nagyra nyitott ajtó kötötte össze. Az egyik tele volt elektromos szerelvényekkel, a másikban viszont valóban egy liftajtót pillantottam meg. Sajnos, számkód védte kapcsolótáblával, így egyelőre nem kísérleteztem a kinyitásával.

Inkább kinéztem egy sarkot az egyik elektromos szekrény mögött, ahová be tudtam húzódni, és észrevétlenül megbújva figyelhettem az árnyak közül a kapcsolótáblás helyiséget.

Amikor később visszaért a komornyik, leparkolta a fekete limót, és belépett, én még mindig ott lapultam az elektromos szekrény mögötti rejtekhelyemen. Végignéztem a sötétben meghúzódva, ahogy a fiatal férfi beüti a kódot a kapcsolótáblán, és belép az automatikusan félrehúzódó ajtó mögötti apró cellába. Kiderült, hogy tényleg lift, mert az ajtó becsukódott a komornyik mögött, felhangzott a zúgás, és ezúttal már azt is hallottam, ahogy a hang lefelé távolodik. A mélyben egy fémes ajtónyitás zaja követte.

Nos, itt az ideje, hogy fejest ugorjak, és lesz, ami lesz. Sikerült megfigyelnem a számkódot, amikor a komornyik beütötte. Nincs más hátra, követni fogom.

Egy hang a fejemben azt súgta, hogy úgy tűnik, igaza volt Josh Daltonnak, és tényleg komplett őrült vagyok, de nem láttam át, mi mást tehetnék. Nincs idő semmire. Illetve, egy valamire lenne. Beugorhatnék a gazdátlanul hagyott limuzinjukba, és elszáguldhatnék az otthonomig. Ott bedobhatnék pár használati tárgyat, egy kis félretett pénzt, aztán eltűznék olyan messzire, ahol Hackerson sosem talál rám. Egy távoli városba. Elmenekülhetnék. Végül is, ez lenne a legbiztosabb döntés. Valószínűleg nem lenne könnyű a rejtőzködés a hatóságok elől okmányok nélkül, de az én szakmámban megszokja az alakoskodást az ember. Menne. Szereznék egy csóró kis albérletet, és vállalnék részmunkaidős melókat, amíg elég pénzt összekaparnék megfelelő hamis személyazonosságra. Utána elhúznék külföldre. Ismerek egy fószert, aki mindent meg tudna szerezni a feketepiacról, ha jól megfizetem. A hajamat le kellene vágnom rövidre, befesteném feketére, és lekoppinthatnám Dalton mama ruhatárát. Járhatnék egérszürke cuccokban. Izgalmas kihívás lenne a stílusváltás. Nem hiszem, hogy bárki megtalálhatna vagy felismerhetne. Csak végleg hátat kellene fordítanom mindennek... És, persze, hagynom, hogy Daltonék szép nyugodtan folytassák a sötét ténykedésüket.

Egyetlen másodpercig képes volt elbűvölni az ábrándkép, aztán csak megráztam a fejem.

Leakasztottam egy hevenyészve felrögzített fémlemezt az egyik kapcsolószekrény oldaláról a trafóház belsejében. Lefeszegettem róla egy rácsavarozott pántot, hogy szabaddá tegyem az egyik éles peremét. Utána kisiettem vele a trafóházból a limuzinhoz. Nagy lendületet vettem, és kivágtam az éles szegélyű fémlemezzel az autó egyik kerekét. Harmadik próbálkozásra sikerült úgy végighasítani az abroncsot, hogy felnyíljon, és lehetetlen legyen normálisan közlekedni a járművel.

Nem tudom, mi fog velem történni így, itt rekedve Dalton mamáékkal, de egy biztos: ha rajtam múlik, ők sem mennek sehova.

33. fejezet: A mélyben

Még egy utolsó percet hagytam a kétségeknek. Elködösült tekintettel néztem a lift kapcsolótábláját, míg gombnyomásra emelt ujjaim mélán tétováztak a levegőben. Ha lemegyek a föld alá, biztos, hogy elkapnak. Nincs visszaút.

Aztán határozott mozdulattal letöröltem egy idegesítően maró vérfoltot az államról, és benyomtam a komornyiktól ellesett számkódot. Whitmore-ra és a zöldségesre gondoltam. Magam elé idéztem az arcukat, és nem hagytam, hogy aggályok remegtessék meg a kezem. Épp elég lesz utólag keseregni, ha csúnya kudarcba fullad a próbálkozásom.

Nyílt az ajtó, és beszálltam a liftbe, a következő pillanatban pedig már suhantam a mélybe. A lift hangosan zúgott. Biztos, hogy meghallják... Ott fognak rám várni lenn... Azonnal lelőnek, amint kinyílik az ajtó...

Ilyen és ehhez hasonló gondolatok kergették egymást a fejemben, miközben a berendezés sebesen célba ért. Mindenesetre, engem lepett meg a legjobban, hogy amikor nyílt a lift ajtaja, és egy betonteremnél találtam magam, csak a távolból hallottam Dalton mama felcsattanó kiáltását:

- Azonnal nézd meg, mi folyik ott! Ugye, nem pont most megy tönkre a felvonó?

Kiugrottam, és találomra berohantam egy betonfalú, árnyas folyosójáratba, amelyik a legközelebb esett a liftajtóhoz. A következő pillanatban pedig felbukkant a komornyik egy másik hasonló folyosó felől. Odasietett a lifthez, és gondterhelten ráncolt homlokkal mérte végig.

- Nem tudom, mi van! – kiabált vissza Dalton mamának. – Olyan, mintha lejött volna magától. Lehet, hogy véletlenül benyomtam egy plusz gombot a kód beütése után?

- Próbáld ki, hogy működik-e rendesen, aztán gyere segíteni! – érkezett messziről a nő parancsa. A komornyik pedig elkezdte a felvonó melletti gombokat nyomkodni és tűnődve vizslatni a szerkezetet.

Lélegzetvisszafojtva a falhoz lapultam. Moccanni sem mertem. A komornyik öve mellett ott lógott egy elektromos sokkoló és egy pisztoly is. Kizárt, hogy túlélnék egy találkozást vele.

Egy pillanatra még a szemem is behunytam szorosan, úgy fohászkodtam, hogy ne nézzen túl erősen az irányomba, mert – bár sötét és megvilágítatlan volt a folyosószakasz, ahová beiszkoltam – éltem a gyanúperrel, hogy halványan észrevehető vagyok onnan, ahol a komornyik áll.

Azonban lekötötte a lift tesztelése, és miután ment is egy kört vele, visszaballagott arra, ahonnan érkezett.

Kis ideig vártam, majd követni kezdtem.

Végigmentem egy árnyas folyosón, és megérkeztem a betonfalú helyiségbe, ahol a bunker bejárata rejlett. Mivel korábban az irodámban bemagoltam a bunker nyitókódját, most csak ki kellett választanom a megfelelő kapcsolótáblát, és beütöttem a betanult számokat.

A falba rejtett ajtó kinyílt, és beléphettem a múltkor látott, fehérre csempézett folyosóra. Elég hűvös volt, és alapból is kirázott a helytől a hideg. Szorosabban belecsavartam magam Litvin szakadt, vérfoltos ingébe, miközben tettem befelé két-három lassú lépést.

Igyekeztem a lehető leghalkabban végigosonni a padlólapokon. Nyílt egy ajtó oldalt, és egy termet láttam, ahol az idős, ezúttal is – számomra érthetetlen okból – fekete frakkot viselő, hidegkék szemű Thomas Dalton egy gép monitorját igyekezett leszerelni a fal magasan elhelyezkedő pontjáról. Ódivatú, fekete lakkcipőjében lábujjhegyre emelkedett, ahogy próbálta a kényes alkatrészt kiszabadítani a fémkeretes foglalatból. Ezüstősz haja szinte világított a terem bágyadt, neoncsövek fénye által megtört félhomályában. Nem vett észre. A betonfalú helyiség egyébként már szinte üresen állt, mindössze pár fémállványzat tarkította, valószínűleg csak ezt az egy gépet kellett még kiszerelni. Ahogy az idős férfi gebeszkedett, hogy elérje az egyik felső tartóelemet, egy pillanatra láthatóvá vált csontsovány, viaszsárga bokája a fehér zoknija szegélye felett, és egy apró sebhelyet láttam meg a lábszára tövénél. Ezek szerint nem csak a szemöldökénél húzódik kis, egyenes sebhely, hanem a lábán is van egy szabálytalan, kerek heg.

Továbblopakodtam. Újabb folyosók és termek következtek. Találomra bekanyarodtam az egyik rövid folyosóra. Belestem a végén lévő helyiség ajtaján. Félig szétszerelt berendezések acélszerelvényei, csövei, képernyői, vezetékei borították a padlót összevissza kuszaságban. Láttam egy nagyjából kiürített fiókos szekrényt is. Mivel észrevettem, hogy az egyik kihúzott fiók alján még pihen pár papiros, átlépdeltem a padlón szétszórt alkatrészek fölött. Egy nagy maréknyi papírt találtam. MRI felvételek voltak különböző agyakról. Nem értek az orvosi cuccokhoz, így nem sok időt pazaroltam a képek vizsgálatára, úgysem tudtam volna megfejteni, mit kell nézni rajtuk.

Inkább kihúztam egy másik fiókot. Abban is maradtak még iratok. Görbéket meg számsorokat ábrázoltak, és ha jól néztem, tőzsdei árfolyamok statisztikái voltak. Némi tanácstalan forgatás után szintén az általam fel nem dolgozható adatok fajtái közé soroltam. Újabb fiókot kezdtem kihúzni.

Ekkor azonban erélyes hang csattant a hátam mögött, a helyiség ajtajában:

- Fel a kezekkel!

Megpördültem, és ott állt velem szemben a komornyik, előretartott pisztollyal.

Kénytelen-kelletlen engedelmeskedtem, és felemeltem a kezem a levegőbe.

- Ne mozduljon! – utasított a férfi, aztán jó hangosan kiszólt a folyosóra: - Asszonyom, jöjjön! Elfogtam a detektívnőt!

Kopogó léptek, majd Dalton mama érkezett sietősen.

- Ez meg hogyan lehetséges? – kérdezte élesen. – Hogy juthatott be ide?

- Fogalmam sincs, asszonyom. Mindenesetre nem ártana megkötözni, nem?

- Kösd össze a csuklóját egy kábellel, addig ráfogom a pisztolyt én. – Dalton mama átvette a fegyvert, és rám szegezte, míg a komornyik erősen összekötötte a csuklómat egy a földről felvett, rugalmas műanyag kábel darabjával, aztán belökött a sarokba.

Látszott, hogy még mindketten a meglepetés hatása alatt állnak, hogy rám találtak itt lenn. Egy darabig csak értetlenül, szinte tanácstalanul nézelődtek a helyiségben, mintha az magyarázatot adhatna a kérdéseikre.

Egyelőre nem szólaltam meg.

- Lelőjem esetleg most rögtön? – kockáztatta meg végül a kérdést a komornyik. – Vagy várjak még? Hátha elárulná, hol van Josh úrfi.

Úgy tűnt, Dalton mama végre magához tér.

- Nincs időnk Josht keresgélni – legyintett türelmetlenül. – Majd előkeríted másképp, miután mi külföldre mentünk. Most az az elsődleges, hogy a kutatási eredményeinkkel együtt kijussunk az országból. Eddig én is bíztam abban, hogy időben ki tudjuk szedni a detektívnőből, hogy hol rejtette el az unokámat, de sajnos nem sikerült, és nincs időnk több trükkre. Ha ez a nő lejutott ide, más is ismerheti az útvonalakat és a kódokat! Szorít az idő.

Nyeltem egyet.

- Akkor lelőjem? – kérdezett rá a komornyik készségesen.

- Mindjárt. – Az asszony körbenézett. – Ne mocskold vele össze a padlót, nehogy vérfoltokat hagyjon! Jobb, ha semmi nem utal arra, hogy itt valaha illegális tevékenység folyt. Kivisszük a csatornarendszerbe, és lelőjük egy mellékjáratban, ahol bele tudod lökni a holttestet a vízbe. Akkor nem maradnak nyomok.

- Igenis, asszonyom. De, ha gondolja, megfojtom őt egy vezetékdarabbal, és akkor nem hagyunk vérfoltot.

- Rendben, úgy is jó. Még segíts Thomasnak lecsavarozni a monitort a nagyteremben, mert nem boldogul, én addig szemmel tartom a detektívnőt. Hátha az unokámmal kapcsolatban is jobb belátásra tér, és addig megmondja, hol rejtegeti. Talán nem akarja sírba vinni a titkot.

A komornyik gyors főhajtással távozott a helyiségből. Na, maradt kábé annyi időm hátra, amíg egy öreg sznob és a háztartási alkalmazottja kiteker egy-két csavart...

- Ha már úgyis meg kell halnom, előtte szeretnék megérteni pár dolgot – szólaltam meg, csak hogy mondjak valamit, a kétségbeejtő gondolatokon őrlődés helyett. Ideje összeszednem magam.

Dalton mama felvett az egyik acélszerkezet mellől egy üres táskát, és elkezdte belepakolni a fiókokban talált papírokat.

- Látom, hogy agyi területek aktivitását vizsgálják, és köze van a számokhoz és a tőzsdéhez is – beszéltem tovább. – Sejtem, hogy valami faji felsőbbrendűségi elmélettel kapcsolatos felhangja is van a tevékenységüknek. De nem látok bele ennél jobban. Nem avatna be? Annyi áldozatot hoztak már érte! Eljátszotta a saját halálát, csak hogy az életét a kutatásainak szentelhesse teljes titokban, háborítatlanul. Meg, persze, hogy a szeretőjével is több időt tölthessen itt a rejtekhelyen.

Mivel Dalton mama nem reagált, megpróbáltam provokatívabb stílusra váltani, hátha elérhetem, hogy leálljon társalogni velem:

- Meg kell hagyni, sok mindent láttam már a pályafutásom során, de nem sűrűn találkoztam még azzal, hogy két testvér egy feleségen osztozkodjon. Nem semmi triót alkothattak!

Siker! A szemüveges asszony felfortyant:

- Nem tud rólunk semmit. Megtenné, hogy nem hasonlítgat a beteges, pitiáner klienseihez?

- Ahogy kívánja. De azért igazán elmagyarázhatná, hogyan is volt ez. A férje egyszerűen belenyugodott, hogy Ön inkább a bátyussal kamatyolna, és nem ővele?

Dalton mama lecsapta a kezéből a táskát, és tett felém egy fenyegető lépést:

- Jobb, ha visszafogja magát, Miss Lorne, mert ha nem teszi, akkor esetleg úgy találom majd, hogy egy sima megfojtás nem elég fájdalmas halál.

- Jól van, jól van, nyugi. Na, szóval, hogy volt ez?

- Eugene egy szerencsétlen, pipogya alak volt – válaszolt végre hideg gőggel. – Csak azért hagytam, hogy eljegyezzen, mert agysebészként dolgozott, és mindig is ez a terület érdekelt. Akkoriban egy nőnek jóval kevesebb lehetősége volt igazi, világraszóló sikereket elérni önerőből az orvosi pályán. Igaz, egyébként sem foglalkoztatott a felszínes karrier. Nekem az kellett, hogy valaki évtizedeken át támogasson a kutatásaimban. És Eugene a sok pénzével, valamint a megfelelő ismereteivel pont alkalmas volt.

Megállt a beszédben, és visszalépett az előbb letett táskához. Folytatta a pakolást. Tettem egy megjegyzést, hogy tovább beszéltessem:

- A báttyal, Thomasszal ezzel szemben első pillanattól kezdve érezték, hogy igazi lelki társak lesznek, és ketten nagy dolgokat vihetnek véghez, nem igaz?

- Életem legnagyobb balszerencséje volt, hogy Thomasszal csak az eljegyzési parti után találkoztam. Ő irányt mutatott a kutatásaimnak, célt adott korábbi ösztönös érdeklődésemnek, és megvilágította számomra a felsőbb eszmék értékét. Nem holmi közönséges légyottokról szólt, mint a szánalomra méltó klienseinek az afférjai! Ő adott értelmet az életemnek. Eugene nem állhatott az utunkba. El kellett hát intéznünk, hogy minél kevesebb időt kelljen a villában töltenem Eugene feleségeként. A botrányt is el akartuk kerülni, és azt sem hagyhattuk, hogy Eugene túlságosan elégedetlen legyen a helyzetével. Ezért megszültem neki az engedetlen, bolond lányát, utána a külvilág felé eljátszottuk a halálomat. Addigra megépült a földalatti létesítménynek is egy akkora része, hogy kényelmesen élhessek itt lenn, és belekezdhessek a kutatásaimba. Néha azért a villában is tartózkodtam. Mikor hogyan kívánta meg a helyzet.

Mivel az asszony elhallgatott, én vettem át a szót:

- A férje és Thomas Dalton pedig évtizedeken át táskákban hordott a villából mindenfélét, például a horgász- vagy bridzs-kiruccanásaikkal egybekötve. Thomas Dalton sokáig a villában maradt, hogy kézben tarthassa a dolgokat, de úgy vélem, hogy ahogy titkos kutatásaik egyre több eredményt hoztak, és közel jutottak céljukhoz, szükségessé vált Thomas Dalton halálának eljátszása is. Már egész nap itt lent volt rá szükség. Főleg Eugene Dalton szívbetegségét és hirtelen halálát követően. Szerintem, korábban a férje segített többet, mert ő volt az agykutatás szakértője, ő jobban értett a témához, de hát, egyszer csak betegségben meghalt. Nyilván eljutottak már egy olyan fázisba, ahol nélküle is boldogultak. Ezért Thomas Daltonnal beletemetkeztek itt a kutatásaikba az utóbbi pár évben. Min dolgoznak? Mi ez a nagyszabású projekt?

Dalton mama, aki közben már teljes nyugalommal pakolászott az egyik fiókból, most a válla fölött hátravetette:

- Eddig valóban csak kutattunk, de most már nagyjából kifejlesztettük az elméleti hátteret, és hamarosan elvégezhetjük az új fázisú kísérleteinket élesben, élő emberek százain. Ezért utazunk most külföldre. Ott folytatjuk a munkásságunkat. Már közel a cél, ennyit mondhatok. Nagyon közel. Jó lett volna, ha maradhatunk, és itt ünnepelhetjük meg sikerünket, de az elmúlt hetek eseményei arra kényszerítettek, hogy meneküljünk. Ebben Önnek jelentős szerepe van, úgyhogy mérhetetlenül szégyellnie kellene magát!

Ezt inkább bóknak vettem. Mindenesetre, nem reagáltam rá, hanem tovább kérdeztem:

- Mi a célja a kísérleteiknek? Egy hiper-szuper emberi agy kikísérletezése?

- Ha mindenáron primitíven akar fogalmazni, akkor igen. Olyasmi. – Az asszony kivett a fiókból egy papírcsomót, és eltette a táskájába. – Hosszú évtizedek megfigyeléseit ötvözhetjük végre a gyakorlati orvoslással. Kifejlesztettük a legmagasabb szintű agyi mintázatot, amilyennek minden ember agyának lennie kellene. Ehhez több száz emberi agyról készítettünk mágneses képfelvételeket, és különböző impulzusokat mértünk. – Dalton mama észrevehette az arcomon kiütköző egyre erősebb sápadást, mert hozzátette: - Ne nézzen így rám! Fájdalommentes eljárás, és még fizettünk is azoknak, akik a bridzsklub padlójában elhelyezett számokat követve lejöttek hozzánk a mellékbejáraton keresztül, és engedték, hogy felvételeket készítsünk az agyukról, majd mentek, és élték tovább az életüket. A korai szakasz követelt ugyan néhány halálos áldozatot, mert akkor még nem álltak rendelkezésünkre modern képalkotó eljárások, de az utóbbi évtizedekben már ártalmatlan vizsgálatokat folytattunk. A hajdani vizsgálatokba legfeljebb ha húsz-huszonöten haltak bele, azok is főként drogosok és hajléktalanok voltak, szóval nem kár értük. Persze, a továbbiakban is várhatók még halottak, miután elkezdjük majd a gyakorlati kísérleteket, de igazán nem nagy áldozat a tudomány oltárán.

Azok a szegény emberek! Gyanútlanul elvállalták, hogy részt vesznek az őrült kísérletekben, mert rászorultak egy kis pénzre, és ez a szívtelen nő meg így beszél most a halálukról... Elborzadás szorította össze a mellkasomat, és nagyot kellett nyelnem, mielőtt meg tudtam szólalni:

- Hát, ne akadjon ki rám megint, mert nem akarok kreatívabb halálnemet a megfojtásnál, de meg kell mondjam, elég betegesen hangzik.

Dalton mama megingatta a fejét.

- Épp ellenkezőleg – mondott ellent szigorúan összevont szemöldökkel. – Mi készülünk a világ meggyógyítására. Túlnépesedés van, sok az elkorcsosult, előnytelen emberpéldány. Mi majd gondoskodunk arról, hogy a folyamat visszaforduljon. Kiindulási pontunk, hogy egy ember értékét a pontos agyi működése határozza meg. Thomasszal évtizedek óta vizsgáljuk a tőzsdei tendenciák, az üzleti mechanizmusok és az agytekervények által kirajzolt mintázatok, illetve az agyterületek aktivitása közti összefüggéseket. Megfigyeltünk néhány alapvető, természetes hullámzást. Megjelenik az üzleti életben és az emberi szervezet működésében is. Lehet, hogy egy hétköznapi magánnyomozónak értelmetlennek tűnhet, de megpróbálom leegyszerűsítve összefoglalni: létezik egy agyi mintázat, amely minden másiknál előnyösebben használja ki a természetes statisztikai ingadozásokat, és sokkal alkalmazkodóbb, nagyobb fokú fejlődésre képes. Szerencsére, a néhai férjem is jó volt valamire. Ő fejlesztette ki a lézeres eljárást, amellyel majd ezt a megfelelő mintázatot beleégethetjük minden ember agyába. Mindenkiébe, aki aláveti magát a kísérleteinknek, és felsőbbrendű emberré válik. Ezáltal egyforma embereket tudnánk teremteni, hiszen az agy határozza meg a személyiséget és a viselkedést is. Az emberiség a fejlődés új fokára léphet a hajszálpontosan megegyező, tökéletes agyműködéssel...

- Na, jó, azt hiszem, meggondoltam magam – szóltam közbe inkább. – Nem akarok többet megtudni a kutatásaik céljáról.

- A lényeget már úgyis összefoglaltam. – A nő visszatért a pakoláshoz.

- Miért ellenezte, hogy a lánya Samuel Farley kedvese legyen? – kérdeztem mást, hogy ne haljon el a társalgás. – Mi baja a bőrszínnel?

- Úgy vettük észre, hogy a fehér emberek agya gyakrabban mutat kedvező mintázatokat.

- De hát, ez abszurd! Össze sem függ a bőrszínnel, hogy valakinek milyenek az agyi képességei!

- Bizonyos értelemben összefügg. – Dalton mama ismét odafordult hozzám, és szemüvege vastag lencséjén keresztül metsző pillantást lövellt felém. – Az agyműködés milyenségét nagyban befolyásolja a szocializáció is, és a fehérbőrű fiatalok nagyobb arányban kapnak minőségi oktatást és részesülnek magas szintű, kreatív gondolkodást serkentő képzésekben. Az ilyen agyi jellemzők pedig kihatással vannak az öröklődésre és a genetikára is.

- Ha ez igaz lenne, nem lennének szegénysorból származó, magas intelligenciájú emberek. Márpedig vannak, nem kevesen.

- Statisztika, Miss Lorne. A tökéletes agy szempontjából minket csak és kizárólag a legnagyobb valószínűségek érdekelnek, az pedig tény, hogy egy jól szituált család növeli a megfelelő oktatás és a hasznos bevésődések esélyét.

- Nem hinném, hogy ennek így van értelme, de oké, tegyük fel, hogy Mr Farleyből sosem lett volna matematika professzor. És akkor mi van? Nem az lett volna a fontosabb, hogy a lánya boldog legyen?

A nő üres tekintete láttán egyből tudtam, hogy a válasz a kérdésemre: nem.

- Ugyan már! Ezt az ostoba maszlagot a személyes boldogságról csak a gyenge emberek hirdetik. Vannak sokkal előrébb való dolgok, és a vérvonal hibátlansága ilyen! A felsőbbrendű cél mindig szentesíti az eszközt, ne feledje!

- Bájos.

- Nem csodálom, hogy nem ért meg. Nem könnyű úgy távlatokban gondolkodni, mint ahogy én teszem. Pedig kétségtelen, hogy egy ilyen fehérbőrű, zöld szemű fiatal nőnek nem ártana foglalkoznia a kérdéskörrel, és megfelelően...

- Köszönöm, de nem pont Öntől fogok kiokítást kérni arról, hogy milyen értékek mentén kellene gondolkodnom!

- Talán, ha megérte volna, hogy annyi idős legyen, mint én, fokozatosan megértett volna.

- Kétlem.

Ezzel véget ért a társalgás egy időre. Aztán, miközben éppen egy merevlemezt csomagolt el a táskába, Dalton mama ismét magyarázni kezdett:

- Olyan embereket akarunk alkotni, akik jobb hellyé teszik a világot. Akik érdemben hozzájárulnak a folyamatos technikai fejlődéshez. Akik jólétet teremtenek, és kihasználják a szellemi képességeik maximumát. Ebből mégis mivel nem ért egyet?

- Még sosem jutott eszébe, hogy talán az egész egy nagy önámítás? Nyilvánvaló, hogy minden ember más szempontok szerint húzná meg a határvonalakat, hogy mi jó és hasznos. Miért épp két Dalton dönt? Többmilliárd ember közül csakis pont Önök...

- Ez valóban vitatható – szakított félbe Dalton mama tömören. – Valakinek viszont cselekednie kellett a fejlődés érdekében, és mi voltunk azok.

- És a robotszerű fejlődés lenne az élet egyetlen értelme?

- Mondhatjuk így is. Maga meg gyerekesen naiv, ha azt hiszi, hogy a különbözőségek előrébb visznek. Csak hátráltatják az emberiséget a nyílegyenes fejlődésben.

- Van azért más magyarázat is, Mrs Dalton.

Az asszony behúzta határozott mozdulattal a táska cipzárját:

- Ugyan mi?

- Például az, hogy Ön egy meggárgyult tudós, aki Istent játszik. A leghalványabb köze sincs a fejlődéshez. Csak választott magának egy ideológiát, és abban éli ki a pszichés zavarait. Képtelen elfogadni a saját jelentéktelenségét egy ekkora világban, és meglátni a szépséget annak sokszínűségében, összetettségében, és így hárítja el magától.

- Miattam csak ne aggódjon! Az életem és sokéves munkám hamarosan elnyeri jutalmát, és megláthatom fáradozásaim sikerét. Ennél többet nem is kívánhatnék.

Dalton mama kivonult a helyiségből a táskával, de közben azért figyelt a szeme sarkából. Én pedig a padlót néztem, és azon tűnődtem, hogy ha nem találok ki valamit, akkor perceken belül végem. Jó lenne még beszéltetni, húzni az időt, de szemlátomást nem pont velem fognak társalogni, a pakolás rovására.

Most Thomas Dalton lépett a helyiségbe, hogy szemmel tartson. Vékony, pókszerű ujjait szarvasbőr kesztyű borította, és korához képest meglepően könnyed sebességgel mozgott a keze, ahogy elkezdte bezsúfolni a papírokat egy fiókból az általa behozott aktatáskába.

Ezúttal vele próbálkoztam meg, hátha fel tudom tartóztatni.

- Miért kellett meghalnia Collin Whitmore-nak? – kérdeztem rá mindenféle bevezetés nélkül.

Az idős férfi szóra sem méltatott, csak folytatta a pakolást, így én beszéltem tovább:

- Nyilvánvaló, hogy ha csak egy egyszerű nyomozási ügy lett volna, akkor pénzzel is el tudták volna hallgattatni. Ahhoz viszont már késő volt. Olyasmire jött rá, amit nem lehetett többé a szőnyeg alá söpörni.

Dalton betett egy újabb iratkupacot az aktatáskába, és közben megtörte a hallgatását:

- Ha úgyis tudja a választ, miért tőlem kérdezi. – Csak ennyit felelt, szinte undorodó lenézéssel villantva rám jeges tekintetét.

- Kíváncsi voltam, elárulná-e magától.

Nem adott választ, az iratokat tömködte a táskába.

- Mr Whitmore azért nem fogadta el a megvesztegetést, mert rájött egy személyes vonatkozásra, igaz? – erőltettem tovább a társalgást.

Ezúttal sikerült elérnem, hogy Dalton szünetet tartson a pakolásban. A férfi felszegett állal vetette oda a kérdést:

- Mégis, miféle személyes vonatkozásra jöhetett volna rá az az akadékoskodó mitugrász?

- Arra, hogy ő Josh Dalton vérszerinti apja.

Thomas Dalton meg sem rezdült, csak felelet nélkül rám szegezte jégkék szemét.

- Mr Whitmore volt az a srác, akitől annak idején Giselle teherbe esett – folytattam. – Nem tudom, milyen lehetett Collin Whitmore fiatalon, de úgy sejtem, illik rá a leírás, hogy „nagyszájú, tapintatlan fiatal fickó, aki már alig várja, hogy végre azzal dicsekedhessen a haverjainak, hogy összehozott egy éjszakát egy csinos lánnyal”. Így jellemezte valaki a fiatalembert, akit kiválasztottak Giselle számára, hogy a születendő első gyermeke apja legyen. Elég Whitmore-szerűnek hangzik. Mr Whitmore pedig különös, lelkiismeret-furdalásra emlékeztető érzelmi reakciót produkált Giselle szerelemből született gyermekeivel kapcsolatban. Szintén beleillik a képbe. Valószínűleg pont a családi fotó láttán, először találkozva a néhai Giselle Dalton arcképével értette meg, ki is volt ő... És vajon mi másért faggatta Josh Daltont az összes szokásáról, még a legapróbbakról is? Aligha egy nyomozás miatt. Ilyesmiket általában attól akarunk megtudni, aki magánemberként érdekel. Ráadásul, a fogkeféjéről is kérdezte, hogy milyen márkájú. Nem lehet, hogy el akarta lopni a szemétből Josh egy használt fogkeféjét DNS vizsgálathoz? Ellenőrizni akarhatta, hogy tényleg a fia-e.

Az idős férfi sápatag arca a szokásosnál is jobban elkomorodott.

- Hihetetlen, kisasszony, hogy mennyire nem tudja, hol a határ – morogta. Az apró sebhely megfeszült a szemöldökénél. – Semmi joga ahhoz, hogy a családom múltjában vájkáljon!

- Azt hiszem, már túl késő, nem igaz? Nyakig benne vagyok. És, ha már ennyit tudok, igazán kiegészíthetné a történetet. Mr Whitmore pontosan hogyan jött rá, hogy ő Josh apja?

Sikerült. Dalton végre a pakolásról megfeledkezve beszélni kezdett:

- Ahogy utánanézett Josh születésének, egyből gyanakodott – idézte fel hűvös elmerengéssel. – Fatális véletlenek játéka volt. Hogy is sejthettük volna annak idején, hogy a Gisa számára kiszemelt fiatalemberből később detektív válik majd, akit egy nap egy kotnyeles zöldséges megbíz egy Daltonokkal kapcsolatos nyomozással? Elképesztő balszerencse. Whitmore nem emlékezett rá pontosan, mikor töltötte együtt az ominózus éjszakát Gisával, de kezdett a fejében összeállni a kép. Ő egy másik város bentlakásos középiskolájában tanult akkoriban, nem is hallott Gisa terhességéről, mert csak nyári szünetekben tartózkodott itt a szüleinél. Josh egy nyárvégi parti után fogant, amikor Whitmore ittasan hazafelé kóválygott, és Gisa megkörnyékezte. A családunk ezután semmit sem akart már a fiatalembertől, ezért gondoskodtunk arról, hogy ne értesülhessen a fejleményekről. Akkoriban ő is elfogadta, hogy semmiféle folytatása nem lett kósza kalandjának. Bárcsak örökre ennyiben maradt volna! – A férfi tartott egy rövid szünetet, mielőtt újból felvette a mondandója fonalát: - Végül, nem tudom, Whitmore mikortól vált biztossá abban, hogy Josh a fia, de a nyomozása második felében már folyamatosan gondot okozott. Még azt is kisütötte, hogy életben vagyok. Így kénytelenek voltunk felkeresni, és megpróbáltunk szót érteni vele. Elmagyaráztuk, hogy magasabb rendű célokról van szó, és hogy megnevezhet egy tetszőleges összeget, amely elegendő a hallgatása megvásárlásához.

- Mr Whitmore viszont nem fogadta el a megvesztegetést – szúrtam közbe a megállapítást.

- Nem kellett neki. Helyette tücsköt-bogarat összehordott holmi lelkiismereti problémákról. Azt mondta, hogy szörnyetegek vagyunk. Hogy a tudtán kívül megerőszakoltattuk vele Gisát. Hogy sosem tett volna ilyet, ha tudja, hogy Gisa nem önszántából van vele. Hogy undorodik attól, amit annak idején művelt, és saját magától is. – Dalton csak legyintett. A hanyag kézmozdulat emlékeztetett Josh flegma gesztusaira, csak sokkal több fagyos közönyt és jóval kevesebb lazaságot hordozott magában. – Ki hallott már ilyen ostobaságot? Ahelyett, hogy örült volna, hogy megszerveztünk neki egy kellemes éjszakát egy csinos lánnyal! Inkább hálásnak kellett volna lennie! Ehelyett azt állította, hogy tenyészállatnak használtuk, és hogy megtagadtuk tőle a jogát, hogy részt vegyen a fia nevelésében. Értelmetlen, kicsinyes akadékoskodás.

A férfi arcán a legkisebb érzelem sem látszott, ahogy felidézte az eseményeket.

- Egyszerűen képtelenség volt meggyőzni. Követelte, hogy mondjuk el Joshnak az igazságot. Meg hogy hadd ismerkedhessen meg vele közelebbről, és hagyjuk, hogy a saját fiának tekinthesse! Még csak az hiányzott volna! Josh így is nehezen kezelhető. Ha nem kívánatos befolyás érné, még rosszabb lenne a helyzet. Megmondtam Whitmore-nak, hogy takarodjon a családom közeléből.

Mivel az öregúr belemerült a pakolásba, igyekeztem tovább gördíteni a mondandóját:

- Mr Whitmore azonban nem hallgatott Önre, igaz? Éjszakai találkozóra hívta Josht egy kihalt sikátorba, ahol titkon el akart mindent mondani, a villától jó távol.

- Így van. Micsoda bolond! Ahelyett, hogy kiskirályként élt volna hátralevő életében a pénzünkből, képes volt a fiáért emészteni magát! Szerencsére, a komornyikunk látta meg először a meghívás üzenetét, és ő Josh helyett nekünk szólt. Így értesültünk arról, hogy Whitmore mire készül. Végleg elsöpörtük az útból. Most már elégedett a tudásával, kisasszony?

Egy pár másodpercig némán farkasszemet néztem vele.

- Talán - mondtam aztán csendesen. - Az viszont még érdekelne, hogy mit tettek annak idején Giselle-lel.

- Fogadni mernék, hogy már erre a kérdésre is pontosan tudja a választ, csak próbál feltartani. – Ezzel Thomas Dalton visszafordult az irataihoz, és újból nekilátott igazgatni a táskát.

- Jól van, lássuk, rájöttem-e az igazságra. Szerintem, az történt, hogy tíz éve egyik este Giselle azzal állított be, hogy vége a színjátéknak. A férjét és az új családját választja, és nem vesz részt többé a Daltonok trükkjeiben. Ekkor kétségbeestek. Sosem akarták megölni Giselle-t, de nem maradt más választásuk. Már meggyűlölte a családot, és nem tudtak szót érteni vele. Féltek, hogy esetleg kitálal a sötét titkokról, így aznap este beletömtek egy doboz gyógyszert, bezárták a hálószobájába, és hagyták, hogy meghaljon. Utána meg azt hazudták Giselle férjének, hogy a felesége miatta lett öngyilkos, ő pedig önmarcangolásba temetkezve elfogadta a kétes magyarázatot.

- Így történt – ismerte el a férfi, félig háttal állva. A hangja közben egészen elhalkult. – Viszont honnan veszi, hogy igazából sosem akartuk megölni? A tényeket elhiszem, hogy kitalálta, de ezt...

- Ethel például a halott lánya nevét használta az irodámban, és máig Giselle szobájában tanyázik, ha a föld felett tartózkodik. – Rövid szünet, majd kisvártatva még nekiszegeztem: – Ön pedig lehozott magával egy családi fotót Giselle-ről a föld alá, és azóta is magánál tartja! A szívük mélyén szerették egy kicsit, a maguk érzelemmentes módján, minden látszat ellenére, és sosem bocsátották meg maguknak, amit vele tettek. Egészen mélyen, legbelül érzik, hogy túl nagy árat kellett fizetniük a hagymázas, világmegváltó terveikért és elveikért. Ez az egész nem ért annyit, hogy megöljék érte!

A Thomas Dalton által lehozott fotót csak tippeltem. Igazából Mrs Blackhawk figyelte meg az általam készített fényképek alapján, hogy hiányzik egy bekeretezett kép Giselle egykori hálószobájának faláról. Valószínűleg családi fotó lehetett a Daltonokról, ha megengedték, hogy Giselle nyíltan kinn tartsa a falára szögelve éveken át. Márpedig, ha a kép nyomot hagyott a falon, jó sokáig kinn kellett lógnia. Dalton mama sokszor ott rostokol Giselle szobájában, neki nem lett volna szüksége arra, hogy elvigye a képet emlékbe, így megkockáztattam a tippet, hogy a föld alatt élő idős Thomas Dalton tette el a fotót, és máig nála lehet.

Dalton rosszul leplezte döbbenetét. Ijesztő sápadtsága, megfagyott tartása ezúttal végképp egy zombiféleségre emlékeztetett.

Már azt hittem, soha többé nem mozdul, de ekkor léptek kopogása zendült, és ismét betoppant Dalton mama.

- Thomas, jobb, ha nem pazarolunk több időt erre a nőre! Minden szava manipulatív csapda. Késleltetni próbál, amíg kisüti, hogy hogyan szabadulhatna meg. Nem igaz, Miss Lorne? – Az asszony rám nézett vastaglencséjű szemüvege fölött. – Ugye, jól mondom?

- Szeretek pszichopatákkal az ártatlan családtagjaik kínzásáról és meggyilkolásáról beszélgetni. Ez az egyik hobbim, nem tudta? – Rákacsintottam.

Azt hittem, az asszony bemérgeli magát az újabb tiszteletlenségen, de ehelyett csak annyit mondott meglepően halkan, szinte sóhajtva:

- Milyen jó szövetséges lett volna, Miss Lorne! Jó hasznát láttuk volna az emberismeretének és a bizarr trükkjeinek. Nagy kár. Bárcsak legalább megvesztegethető lenne!

Hoppá! Na, erre aztán végképp nem számítottam. Hogy annyi ember közül, akikkel életem során találkoztam, pont Dalton mama fogja rólam elismerni, hogy nem vagyok egy gátlástalan pénzhajhász! Nem semmi.

- Honnan tudja, hogy nem vagyok megvesztegethető? – kérdeztem rá, meglepetten pislogva egyet. – Igazán felajánlhatták volna a nyomozásom egy pontján azt a Whitmore-nak szánt zsíros összeget.

- Kijátszott volna minket a rendőrségnek, és közben a pénzünket is ellopta volna.

- Honnan veszi?

- Pont azért mentem el személyesen az irodájába a Whitmore-gyilkosság után, minden kockázatot vállalva, hogy felmérjem. Egyből láttam a szemében, hogy nem megbízható. Nem elég elvtelen ahhoz, hogy pénzen meg lehessen vásárolni a hallgatását, de nem is elég tisztességes ahhoz, hogy kiszámítható legyen a viselkedése. Az ilyen emberektől pedig jobb óvakodni. Soha senki nem bízhat meg bennük. – Váratlanul hozzátette: - A rendőrkapitány is ezért ábrándult ki.

Fanyarul elmosolyodtam.

- Hát, ez van – hagytam rá, megőrizve hidegvéremet, inkább nem reagálva semmi mást Dalton mama személyeskedő megjegyzésére. Bár, valószínűleg, ha választanom kellett volna a Gomez kapitánnyal kapcsolatos előbbi komment között, vagy aközött, hogy a nő egy gombostűt tövig belém szúrt volna, az utóbbit választottam volna.

Egyszer azt tanultam a „Hogyan hazudjunk folyékonyan és meggyőzően?” című online kurzus 8-as moduljában, hogy ha nem biztos, hogy hihetően elő tudnánk adni, hogy nem vágott az elevenünkbe egy rosszindulatú beszólás, akkor a legjobb, ha nem erőlködünk a megjátszással. Csak annyit érnénk el, hogy nevetségessé tennénk magunkat, és felhívnánk a figyelmet csapnivaló önkritikánkra alakoskodási képességeink terén. Tehát, a téma terelése mellett döntöttem: - Én tudja, mit láttam az Ön szemében?

- Nos, mit? – kérdezett rá Dalton mama halvány érdeklődéssel.

- Semmit. Egy fikarcnyi érzelmet sem. Ahogyan az állítólagos öccse agyonveréséről beszélt... Mintha margarinmárkákat hasonlított volna össze egy élelmiszeripari kutatáshoz. És, azt hiszem, ez mindent el is árult Önről.

Véget ért a párbeszéd. Thomas Dalton leintette Dalton mamát, hogy tényleg inkább a pakolásra figyeljenek, és kivitték a szobából az iratos táskát.

Csak egy-két másodpercre léptek ki úgy, hogy nem figyeltek engem. Elillanó töredékidő... De pont elég volt arra, hogy kihalásszam az ingem zsebéből a sokkolót, és készenlétbe helyezzem összekötözött kezem rejtekében. Most vagy soha.

Hallottam, ahogy kinn Dalton mama utasítja a komornyikot, hogy fojtson meg. Közelgő léptek. Közben ajtók csukódnak, és a két öreg úton van kifelé a bunkerből...

Árnyék hullott rám. A komornyik ott állt fölöttem. A kezében egy műanyag vezeték feszült...

Előrelendültem, és teljes erőmből a nyakához préseltem az elektromos sokkolót, bekapcsolva.

Sajnos azonban az áramlöket nem volt elég ahhoz, hogy kiüsse a férfit, és a következő pillanatban sikerült félretaszítania a sokkolót a kezemből. Viszont nem volt túl jó állapotban, görcsösen megvonaglott a fájdalmas támadás hatására. A sokkoló után kaptam, ő azonban visszafelé rántott, és a következő pillanatban dulakodás alakult ki köztünk.

Közben Dalton mama léptei egyre távolabbról visszhangzanak... Elmegy. Örökre eltűnnek. Tennem kell valamit!

A komornyik akkora erővel csapott a padlóhoz, hogy egy fájdalmas nyögés tört elő belőlem. Megragadtam találomra egy tárgyat, és igyekeztem fejbe vágni vele, de még időben elkapta a csuklómat, és úgy feszítette vissza, hogy majdnem eltörte.

Ekkor azonban sikerült felcsapnom az állát a fejemmel, mire az áramütéstől még mindig kótyagosan lezuhant rólam az oldalára. Én pedig felpattantam, és megpróbáltam összekötözött kezemmel előhalászni a sok szétszórt kacat közül a sokkolót. Csakhogy a komornyik már összeszedte magát, és ismét visszahúzott, mielőtt elérhettem volna.

Egy éles fémdarab villant a másik kezében...

Ám mielőtt lesújthatott volna, előrébb tudtam vonszolni magam, és az utolsó pillanatban fel bírtam kapni a sokkolót. Ahogy belenyomtam a nagyfeszültséget a férfi mellkasa közepébe, előtte már belemart a karomba az éles fémdarab, végighasítva Litvin ingének ujját és a felkaromat is. Sikerült eltaszítanom magamtól a rögtönzött fegyvert, és kirepült a komornyik kezéből, épp abban a pillanatban, amint a férfit az áramütés érte, és elterült a padlón.

Felszedtem a földről az éles fémdarabot, már amennyire a sérült karom engedte. A csuklóimat összeszorító huzal alá csúsztatva a szilánkot, elvágtam a kötelékeimet, majd kiszabadítottam a kezem. Aztán a földön heverő, kába komornyikot kötöztem meg, ahogy hevenyészve sikerült így hirtelen.

- Gyerünk, gyerünk! – suttogtam magam elé, még gyorsabb tempóra biztatva magam. Tudtam, hogy sietnem kell.

Kapkodva leakasztottam a férfi öve mellől a pisztolyt, és fél kézzel megtámasztva magam a falnál, támolyogva az öreg Daltonok után indultam. Végigbotladoztam egy folyosón, de az zsákutcába torkollott, így vissza kellett fordulnom. Másik irányt választottam. A földalatti laboratórium egy nyomasztó labirintusra hasonlított csempézett vagy betonfalú termeivel és folyosóival.

Szörnyen le voltam maradva, úgyhogy összeszedtem minden erőmet, és futni kezdtem. A komornyik a jobb karomat vágta meg, így közben rányomtam a bal kezemet a sebre, egy darabig abban reménykedve, hogy megakadályozhatom, hogy a vér telepacázza a négyezer-ötszáz eurós ing romjait, de aztán feladtam.

És ahogy keresztülrohantam egy üres termen, végre megpillantottam a távolban a két Daltont. Egy fehérre csempézett folyosó végénél jártak.

Láttam, ahogy egy kapcsolótáblán beütnek egy kódot, és így kinyitnak egy üvegajtót. Az ajtó félrehúzódott, a pár pedig átsétált rajta. Végighaladva a mögötte lévő folyosószakaszon egyenesen egy újabb kapcsolótáblához lépdeltek, ez pedig egy következő, acélerősítésű ajtóhoz tartozott. Minden bizonnyal már kivezetett a bunkerből.

- Álljanak meg! – kiáltottam rájuk, szinte nekiesve a falnak, ahogy a nyitva tátongó üvegajtótól nem messzire lefékeztem, és rájuk szegeztem a távolból a komornyiktól elszedett pisztolyt.

Meglepetten fordultak vissza.

Síri csend és hideg. Csak az én zaklatott lélegzetvételeim hallatszottak a folyosó fehér csempéi közt visszhangozva.

Aztán Dalton mama arcán egy örömtelen félmosoly jelent meg.

- Úgysem lőne le minket, képtelen rá. Nem elég erős, Miss Lorne. – Az asszony közömbösen hátat fordított. - Gyere, Thomas, menjünk tovább! Hagyjuk itt ezt a nőt, úgysem tud semmit tenni ellenünk. Még ha ki is jut élve, minden tudás, amit megszerzett, kárba veszik majd. Mi csak menjünk!

- Tönkre tettem a kocsijuk kerekét! – ziháltam. – Nem tudnak elmenekülni vele.

- Akkor idehívjuk a helikoptert telefonon. Fenn, a föld felett már van térerő. Bár eredetileg el akartam kerülni, hogy a pilóta lássa, pontosan honnan vesz fel, de hát, ez legyen a legnagyobb gondunk! Mit gondol, mégis mennyi időbe telik, mire ideér? Két vagy három percbe? – Dalton mama gúnyos ridegséggel torkollt le. – Látja? Ennyit ért minden mesterkedése. Nem tud megállítani.

Kapkodva ellenőriztem, hány töltény van a pisztolyban. Kettőt találtam benne. Lehet, hogy amikor a komornyik még korábban engem üldözve beszorult a csatornarendszer egyik aknájába, leadott egy sor jelzőlövést, hogy ráleljenek, és így mostanra csak két töltény maradt a tárban. De talán pont elég lesz.

Visszacsuktam, és kibiztosítottam a pisztolyt. Dalton mama még erre a halk kattanásra sem fordult vissza, csak karon fogta az idősebb férfit, és a kijárat felé lépett. Megmozdította a kezét, arra készülve, hogy beüsse a nyitókódot a kapcsolótáblán.

Összeszedtem minden céllövő ismeretemet. Nagyjából kimerült a helyi lőtéren jó pár éve vett tíz leckében. Pályafutásom elején még azt hittem, hogy szükségem lesz fegyverre magánnyomozóként, és veszélyes, kalandos megbízások sorát kapom majd. Aztán a negyedik megcsalási ügy után félbehagytam lövészeti tanulmányaimat, és letettem a fegyvervásárlásról is. Szükségtelennek ítéltem meg, miután úgy láttam, hogy piti ügyekben kell nyomoznom egész hátralévő életemben.

Igyekeztem annyira pontosan célozni, amennyire csak lehetséges, majd nagy csattanással elsütöttem a pisztolyt. Már a felvillanó, elektromos szikrázás is mutatta, hogy a lövésem célba ért. Ugyanis én nem Daltonékra céloztam, hanem a kapcsolótáblára. Egy jókora kisülést követően a szemünk láttára repedt be a meglőtt zárószerkezet.

Daltonék embertelen logikájából kiindulva jól tippeltem: a bunkert védő biztonsági mechanizmus elsősorban a hely bombabiztos védettségét és zártságát óvja, és nem a bent lévő személyek szabad mozgását. Az ajtó úgy lett programozva, hogy kapcsolótáblája tönkretétele esetén záruljon, és ne pedig kinyíljon.

És még mielőtt a Dalton pár felfoghatta volna, hogy pontosan mire készülök, fogtam a pisztolyt, és rálőttem a hozzám közelebb eső kapcsolótáblára is a folyosószakaszuk felőlem lévő végénél. Ezt már nem volt nehéz eltalálnom, mivel alig egy karnyújtásnyira volt tőlem. Újabb szikrázás, majd az üvegajtó automatikusan záródott előttem, ahogy a túloldalán elromlott a nyitómechanizmusa. A két Dalton pedig ott állt, beszorulva a két tönkretett ajtó közé a folyosóra.

Én meg nekidőltem a falnak, és zihálva szedtem a levegőt. Egy darabig az ingem ujjába temetett arccal próbáltam rendezni lélegzetvételeim ütemét. Csak egy perc múlva bírtam újra felnézni. A két Dalton ott toporgott alig pár láb távolságban, az üvegfal túloldalán, és tehetetlen dühvel püfölték az áttörhetetlen ajtót. Magyarázni is próbáltak nekem, de az üvegajtó hangszigetelő volt, így csak néma hápogásukat láttam, a szavaik nem jutottak el hozzám.

Még mindig küszködnöm kellett, hogy elhiggyem, életben vagyok, és sikerült csapdába is ejtenem őket. Azt hiszem, az lepett meg a legjobban, hogy képes voltam eltalálni a folyosó végén lévő kapcsolótáblát. A szívem olyan erősen vert, hogy majd’ felrobbant a mellkasomban, a fülem pedig még jó darabig csengett a pisztolylövések éles hangjától.

Lassan sikerült összeszednem magam. Ideje folytatnom. Cselekednem kell, nem állhatok itt a falnak dőlve, levegő után kapkodva a végtelenségig. Ki kell hívnom a rendőrséget, le kell rántanom a leplet a csalásokról, az illegális laborról, a Daltonék által elkövetett gyilkosságokról, mindenről... Még nincs vége.

Eldobtam a kiürült tárú pisztolyt, majd remegő léptekkel eltámolyogtam a folyosón.

Megkerestem az áramütéstől még mindig kába komornyikot, és alaposabban megkötöztem, hogy biztosan ne szabadulhasson ki. Utána próbáltam felismerni, merről jöhettem a lifttel. Nem azt a bejáratot használtam, ahol most berekesztettem Dalton mamáékat. Nem emlékeztem azonban a pontos helyre, csak találomra elindultam egy folyosón, hogy kijuthassak a föld alól.

Egy terembe léptem be, ahol néhány áramtalanított hűtőszekrény állt tárva-nyitva. Visszafordultam, és most egy üres tusolóba nyitottam be. Visszafordulás. Egy raktárhelyiség. Vissza.

Jó félórába is beletelt, mire alaposan végigpróbáltam az összes irányt, és valószínűleg már ötödjére jártam körbe. Elképzelhető, hogy kifelé nem ugyanaz a számkód nyitja az ajtót, mint amelyikkel bejöttem? Akárhány kapcsolótáblán nyomom be a kódot, egyet sem tudok működésre bírni. Csakhogy teljes elkeseredésem közepén ismertem rá a teremre, ahol az öreg Daltont láttam a monitor leszerelésén ügyködni érkezésemkor. Az a terem pedig közvetlenül a csempés bejárati folyosóról nyílt. Így már rátaláltam a bejárati ajtóra is, és megállapítottam, hogy eddig csak azért kerülhette el a figyelmemet, mert beleolvad a falba, és mellette egy betonszürke műanyag lap takarja a kapcsolótáblát, szinte láthatatlanná téve a kijáratot.

Megkönnyebbülten taszítottam félre a fedőlapot, és már készültem volna beütni a számkódot, ám ekkor meghallottam egy halk zörejt. Nesztelen lépteket...

Megpördültem, és megpillantottam a hátam mögött az egyik terem ajtajában megjelenni Hackersont.

Megfagyott a vér az ereimben. A szőke hajú rendőr arcán elterült diadalmas gúnymosolya. Én pedig levegő után kaptam, és képtelen voltam bármi másra gondolni azon a döbbent kérdésen kívül, hogy mégis hogyan került ide?! Hogyan lehetséges?

Bejött a bunkerbe egy másik bejáraton keresztül. Láttam több kapcsolótáblát is a bunker bejáratánál, tehát, van több befelé vezető folyosó is. Lehet, hogy nem is csak a négy általam kifigyelt kapcsolótáblánál, hanem akadnak még rejtettebb bejáratok. Nyilvánvaló, hogy több is van. És most rám talált...

Hackerson kezében pisztoly villant. Nem volt más választásom, a másodperc törtrésze alatt kellett cselekednem. Egyenesen felé ugrottam, miközben hallottam, ahogy kibiztosítja a fegyvert. A falnak löktem, belekapaszkodva a pisztolyt tartó kezébe, és sikerült félrefeszítenem a karját, mielőtt belém lőhetett volna. Csak az egyik üres terem betonfalán csattant a félrement lövés. Olyan erővel csimpaszkodtam a fegyvert fogó kezébe, hogy el tudtam sütni a pisztolyt még jó párszor a semmibe. És valószínűleg ennek köszönhettem, hogy a következő pillanatban nem haltam meg. Ugyanis Hackersonnak sikerült gyomorszájon rúgnia úgy, hogy fulladozva az oldalsó terem padlóján kötöttem ki, ő pedig megpróbált belém ereszteni egy-két lövést, de kifogyott a tölténytár, és a pisztoly csak üresen kattogott.

- A pokolba! – szisszent fel a férfi, félredobva az üres pisztolyt. Kapkodva körbenézett a helyiségben.

Igyekeztem felkászálódni a földről, és azt kutattam tekintetemmel, hogy merre menekülhetnék, ám ekkor óriási fájdalom hasított a homlokomba, és a következő pillanatban ismét a padlón találtam magam, elterülve. Fölöttem pedig ott állt Hackerson, kezében egy másfél láb hosszú vascsővel. Az egyik szétszerelt berendezés mellől kapta fel a földről. Ismét fejbe vágott vele.

Egyszerre szinte láttam magam előtt, ahogy a narkotikumokkal elkábított Whitmore-ra lesújt a baseballütő. Belülről éreztem, ahogy a hátborzongató fegyverválasztást semmilyen racionális megfontolás nem indokolta, csak Hackerson és a komornyik szadizmusa. Talán nem is Whitmore volt az első, akit ez a két ember agyonvert. Csak ezt láttam magam előtt. A sötétséget, a sikátort és a vért...

Megpróbáltam felülni, ám szédülés fogott el, és visszahanyatlottam a hideg betonra. A szőke rendőr belém rúgott, mire a falig csúsztam a padlón, vérfoltokat hagyva magam után.

- Lám csak, hát mindig mindent nekem kell helyrehozni? – sóhajtott fel a férfi színpadiasan. – Még jó, hogy úgy döntöttem, beugrok egy gyors ellenőrzésre, miután a szüleim elutaztak, hogy megnézzem, nem felejtettek-e itt valami fontosat. Most pedig mit látok? Hogy még mindig itt dekkolnak, és felmerült némi komplikáció. Mégis, mit művelsz itt, Frida?

Rám ütött a csővel megint, de szerencsére ezúttal csak a karomat találta el, azt sem túl erősen, mert még időben arrébb tudtam rándulni, és az égető fájdalom ellenére valószínűleg nem okozott különösebb kárt.

- Azt hitted, legyőzhetsz minket? – kérdezte közben. – Nem, nem. Sőt, csak annyit érsz el, hogy én leszek a nap hőse, aki kisegíti a családomat szorult helyzetéből. Köszönöm a remek lehetőséget. Igazán jó szolgálatot tettél.

- Josh... Soha nem fogjátok megtudni, hol van Josh... – leheltem alig hallhatóan, utolsó reménysugárként.

Ám Hackerson csak felnevetett, vérfagyasztó derűvel. A fejét rázta:

- Már nem érdekel, mi lesz a kölyökkel! Legfeljebb az anyámat izgatja. Ha viszont elhúznak innen külföldre, nem sok ráhatásuk lesz arra, mi történik itt, nem igaz? Valószínűleg meg fogom találni Josht, mert jó vagyok az ilyesmiben, de ha mégsem... Hát, nem fogja összetörni a szívemet a hiánya. És most itt az ideje, hogy te meg én, mi ketten búcsút vegyünk egymástól, és végre helyre tehessek mindent.

Próbáltam kipislogni a szememből a vért. Homályosan láttam, ahogy a rendőr a magasba emeli a vascsövet, és ezúttal megint a fejemre céloz. A kezemet ösztönösen az arcom elé húztam, de tudtam, hogy kevés lesz. Készül a halálos ütésre, a cső a levegőbe emelkedik...

Ekkor pisztolylövés dördült, Hackerson pedig a karjához kapott, és elejtette a vascsövet. A fájdalomtól a padlóra rogyott, míg jobb karját kilövellő sugárban borította el a vörös vér. A betonhelyiség ajtajában pedig felbukkant Gomez kapitány, és egyenesen Hackersonra szegezte a pisztolyát.

34. fejezet: Kinn

Gomez kapitány ott termett Hackerson mellett, és félrerúgta a vascsövet a kollégája mellől. Gépiesen megemlítette neki a jogait, miközben erőteljes mozdulattal elhúzta a közelemből.

- Elég lett volna az is, ha felszólítasz, hogy dobjam el a fegyvert. Igazán nem volt szükség felesleges vérontásra – próbált Hackerson félig gúnyos tréfának szánt szavakkal panaszkodni a kollégájának vérben úszó karja miatt. Közben Raul az egyik sarokba lökte, és odabilincselte a mozgatható csuklóját egy stabilan rögzített állványzathoz.

Nem válaszolt semmit, de olyan pillantást vetett rá, hogy Hackerson nyilván leszűrhette: még annak is örülhet, hogy a rendőrkapitány nem lőtte azonnal agyon. Mindenesetre elhallgatott, és nem forszírozta tovább a társalgást.

Előttem furcsán hullámzott a világ, és hiába próbáltam kipislogni a szememből a vért, ugyanolyan homályosan láttam mindent. Mintha a terem és a berendezése ingadozott volna jobbra-balra, és a tárgyak alakjukat vesztve elfolytak volna egy betonszínű buborék képlékeny falán...

Amíg Raul megbilincselte Hackersont, én azon tűnődtem kábán, hogy a rendőrkapitány hogyan kerülhetett ide. Akármennyire is törtem azonban a fejem, nem jöttem rá. Nem jöhetett az ideérkező Hackerson nyomában, mert a környék a kihalt útjaival és sík, beépítetlen területeivel nem alkalmas arra, hogy bárkit hosszabb ideig észrevétlenül követni lehessen. Azt pedig maga Hackerson mondta korábban, hogy a magánautójában nincs GPS készülék. Dalton mamáék limójában sem volt. Rendőrségileg bemérni sem lehetett tehát a járműveket. Egyszerűen lehetetlen az is, hogy Gomez kapitány véletlenül magától idetalált volna. Mrs Blackhawk sem szólhatott neki, mert nem ismeri az idejutást. Fizikai képtelenségnek tűnt a rendőrkapitány jelenléte. Vagy csak az én fejem fájt túlságosan ahhoz, hogy érdemben feldolgozhassam a tényt?

A következő pillanatban pedig Raul már mellettem térdelt, és a karjába zárt.

- Sajnálom – suttogta, szorosan átölelve. - Nagyon sajnálom.

- Hogy kerül ide? – kérdeztem megremegő hangon, miközben ösztönösen a karjába kapaszkodtam.

- Idejöttem Ön után.

- De... de hát... hogyan? Nem lehetséges...

A rendőrkapitány nem válaszolt, hanem kisimított egy vértől ragacsos hajtincset az arcomból, és szemügyre vette a legnagyobb zúzódást a homlokomon.

- Mennyire sérült meg? – kérdezte, szemlátomást próbálva a tárgyilagosságot megőrizni a hanghordozásában, meglehetősen kevés sikerrel. A szokottnál jóval gyorsabban szedte a levegőt, és a hangja kétszer is megbicsaklott a rövid kis mondat során.

- Nem vészes – hazudtam. A fejem úgy fájt, mintha mindjárt fel akarna robbanni, és éltem a gyanúperrel, hogy a komornyik által felhasított jobb karom sincs túl szívderítő állapotban, de nem akartam részletezni.

- Eltört valamije?

- Nem. Nem hinném...

- Jöjjön, kiviszem erről a nyomasztó helyről! – Gomez kapitány átkarolva talpra segített. – Van valaki még lenn?

- Van, de őket bezártam... Thomas Dalton él. És Ethel Dalton is él. És ők ölték meg Giselle-t... és... és mindenkit. Mindenkit ők öltek meg. Bezártam őket... mert... mert el akartak szökni... és... és elvileg nem tudnak kijutni, de minél előbb le kellene őket tartóztatni, és... – Elfulladt a hangom, mert annyira erősen szédülni kezdtem, hogy majdnem összeestem. Csak annak köszönhetően nem zuhantam vissza a betonpadlóra, hogy Raul még időben megtartott, magához ölelve. Nagyszerű, nyilván agyrázkódást kaptam az egyik ütéstől.

- Rendben lesz minden, már hívtam erősítést – mormolta a fülembe a rendőrkapitány megnyugtatóan. - Nemsokára ideérnek.

Belekapaszkodtam görcsösen, és egy darabig a vállára hajtott fejjel próbáltam erőt gyűjteni. Aztán, amikor úgy ítéltem meg, hogy alábbhagyott a szédülés, elengedtem.

- Oké, mehetünk - suttogtam. - Jobban vagyok.

Gomez kapitány tett egy tétova mozdulatot, mintha azon tűnődne, hogy felnyaláboljon a karjába, és úgy vigyen ki, vagy higgye el, hogy képes vagyok a saját lábamon elhagyni a helyiséget. Aztán ez utóbbi mellett döntött, mert csak biztos szorítással támogatott az oldala mellett. Levette az egyenruhája dzsekijét, és véráztatta, szakadt ingem fölé terítette a vállamra, úgy kísért ki.

Csak akkor szólalt meg újra, amikor már biztonságban leültetett egy a bokrok takarásában leparkolt rendőrautó hátsó ülésére:

- Maradjon itt, pihenjen! – Közben lehúzta rólam a dzsekijét, és kivéve a kocsijában tartott elsősegélydobozból egy csomag kötszert, szorosan átkötötte a karomon a vágott sebet. Még mindig erősen szivárgott a vér. – Érti, amit mondok, Miss Lorne?

- I-igen. – Elég siralmasan festhetek, ha a rendőrkapitány még abban sem biztos, hogy felfogok-e egy-két tőmondatot. – Jól vagyok, minden oké. Csak a fejem fáj, de ez... azt hiszem... nem meglepő.

- Ne keljen fel, amíg nem nézte meg orvos! Megértette?

- Jól van, nyugi... nem most fogom kitalálni... hogy elindulok tízmérföldes tájfutásra.

Raul nem értékelte különösebben poénnak szánt megjegyzésemet, csak feszülten összehúzta sötét szemöldökét, és visszaterítette a vállamra a dzsekijét, hogy védjen a feltámadó esti szellőtől.

- Köszönöm – susogtam, és megpróbáltam megfogni a kezét, hogy megszorítsam, de ellépett mellőlem.

- Hozzálátok a helyszín biztosításához. – Visszasietett a trafóház irányába.

*

Gomez kapitány órák múlva jött oda hozzám újból, amikor én már egy mentőautó hátuljában ültem. A földalatti bunkert elözönlő rendőrök megbilincselték és betuszkolták a hatósági autók hátsó ülésére a felszegett állal vonuló Dalton mamát, a régi ügyvédjéről magyarázó Thomas Daltont, illetve a komornyikot és Hackersont, majd elszállították őket az illegális laborjuk közeléből. Megjegyzem, nem kis munkába kerülhetett a szakembereknek, mire kivágták az acélajtót, és kiszabadították a Dalton párt.

Helyszínelők és nyomozók mászkáltak fel-alá, én pedig egy jéggel töltött zacskóféleséget szorítottam a homlokomon a zúzódásra. Kábán figyeltem a sürgés-forgást. Miután összeöltötték a karomon a komornyik által vágott sebet, a jeget az egészségügyi személyzet nyomta a kezembe, és olyan szigorúan néztek rám, hogy kénytelen voltam a fejsérülésen tartani. Már elmúlt a szédülés, csak lüktető fájdalom és erőtlenség maradt utána.

Gomez kapitány leült mellém. Elővett egy noteszt és egy tollat.

- A mentős orvos azt mondta, hogy nincsen akadálya, hogy felvegyem a vallomását. Megengedi, hogy kikérdezzem?

- Meg – feleltem egyszerűen –, de, ugye, nem akar úgy tenni, mintha magánemberként nem lenne miről beszélnünk?

Megállt a kezében a toll, ahogy jegyzetelni készült.

- Én... khm... nem is tudom. – Csak ennyit tudott kinyögni, aztán elhallgatott. Elkezdte a dátumot és a pontos időt felírni a noteszbe olyan precizitással, mintha ez lenne a világ legfontosabb dolga.

- Úgy érti, hogy privátban nem akar beszélni velem?

Raul nem válaszolt, csak a nevemet és a személyes adataimat irkálta rendületlen összpontosítással. Nála volt a jogosítványom. Nyilván az elkobzott táskámból szerezte, és szorgosan átmásolt róla pár adatot a jegyzete elejére.

- Nekem mindenesetre lenne mondanivalóm – próbálkoztam tovább kitartóan.

- Súlyos fejsérüléseket szenvedett. Célszerű lenne, ha a lényegi szakmai kérdésekre szorítkoznánk, utána pedig bevitetném megfigyelésre a kórházba.

- De...

- Ez lenne a megfelelő eljárás. Javaslom, hogy kövessük!

- De...

- Kérem!

Felsóhajtottam, és rántottam egyet az ép vállamon:

- Jól van, akkor kérdezzen!

- Kezdjük azzal, hogy hány órakor érkezett erre a helyre?

- Nem igazán tudom. – Elgondolkodva igazítottam egyet a jéggel tömött zacskón a homlokomnál, hogy ne áztassa el a hajamat. - Délután-este környékén. Nem állt módomban az időt nézni.

- Most járt itt először?

- Egy másik bejáratot már korábban is láttam, de ez a rész új volt.

- Fel tudná vázolni pár szóban, hogy hogyan jutott el ide?

- Persze. Hol kezdjem?

Hirtelen beállt, furcsa csönd. És aztán Raul hangjában válaszadásakor olyan keserű fájdalom csattant, ami felkészületlenül ért:

- Mondjuk ott, hogy bevágtam az irodám ajtaját, és hagytam, hogy egy szadista gyilkos elcipelje Önt megbilincselve, ismeretlen helyre! - A toll és a jegyzetfüzet a mentőautó padlójára hullott, és a következő pillanatban a rendőrkapitány a kezébe temette az arcát.

Csak ült ott mellettem, az arcát takarva, megereszkedett vállal.

Egy darabig nem igazán tudtam eldönteni, hogyan reagáljak váratlan összeomlására. Aztán végül félretettem a jeges zacskót, és elindítottam a kezem felé, hogy megkezdjem a szokásos, jól begyakorolt vállveregetéses mozdulatomat. Viszont meggondoltam magam, és inkább őszinte hévvel átöleltem:

- Igazából nem tett semmi rosszat. Nem ismerjük egymást annyira jól, hogy a végtelenségig megbízhatott volna bennem. Ne hibáztassa magát olyasmiért, amiről nem tehet!

Egy hosszú percig még hallgatott, és én is csak átölelve tartottam csöndben, aztán rekedten megszólalt:

- Éreztem, hogy jó ember. Mindig is éreztem. Minden... minden látszat ellenére. És mégis hagytam, hogy olcsó hazugságokkal elnyomják ezt az érzést. Mi rosszabbat tehettem volna?!

- Elég sok tippem lenne – próbáltam felderíteni, megsimogatva a hátát. - Például építeni egy horror-laboratóriumot a föld alá... Na, az sokkal rosszabb dolognak hangzik.

- Nem, Miss Lorne – mormolta az ujjai között, még mindig az arcát takarva. - A lehető legkomolyabban mondtam.

- Hát, én is. – Elmosolyodtam, és a vállára hajtottam fájó fejem. – Egyébként is, végül mégis utánam jött, nem?

- Igen, de...

- Hogyan talált meg egyáltalán? Mit csinált, miután egyedül maradt az irodájában?

- Már korábban kikértem a Dalton-aktákat és a dobozaikat a bizonyítékraktárból, mert nem először emlegette a családot. Már akkor is átnéztem minden egyes nyomot és feljegyzést, de nem találtam bennük semmi rendkívülit. Most megint áttanulmányoztam, ezúttal tüzetesebben. Elsősorban Thomas Dalton autóbalesetét.

- És? Talált bizonyítékot Hackerson bűnösségére?

- Nem. Semmilyen gyanús adat nem volt az iratokban, és semmi rendellenes a bizonyítékok között.

- Azok után, amiket Hackerson állított rólam, egyáltalán miért nézett újra bele a Dalton-aktákba? És ha még azokban sem talált tényleg gyanúsat, miért jött utánam? – suttogtam a kérdéseket a nyakába.

- Nem tudom – válaszolta egyszerűen, még mindig a keze takarásából. – Utáltam magam azért, hogy nekiálltam a Dalton-aktákat átnézni. Amikor pedig semmi értelmeset nem találtam az iratokban, csak még jobban undorodtam saját magamtól. Korábban ellenőriztettem már a banki átutalást is, amelyet Giselle Whitmore néven indítottak a számlájára. Még Aron Jasper holttestének megtalálásakor említette nekem. Egy külföldi, lenyomozhatatlan bankszámlához vezetett a szál. Hamis iratokkal nyitották, ráadásul online. Bárki létrehozhatta, akár Ön is. Semmit sem bizonyított. De azért elkezdtem a Dalton-akták átnézése után a táskáját is átvizsgálni. Ott sem találtam semmit. Erre elővettem a telefonját. Már utánanéztem a rendszerben az édesanyja születési évének, beírtam jelkódnak. Csak pár zavaros jegyzetet, céltalan fényképet leltem. És akkor ott voltam az irodámban, ültem az asztalnál, és rádöbbentem, hogy semmilyen bizonyítékot nem találtam. Végül, jobb híján úgy döntöttem, megnézem, hová vezet a jeladó, amelyet a telefonja egyik alkalmazása követ. Fel kellett kérnem egy kollégámat, hogy helyettesítsen, amíg eljövök utánanézni a nyomkövetőnek. Ehhez viszont ki kellett még töltenem a C jelű formanyomtatványt és a 135-ös sorszámú kérvényt... Ezért tartott ennyi ideig, mire ideértem, és megtaláltam a fekete limuzint, ahol elhelyezte a nyomkövetőt.

Ó, a nyomkövető. Már majdnem elfelejtettem. Néha régebben rápillantottam ugyan az alkalmazásra a telefonomon, de a jeladó helyzete nem változott, mindig a Dalton-villa kertjében stagnált, ezért nem tulajdonítottam neki túl nagy jelentőséget. Úgy voltam vele, hogy nem sok értelme volt, hogy amikor odatettem ál-bizonyítékként a fehér szövetdarabot a nappalimba, akkor rejtettem a dobozába egy nyomkövetőt. Úgy véltem, hogy Dalton mamáék gyanútlanul félredobták a dobozt a limuzinjukban. Igazam volt, a jeladó azóta is ott pihent, a fekete limuzinjuk padlóján! Csakhogy ezúttal ezt a kocsit használták, és nem egy másikat. Kész csoda, hogy kitartott az elem, és nem merült le mostanra! Gomez kapitány meg rálelt a telómon az alkalmazásra, amelyik összeköti a telefont a nyomkövetővel... Nem semmi. Milyen kitartóan keresgélhetett a cuccaim között!

- Itt pedig leparkoltam az autómat a bokrok takarásában, majd nekiálltam megvizsgálni a limuzint. Éppen ezzel voltam elfoglalva, amikor észrevettem Hackerson kollégámat, ahogy megérkezik, egy kódot üt be, és lemegy a föld alá egy lift segítségével – mesélte tovább Raul. – Ő nem látott meg, mert először eltakart a jármű, aztán meg csak óvatosan követtem. Elég gyanúsnak tartottam a viselkedését. Kifigyeltem a kódot, és lemaradva utánamentem a lifttel. Annyira lekötötte lenn egy kinyithatatlan ajtó kapcsolótáblájának a megvizsgálása és a mögüle kiszűrődő dörömbölés, hogy nem hallotta meg a lift zúgását. Aztán bement egy másik ajtón, én pedig tovább követtem. Egyszer nyomát vesztettem. Eltévedtem a termek között a föld alatt, így eltartott egy darabig, mire újra utolértem. És akkor már azt láttam, ahogy épp Önre támad egy vascsővel, úgyhogy lelőttem.

Gomez kapitány leengedte a kezét, de nem tűnt kevésbé keserűnek, mint előtte. Csak bámult maga elé. Én viszont még mindig mosolyogtam, miközben megjegyeztem:

- Na, látja, hogy a szíve mélyén igazából minden bizonyíték és hazugság ellenére egy kicsit mindig hitt bennem? Különben, ha tényleg nem hitt volna, akkor nem jött volna ide egyedül. Akkor előírásszerűen megvárta volna a nyomozással Hackerson visszatérését, és simán elhitt volna neki bármit, amit mond. Akkor én most halott lennék. Valószínűleg a szomszédasszonyom is. Daltonék meg rendezgetnék az új laborjukat külföldön. És mi ketten most nem lennénk itt, és nem csókolóznánk egy mentőautó hátuljában ülve.

A rendőrkapitány tekintete gyanakvóan rám villant:

- Miről beszél? Nem is csókolózunk.

- Dehogynem. – Nem törődve azzal, hogy Raul kapkodva megkezd egy a tanúk kihallgatására vonatkozó rendőrségi paragrafust citáló tiltakozást, odasimultam hozzá, célzatos közelségben elhelyezve a számat. A rendőrkapitány ekkor végre pontot tett a mondandója végére, és ő is odahúzott magához. Néhány másodperc múlva már elmélyülten fonódtunk össze a kocsi oldalának dőlve, a külvilágról hosszú időre megfeledkezve.

35. fejezet: Az ügy vége

Három napba telt, mire végre kiengedtek a kórházból, és Mrs Blackhawk is felerősödött annyira, hogy elindulhattam az állatainkat hazavinni. Nem mondom, hogy csúcsformában voltam, de azért a pihenés és a gyógyszerek egészen helyrehoztak. Néha már sikerült a lassan enyhülő fejfájásomról is megfeledkeznem.

Igencsak hiányoztak a csincsilláim, így amint megszabadultam, egyenesen Litvin professzor otthona felé vettem az irányt. Most is a villa udvarán találtam, a napfényben fürdő kerti padon.

Litvin az egyik csincsillát fésülte egy kis ezüstfésűvel, Bill pedig a kutyákkal labdázott. Meglepett, hogy Puszedli tűri a fésülést, mert engem egyszer megharapott, amikor megpróbáltam egy beleragadt rágót kiszabadítani a bundájából.

Bill bekísért az udvarra, aztán odébb is állt összepakolni Gömböc holmiját a hazatéréshez: úgy láttam, vett neki egy nyakörvet, egy kosarat és három játékot. Én tétova léptekkel odaóvakodtam a padon ülő Litvinhez.

- Öhm... van egy apró gond – kezdtem félénken. Tartottam egy kis szünetet, amíg lelkierőt gyűjtöttem, és csak utána folyattam: - Sajnos, a méregdrága ingét lefoglalta a rendőrség bizonyítékként, mert fröccsent rá egy kis vér. Egy egészen picike csepp. Pedig esküszöm, hogy vigyázni próbáltam rá! És... és most ott van a bizonyítékraktárukban. Nem tudom, valaha is visszaadják-e. Könyörögtem nekik, de nem álltak kötélnek. – Ez persze a valóságban úgy nézett ki, hogy azért esedeztem Raulnak, hogy egy életre csomagolja el a bizonyítékok közé Litvin ingét. Éltem a gyanúperrel, hogy ha a professzor megpillantaná, miféle vérben tocsogó, szakadozott rongy lett a négyezer-ötszáz eurós milánói ingéből, nem lenne túl jó vége.

Litvin azonban egyáltalán nem fogadta rosszul a hírt:

- Ne eméssze magát, kisasszony! Billnek nem tetszett, úgyhogy egyébként sem hordtam volna már.

Megnyugodva kiengedtem az eddig visszatartott levegőt, és ledobtam magam a padra a férfi mellé.

- Egyébként, minden rendben volt az állatokkal? – érdeklődtem, el is terelve a szót az ingről.

- Úgy nagyjából. – A professzor befejezte Puszedli fésülését, és visszatette a szállítóketrecbe. Eltűnődve folytatta a válaszát, miközben Habcsókot is kivette, és hozzálátott az ő bundájának pedáns eligazításához is: - Csak az a gond, hogy Bill a fejébe vette Gömböc gondozása során, hogy kell neki egy saját foxterrier, és kinézett egy foxi-pincsi keveréket a közeli menhelyen. Már el is vitte ma reggel sétálni. Felettébb megbarátkozott vele, így holnap haza szeretné hozni.

- És? Nem hajlandó még egy kutyát tartani?

- De, arról már nehezen ugyan, de hagytam magam meggyőzni.

- Akkor mi a gond?

- Az, hogy mielőtt Bill mesélt volna a menhelyi keverékről, én már titokban megrendeltem neki ajándékba egy fajtatiszta példányt Európából. Már úton van ide a foxi, túl késő lemondani a szállítmányt.

Megütögettem a professzor vállát:

- Na, látja, ez a sznobság és az őszintétlenség átka. Most már törődjön bele, hogy három kutyájuk lesz!

*

Josh Daltont a villájában kerestem fel másnap délután. Az új háztartási alkalmazott – egy alaposan megplasztikázott, feltűnően csinos venezuelai lány – az udvaron szolgálta fel a frissítőket, mi pedig leültünk Josh egyik kedvenc maracujás koktélját iszogatni a teraszon.

- Hálás vagyok. – Hátradőltem a kerti széken. – Ha nem marad elrejtőzve a haverjánál, amíg nem értesítettem arról, hogy elmúlt a veszély... Ha hamarabb hírt ad magáról a családjának... most biztos, hogy halott lennék. Az egyetlen ok, amiért haboztak megölni, az az eltűnése volt. Tudom, hogy nem volt könnyű szembefordulni mindazzal, amiben felnőtt. Azokkal, akik felnevelték. Megértem.

A srác rágyújtott egy cigarettára, miközben feleletet adott:

- Hát, ja. De kár lett volna érted, vöröske. Még mindig nem adtam fel a reményt, hogy egy szép napon meg tudlak fűzni. Ez pedig sokat nyom a latba, elhiheted.

Rám vigyorgott, és én is viszonoztam a mosolyt. Aztán viszont komolyba fordult az arckifejezése, olyannyira, hogy a cinikus gúny szokatlan módon szinte eltűnt.

- Tudod, amióta a kertemben beszéltünk a függőágyon, sokat gondolkoztam Natalie-n. Gyakran eszembe jut. Amit vele tettem, és az, hogy mennyire tiszta és önfeledt szerelemmel szeretett. Ő... ő jobb emberré tehetett volna. Esélyt adott egy másmilyen életre. Én pedig tönkretettem. – Josh szívott egyet a cigarettájából, és eltűnődve követte szemével a semmibe foszló füst útját. - Tegnap kerestem interneten egy dühkezelési tanfolyamot. Képzeld, nem is tartják messze attól a diszkótól, ahová a haverokkal szoktam járni. Azt hiszem, regisztrálni fogok, elmegyek egy-két órára. Csak, hogy megnézzem, ér-e valamit. Nem nagy cucc, tudom. De... de valamit akartam...

Elhallgatott.

- Azt hiszem, nagyszerű ötlet. – Ennyit válaszoltam alig látható bólintással.

Éreztem, hogy erről nem akar több szót ejteni, így nem firtattam.

Egy darabig mindketten a tünékeny füstkarikákat figyeltük elmerengve, csak egy hosszú perc elteltével szólaltam meg:

- Van egy meglepetésem.

- Ugyan mi?

- Tudom, hogy a családja minden ismert tagja vagy börtönben van, vagy halott, de talán mégsincs annyira egyedül a világban, mint hiszi.

- Hogy érted?

- Most, hogy lezárult az egész, ideje, hogy eláruljak valamit, amit eddig az érintettek biztonsága miatt jobbnak láttam eltitkolni: van három féltestvére a szomszéd nagyvárosban. Szerintem, jófej srácok lehetnek, biztosan kijönne velük. És az apjuk nagyon szerette az Ön édesanyját. Úgy gondolom, tudna mást is mesélni Miss Daltonról, nem csak azt, amit itt, a villában látott belőle. Mr Farley a szíve mélyén évek óta szeretné megismerni, csak eddig nem volt bátorsága megszólítani Önt. Adok egy címet. Mi lenne, ha egy nap elnézne arra?

*

Nagy nyögéssel levonszoltam egy összetekert szőnyeget Mrs Blackhawk padláslépcsőjén.

- Selejt, vagy megtartja? – kérdeztem, az öregasszony felé mutatva terhemet.

Mrs Blackhawk a karosszékében ült, és újságcikkeket vágott ki kisollóval. Én kértem meg, hogy amíg rendet teszek a padlásán, vágja ki a Whitmore–Jasper-ügy megoldását taglaló, engem fényező összes újságcikket a helyi lapokból. Tablót fogok csinálni belőlük az irodám előtti váróba. Sosem árt egy kis önreklám.

- Szegény néhai férjem kedvenc szőnyege volt – pötyögte az öregasszony, elérzékenyülve. – Hogy is gondolod, hogy ilyen emléket kidobnék?

- Ennek semmi értelme. Már fél napja szortírozom a holmikat a padláson, és eddig csak egyetlen dobozra való selejtet tudtam elkülöníteni, mert mindent meg akar tartani!

- Te csak dolgozz, ne kritizálj!

Nagyot sóhajtottam, és húzni kezdtem a szőnyeget visszafelé a lépcsőn. Mrs Blackhawk utánam szólt:

- Tényleg azt nyilatkoztad az egyik helyi hírlapnak, hogy „Collin Whitmore nélkül sosem sikerült volna fényt deríteni Daltonék ármánykodására, és a siker jelentős részben neki, a gerincességének és az állhatatosságának köszönhető”?

Úgy tettem, mintha nem tetszene, amit hallok. Elhúztam a szám.

- Biztosan félreértett valamit a riporter – füllentettem. – Én úgy fogalmaztam, hogy Mr Whitmore bénázása miatt húzódott ilyen sokáig a nyomozás. Ha Mr Whitmore értelmesen dolgozott volna, már rég leleplezhettük volna Daltonékat. Így Collin Whitmore-nak köszönhető a késedelem.

Mrs Blackhawk csak megcsóválta a fejét egy sejtelmes mosollyal. Az ördögbe, az öregasszony már megint átlát rajtam! Inkább cibáltam felfelé a szőnyeget a padlásra.

Délután közepére kifulladtam a pakolásban, így áthívtam Mrs Blackhawkot egy teára, bízva abban, hogy némi szünetet tarthatok. Szerencsére, az öregasszony elfogadta az invitálást.

Mikor már a gőzölgő teánk mellett üldögéltünk a nappalimban, elhatároztam, hogy előrukkolok egy témával. Már egy ideje gondolkoztam rajta.

- Mintha említett volna egyszer olyasmit, hogy unalmasnak tartja az egyhangú, nyugdíjas napjait – kezdtem egy puhatolózó megjegyzéssel.

- Valóban előfordul néha, lelkem.

- Azon töprengek, hogy régóta kellene már egy asszisztens... Mondja, mammer, mennyire bírja jól magát? Mert ha érez annyi erőt, hogy reggelente pontban nyolcra bevonszolja magát az irodámba, akkor esetleg tudnék egy részmunkaidős állást.

Mrs Blackhawk nem válaszolt rögtön, de gyanúsan csillogó tekintetéből egyből láttam, hogy meglepte, és örömmel töltötte el a felkérés. Amikor kinyitotta volna a száját, elébe vágtam a készülő feleletnek:

- Nem kell megköszönni vagy ilyesmi. - Mint említettem már, nem szeretem a megható jeleneteket vagy a hálálkodást. – Én is profitálni fogok. Úgy vettem észre, hogy egészen kiváló megfigyelő, és ráadásul totál meggyőzően játssza a jó szándékú, ártatlan, együgyű nénikét. Tökéletes asszisztens lesz, pont ilyenre van szükségem. Mióta a helyi újságok és blogok címlapján pózolok Dalton mamával meg a vámpírlovagjával, dőlnek a megbízások. Így minden további nélkül meg tudom engedni magamnak a bérezését is. Persze, vagyonokra ne számítson!

Az öregasszony szipogva bólintott, és megtörölte a szeme sarkát egy tulipánmintás zsebkendővel.

- Na, jó, erről ennyit, jövő hétfőn kezdünk – zártam le. – Egy munkaügyet pedig máris megbeszélhetünk. Mit derített ki, amíg Pattynél tartózkodott? Miben tudna segíteni a Lorne nyomozóiroda?

- Hát... – Mrs Blackhawk megköszörülte a torkát, és összeszedte magát. – Aranyos lány ez a Patricia. Nem is értem, hogyan tud olyan valakivel barátkozni, mint te.

Erre jobbnak láttam, ha nem reagálok semmit.

- Sikerült érdemlegeset kifigyelni? – kérdeztem inkább.

- Elmesélte, hogy pár hónapja megismerkedett egy helyes, jóravaló fiatalemberrel egy internetes társkereső oldalon. Heteken át leveleztek, és nagyon megkedvelte. Hosszú üzeneteket írtak, bensőségesen, kulturáltan folyt a társalgás. Már fontolgatta, hogy élőben is találkozna vele, ám a férfi egyszer csak szőrén-szálán eltűnt. Az egyik üzenetre nem válaszolt, és nem jelentkezett többé.

- Nem tűnik bonyolult esetnek. Vagy kamu volt a pasi, vagy meggondolta magát. Lehet, hogy simán megunta az írogatást.

- Én is felvetettem Patriciának, de teljes meggyőződéssel mondta, hogy nem indokolta semmi a fiatalember eltűnését. Őszintén aggódik, hogy valami történt vele.

- Valószínűleg szimpla, jelentéktelen ügy lesz, de azért belenézünk már hétfőn – bólintottam rá. – Az első feladat, hogy átmegy ma este még egyszer megköszönni Pattynek a vendéglátást egy doboz teasüteménnyel. Közben ki kellene deríteni, hogy mi volt a társkereső oldal címe és az eltűnt pasas felhasználói neve. Rendben?

Mrs Blackhawk ráhelyeselt, és egy darabig csendben kortyoltuk a teánkat. Aztán halkan megszólaltam:

- Mit gondol, megtalálják majd a csatornarendszerben a kísérletek korai áldozatait? Azoknak a szegény hajléktalanoknak és egyéb rászorulóknak a maradványait, akiket Daltonék feláldoztak a tudomány oltárán.

Az idős nőt meglepte a témaváltás, és a hangomban felbukkanó szokatlan szomorúság.

- Úgy gondolom, lesz olyan, akinek a csontjait igen – próbált vigasztaló feleletet adni. – A rendőrségen tett vallomásod hatására egészen biztos, hogy keresni fogják őket. Hátha legalább néhány szerencsétlen ember végzetére fény derül.

- Remélem.

Egy kis hallgatás után felélénkülve kérdeztem:

- Esetleg van tisztázatlan részlet a Whitmore-üggyel kapcsolatban? Bár a nagyját már többször kibeszéltük, de maradt még, ami érdekelné?

Az öregasszony hümmögve megfontolta a kérdést, aztán megjegyezte:

- Azt még mindig nem igazán értem, miért akarták megölni Gömböcöt.

- Mert lenn járt a földalatti bunkerüknél. Meg is harapta Thomas Daltont. Nem tudom, pontosan hogyan történhetett, de szerintem a kutya letévedt hozzájuk a föld alá az elszökésekor, és megmarta az öreget. Kiszúrtam Dalton bokáján egy kerek sebhelyet. Szerintem, Gömböc harapása után maradt.

- És bosszúból akarták a szökőkútba fojtani?

- Véleményem szerint egyszerűen nem akarták, hogy máskor is arrafelé tévelyegjen. Felesleges kockázatot jelentett. Nyomra vezethetett volna valakit, vagy megint kárt okozhatott volna.

- Miért volt beteg, amikor hazaért hozzám?

- Úgy gondolom, hogy már lenn is megpróbálták megmérgezni, hogy eltegyék láb alól, csak nem jött össze.

- Végül is, hihetően hangzik. Szegény Gömböc! Még jó, hogy nem voltak túl hatékonyak! – Mrs Blackhawk borzongva megdörzsölte a karját. – És, neked van olyasmi, ami nem tisztázódott számodra a Whitmore-ügy kapcsán? – dobta vissza a kérdést.

- Egy dolgot nem értek, de lehet, hogy sosem fogjuk már megtudni.

- Micsodát?

- Azt, hogy hová lett Mr Whitmore notesze. Volt egy fekete, bőrkötéses füzete; a nyomozási eredményeit jegyzetelte belé. Kétlem, hogy megsemmisítette volna. Ennyire fontos adatokat nem hiszem, hogy simán tönkretett volna, de a füzet Dalton mamáékhoz és a rendőrséghez sem jutott el. Mit csinálhatott vele?

Egy darabig mindketten töprengve hallgattunk, aztán Mrs Blackhawk rákérdezett:

- Te mit tettél volna a helyében?

- Odaadtam volna valakinek, akiben megbízhatok, és akiről azt gondolom, hogy jó helyen lenne nála.

- Lehet, hogy ő is így járt el.

- Ugyan kinek adta volna oda? Nem volt senkije. Olyanról végképp nem tudok, akire ilyen veszélyes és fontos tudást rábízhatott volna. Nem volt senki... – Elakadt a lélegzetem, és belém fagyott a folytatás.

Egyszerre felderengett előttem a kép, ahogy Whitmore a sörözőben bizalmaskodóan közel hajol hozzám a cigarettafüst szürke függönyén át. Nagyhangon fecseg a saját jelentőségéről, a gagyi ügyfeleimről, a suta nyomozási módszereimről és a gazdag sznobokról, akikkel ő egy bridzsklubba szokott járni... Majd a tény, hogy Hackerson átkutatta a házamat, és átforgatta a holmimat nem sokkal a városunkba érkezése után...

Felugrottam a fotelból, és odarohantam a ruhásszekrényemhez. Kivágtam az ajtaját, és kapkodva keresni kezdtem a ruhák között. Az akasztós részen hamarosan megtaláltam egy vállfán a sötétkék bőrdzsekimet. Aznap este ezt viseltem a kocsmában, amikor Whitmore-ral söröztünk. Azóta sem vettem fel újra. Még egy picit érződött is rajta a cigarettafüst áporodott szaga. Belesüllyesztettem a kezem a zsebeibe... És egyszer csak előhúztam egy kis, fekete, bőrkötéses noteszt az egyik oldalzsebéből.

A felismeréstől elnémulva mutattam a szomszédasszonyom felé a füzetecskét. Aztán szétnyitottam a lapokat, és csak bámultam a sok-sok ügy kapkodva lefirkált kulcsszavait.

Nem tudtam megmukkanni sem, ahogy ott álltam, kezemben Collin Whitmore eltűntnek hitt noteszével.

Végre összeállt a kép! A sörözés során Whitmore lopva a zsebembe csempészte a noteszt. Akkor már tudta, hogy életveszélyben van, és nem tarthatja meg magának az összes kiderített infót, így hát, úgy döntött, nekem adja oda. Gondolom, úgy volt vele, hogy ha rátalálva először nem is értem, mit keres nálam a kis füzet, de ha vele esetleg történik valami szörnyűség, akkor biztosan elkezdem majd megvizsgálni a noteszben leírtakat. Nem akart közvetlen információkat elárulni, amíg ő életben van, mert nem akart feleslegesen belekeverni. Talán a szakmai féltékenység is visszatartotta. Ezért csak homályos utalások formájában célozgatott Litvin professzorra. A professzor által a noteszből véletlenül megtudott adatok – a Cactus diszkó neve vagy a Dalton-kocsi rendszáma – megmutathatták volna, hogy a rengeteg összevissza firkált ügy közül melyikkel kell foglalkoznom. Ugyanis Whitmore az egyik lapocska tetejére jó nagy betűkkel odavéste, hogy Cactus diszkó, kétszer aláhúzva. Ez volt a Marietta által adott daltonos megbízás fedőneve és címsora a kis füzetben. Alatta pedig a sok apró, hozzátartozó kusza jegyzet között ott virított az autó rendszáma is, amellyel Thomas Dalton állítólag halálos balesetet szenvedett.

Ráadásul Whitmore valószínűleg úgy gondolta, hogy a szerb professzor és a bridzs emlegetése önmagában is gyanússá válhat, ha értesülök az ő esetleges meggyilkolásáról, és rájövök, hogy a városnak nincs is bridzsklubja. Így, ha véletlenül nem lelek rá magamtól a hozzám csempészett noteszre, akkor is érezni fogom, hogy nem stimmel valami. Úgy vélem, hogy igaza volt. Ha Dalton mamáék nem követik el azt az orbitális baklövést, hogy felkérnek a Whitmore-ügyben nyomozni, akkor is előbb-utóbb belekeveredtem volna, amikor értesültem volna Whitmore halálhíréről, visszaidéztem volna magam elé a kocsmai beszélgetést, és utánakérdeztem volna a dolgoknak. Szóval, a megbízóm igazából nem is Dalton mama volt, hanem maga Whitmore...

A gondolatok egy darabig sebesen száguldoztak és örvénylettek a fejemben, aztán kezdtek elcsitulni, amikor láttam, hogy Whitmore jegyzetei sem segítettek volna annyit, hogy érdemben megkönnyíthették volna a dolgomat. Inkább csak összefüggéstelenül odafirkált szavak voltak. Legalább annyi utánajárást igényeltek volna, mint amennyire nélkülük volt szükségem. Ráadásul, Whitmore a padlóba rejtett számokról sem tudott a jegyezetek tanúsága szerint, szóval a feljegyzések abban sem segítettek volna, hogy hamarabb lejussak Dalton mamáék laborjába. Nyilván ezért kérdezősködött a bridzs után, mert próbált rájönni, mi köze van Dalton mamáékhoz. A jegyzetek szerint egy párbeszéd kihallgatása során fülelte ki a „bridzs” szót. Nem mentem volna többre, mint amit alapból is megtudtam tőle rejtjelesen, sörözés közben. Ez némileg megnyugtatott, és kicsit meg is vigasztalt.

Végül a különböző érzések és felismerések vihara bágyadt letisztultságnak adta át a helyét. Egészen halkan szólaltam meg, Mrs Blackhawk felé fordulva:

- Tudja, azt hiszem, Mr Whitmore mégsem tartott olyan rossz nyomozónak, mint amilyennek lépten-nyomon nevezett.

Az öregasszony rám hunyorított:

- Kedvesem, azt gondolom, hogy a szíved mélyén te sem tartod őt olyan rossz nyomozónak – bármennyire is bizonygatod az ellenkezőjét.

Szomorkásan elmosolyodtam, és magamhoz szorítottam a kis fekete füzetet.

<<Vége>>

www.rekairasai.hu