7. kötet: A mandulakenyér kódja

Enikőnek ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

www.rekairasai.hu

1. fejezet: Az ügy

Amikor teljes súlyával tudatosult bennem, hogy Dalton mama megbízással keres a dutyiból, felszökött a vérnyomásom az egekbe. Az éppen olvasott levélpapír zörögve remegni kezdett a kezemben. Ráadásul, Raulon keresztül üzen?! És közvetve az átkozott irkálásával juttatta őt is börtönbe, mert Raul jó eséllyel Dalton mama nyavalyás levelei miatt kezdett el behatóbban foglalkozni Vaughn Hoolock ügyével. Az irományok érdes szárazsága szinte irritálta ujjaimat.

El sem olvastam az összes levelet, csak félrehajítottam a lapokat.

Levágódtam a szoba közepére húzott íróasztalomhoz, és azonnal körmölni kezdtem a válaszlevelet. Olyan hévvel, hogy a toll hegye átszakította a papírt.

„Idefigyeljen, boszorkány! Máig rémálmaim vannak a laboratóriumaiban átélt borzalmak után. Meg sem tudnám számolni, hány kis sebhely maradt rajtam az ügyködései miatt. Amikor csak a közelébe megyek olyan helynek, ami ezekhez a nyomozásaimhoz kötődik, a hideg ráz, és megrohannak a rémképek. Ha még egyszer az életben hallok bármilyen nekem szóló megbízásáról, összetársulok Vaughn Hoolockkal, és személyesen segítek neki végrehajtani az összes Dalton-ellenes tervét!”

Aztán, persze, széttéptem az üzenetemet. A papírcafatokat gombócba gyűrtem, és perceken keresztül teljes erőmből dobáltam vele Vaughn Hoolock legközelebbi fotóját a falon. A Raullal folytatott Hoolock utáni nyomozásunk miatt az egész szobát térképek, jegyzetek és Hoolock-képek borították. A sötéthajú tévés ex-ügyvéd sápatag holdvilágképe és tökéletes mosolya rezzenetlenül ellenállt az újra meg újra felé repülő papírgolyóbisnak.

Utána új levélnek ültem neki:

„Kedves Mrs Dalton!

A segítségemet kéri? Szeretné, hogy szakmai tanáccsal lássam el a szóban forgó ügyben? Hát, mi sem egyszerűbb, mert ismerem a megoldást a problémájára. Hogy könnyedén véget vessen Vaughn Hoolock őrült bosszúhadjáratának, és hogy ne szenvedjenek kívülállók. Lezárhatja a kérdést egyszer és mindenkorra: Kösse fel magát!”

Ezt is miszlikbe szaggattam, és összegombócoltam az előzővel.

Aztán már lehiggadva láttam hozzá a következő levélhez:

„Tisztelt Mrs Dalton!

A Lorne Nyomozóiroda sajnálattal tájékoztatja arról, hogy nem fogad megbízást hitelüket vesztett ügyfelektől. Kérjük szíves megértését, és hogy a jövőben ne keressen minket!

Üdvözlettel:

Frida Lorne irodavezető magándetektív”

Végül a harmadik üzenetem is a szemétben kötött ki az első kettővel együtt. Úgy döntöttem, van épp elég bajom Raul bebörtönzésével és a sérült bokámmal. Járni is alig tudok, itt a rakás hoolockos nyomozási anyag, Rault ki kell szabadítani... Hónapokig tarthat, mire úrrá leszek a káoszon. Nem fogom az energiámat arra pazarolni, hogy Dalton mamával diskuráljak.

*

Még mindig húztam a lábam, amikor négy hét múlva kikecmeregtem az irodaház liftjéből, de legalább már bot nélkül tudtam közlekedni. Megszokott magassarkúim most cipősszekrényem mélyén hevertek, és csak lapostalpú, neonzöld tornacipő virított a lábamon. Élénk színével jó kontrasztot alkotott fekete cicanadrágommal. Bár tetszett, hogy összeillik sárgászöld-fehér csíkos tunikámmal, mégis hiányoztak kedvenc cipellőim. Hát igen, az erdei nyomozási ügyem jól helybenhagyott. Kész csoda, hogy egyetlen szalagszakadással megúsztam. A horzsolásaim, tüskekarcolásaim, csaláncsípéseim és hasonlók már begyógyultak. Ha az általam lefülelt gyilkosokon múlt volna, most nem az lenne a legnagyobb gondom, hogy két-három hónapig nem tudok tűsarkút hordani.

Ellenőrzésképpen még belepillantottam a lift falára szerelt tükörbe, hogy tépettre vágott, tűzvörösre festett hajam az utolsó zúzódásnyomokat is takarja-e a homlokomon. Aztán elbicegtem az emeleti irodánk ajtaja felé.

Asszisztensem, az idős Mrs Blackhawk már ott várt. Nyilván azért jött ki elém, mert azt hitte, bottal vagy járókerettel vonszolom magam. Segíteni akart bejutni. Szerencsére, erre már nem volt szükség, amit egy elégedett, rúzsos mosollyal jeleztem is.

Mrs Blackhawk nemrég járhatott fodrásznál, mert szokásos sárgás szárazszalma hajszíne frissen festettnek tűnt. Üdvözlésképpen az öregasszony kötött kardigánba bújtatott, megereszkedett vállára tettem a kezem. Végre újra beléptem az irodaajtón.

- Otthon, édes otthon! - Megsimogattam az ismerős falakat. Aztán rutinos mozdulattal feldobtam hófehér szövetkabátomat a fogasra.

Bárki abszurdnak tarthatta volna az irodánk viszontlátására adott reakciómat, tekintve, hogy a gyógyulásom ideje alatt jelentős részben a saját házamban pihentem. Mrs Blackhawk viszont tudta rólam, hogy munkamániás vagyok, így nem lepődött meg.

Bokasérülésemnek köszönhetően még a nyugdíjas mamika mozgása is tempósabb volt az enyémnél. Ezért asszisztensem zokszó nélkül bevállalta, hogy lefőzi nekem a kávét, és odahordta az asztalomra az átnézendő iratokat. Nem volt köztük sürgős. Hosszú távollétem miatt - amit javarészt a Vaughn Hoolock-anyagok böngészésével, Hoolock megfigyelésével és a bokám tutujgatásával töltöttem - nem fogadtunk új ügyfeleket. Így most csak uncsi hivatalos papírok átfutása várt ránk. Előtte ráértem nekiállni, hogy élénkzöldre lakkozzam a körmömet. Mrs Blackhawk helytelenítő ciccenésével nem törődtem.

Már éppen végeztem a lakk megszárításával, amikor meghallottuk a lift zúgását. Egy öltönyös, magas férfi jelent meg a várónkban. Szőkés-őszes haja precíz alakzatban félrefésülve, hófehér arcán távolságtartó ajakpréselés.

- Jó reggelt, Litvin professzor! - üdvözöltem. A szerb származású kutatóprofesszor már számtalanszor megfordult nálunk. Viszonylag jóban is voltunk, de most meglepett az érkezése. A legkevésbé sem számítottam rá, hiszen nemrég jártam nála vendégségben. A szerelmétől, Billtől kaptam pár leselejtezett kutyajátékot, hogy fogélezőt gyárthassak belőlük a csincsilláimnak. Litvin proffal szintén akkor találkoztam, néhány szót váltottunk is. Nem tűnt indokoltnak, hogy máris újabb bájcsevejre jöjjön. Nem mintha valaha is előfordult volna, hogy barátilag felkeresett volna. Nyilván megint beképzeli magának, hogy jóval fiatalabb párja, Bill félrelép. Nem ez lenne az első eset. Nem is a második. Más egyéb, általa kreált párkapcsolati problémák is befigyelhetnek, de szokás szerint aligha jön érdemi ügyben. Nem baj, végül is, amíg nem tolonganak új ügyfelek a váróban, meghallgathatjuk.

- Hogy érzi magát? - érdeklődött Litvin udvariasan, a fél kezén viselt fekete kesztyűvel sérült bokám felé intve. Néhány régi égési sebet takar a kesztyűvel, de nem olyasmit, amin épeszű ember szégyenlősködne. Mindössze pár alig észlelhető foltról van szó. Litvinnek van valami egészen mélyen gyökerező hajlama a tökéletes megjelenés ápolására. Bár, akkor meg nem értem, miért nem hord kesztyűt mindkét kezén, hogy szép szimmetrikus legyen? Valószínűleg tudat alatt fel akarja hívni a figyelmet a sebhelyére - szerintem, büszke rá, hogy Bill életének megmentése közben szerezte. De a bőrhibán meg muszáj kínoskodnia.

- Köszi, már elaraszolok segédeszközök nélkül is - adtam feleletet, kinyújtóztatva rossz lábamat az asztal alatt -, de még csak anyatetű-szinten. Van hová fejlődni. Ön?

- Én kiváló egészségnek örvendek, köszönöm. Alkalmas időpontban érkeztem? Lenne egy megbízásom. Elnézést, hogy nem jelentkeztem be előre, nem tudtam, mikor tudok annyi szünetet tartani a munkámban, hogy átjöjjek. Három projektem élesindulása is közeleg, így sokszor reggeltől estig a kutatóközpontban vagyok.

- Fogadunk klienseket előzetes időpontegyeztetés nélkül is. Üljön le nyugodtan!

Helyet foglalt az íróasztalom előtti fotelban. Múltkor kifigyeltem, hogy a konkurens nyomozók mennyivel többet költenek irodafelszerelésekre, ezért a régi nyagda szék helyett beújítottam egy csúcskategóriás, memóriahabbal kipárnázott, több fokozatban állítható fotelt az ügyfelek számára. Hosszú távollétem miatt Litvin az első látogató, aki kipróbálhatja. Igyekeztem kilesni a véleményét. De csak szimplán leült szögegyenes tartásban, és inkább az kötötte le a figyelmét, hogy megigazítsa a szabad szemmel nem is látható gyűrődést a mandzsettáján.

- Úgy gondolom, nyomozói segítségre lenne szükségem - fogott bele.

Fél szemöldökömet csúfondárosan felvonva rákérdeztem:

- Bill most éppen kivel csalja meg?

- Hogyan kérem? - hőkölt hátra, megfeledkezve az öltözékéről. - Miért kérdezi? Nem tudok róla, hogy Billnek bárkivel viszonya lenne. Önnek mi oka van feltételezni?

- Semmi, irónia akart lenni.

- Nem értem...

- Mindegy, hagyjuk! - legyintettem. - Szóval, miben segíthetünk?

Litvin köszörült egyet a torkán:

- Kisasszony, elég aggasztó, hogy Bill félrelépéséről kérdezett.

- Vicceltem, mondom.

Mrs Blackhawk a fejét fogta a háttérben, és már nekem is leesett, hogy mit műveltem.

- Elnézést, tényleg nem komolynak szántam - tettem fel a kezem. - Ezer bocsi.

- De ha hallott valamit...

- Jó ég, nem! Térjünk vissza inkább arra, hogy milyen ügyben keres. Már szívből bánom, hogy félbeszakítottam.

Litvin még mindig elhűlve nézett rám, de végül csak visszakanyarodott a kiindulási mondandójához:

- Az a helyzet, hogy nyomasztó gyanúm támadt, és szeretném, ha alaposan utánajárnának. A munkahelyemen történt az eset.

- Az Agykutató Centrumban? - kérdeztem rá az intézményre, amelynek Litvin az igazgatója volt.

- Pontosan. Tartottunk egy nyílt rendezvényt, és ott... - Elakadt a mondókájában. - Talán az lenne a legjobb, ha az elején kezdeném, ahogyan kialakult a helyzet. Van egy tesztfázisban lévő új gyógyszerünk. Szerveztem egy bemutató előadást, ahová bárki eljöhetett. Laikusok, akár az utcáról is, akinek csak kérdése vagy egyéb észrevétele van az általunk fejlesztett termékkel kapcsolatban. A három legjobban kommunikáló laboránsomat kértem fel, hogy válaszolják meg a felmerülő kérdéseket, és mutassák be közérthetően a munkánk eredményét. Túl nagy érdeklődésre nem tarthatott számot a rendezvény, csak egy-két ember regisztrált előzetesen. Előkerült viszont egy régi ismerősöm, akivel még akkor találkoztam először, amikor bridzselni jártam a helyi könyvtárba. Gyakran jött be olvasnivalóért, rendszeres vendég volt a könyvek között.

Mrs Blackhawk egyből nyújtogatni kezdte fonnyadt nyakát. Ő ugyanis könyvtárosként dolgozott nyugdíjazása előtt, így ismert mindenkit, akivel a helyi könyvtárban össze lehetett futni.

- Az úr szabadidejében regényírással foglalkozik - folytatta Litvin -, és amikor a helyi lapban meghirdettem a rendezvényünket, felhívott. Elmesélte, hogy pont olyan bűnügyi történetet készül írni, ahol a tettes az agyra ható gyógyszerekkel teszi el láb alól az áldozatait. Így megkeresett, és a hozzájárulásomat megkapva beregisztrált a rendezvényre, háttérinformációkat gyűjteni a készülő regényéhez.

- Hogy hívják? - kotyogott közbe asszisztensem, aki nem bírta tovább türtőztetni kíváncsiságát.

- Ambrosius Finch.

Mrs Blackhawk fintorba torzuló ráncaiból egyből láttam, hogy valóban ismeri Finchet, és akármit is tud róla, az nem hízelgő a fickóra nézve. Mivel egyelőre nem volt világos számomra, hogy lesz-e bármi jelentősége ennek a bizonyos Finchnek, nem tettem fel kérdéseket vele kapcsolatban. Inkább hagytam, hogy Litvin mondja tovább a saját tempójában.

- Nos, eljött a rendezvény ideje, és Mr Finch valóban megérkezett. Előtte leültem vele egy kávéra az irodámban, bridzsről és könyvekről beszélgettünk. Utána együtt sétáltunk le meghallgatni a laboránsaim előadását.

Kezdtem egyre dagályosabbnak érezni a bevezetőt, de mielőtt közbeszólhattam volna, Litvin magától is a lényegre tért:

- Ekkor történt, ami nem hagy nyugodni. Beléptünk a laboratóriumhoz tartozó előadóterem ajtaján, és készültem volna bemutatni őt az ott dolgozóknak és a vendégeknek. Mr Finch lába viszont földbe gyökerezett. Csak állt mellettem, mint egy szobor, és bámult befelé a helyiségbe. Majd a következő pillanatban könyökön ragadott. Váratlan igyekezettel kihúzott a folyosóra. Fojtott hangon hadarta, hogy felismert egy hölgyet a teremben. Még Londonban találkozott vele. Nézze, kisasszony, mint már Ön is többször rávilágított, nem vagyok a legkiválóbb emberismerő, de még én is láttam Mr Finchen, hogy szokatlanul kínosan érinti a találkozás. Megkérdeztem, mi a gond, és mondta, hogy szerinte a hölgy nem örülne a viszontlátásnak. Hátrálni kezdett. Közölte, hogy mégsem kívánja meghallgatni az előadást, nézzem el neki. Aztán meg sem várta, mit felelnék rá, már távozott is, nagy sebbel-lobbal.

- Oké, ez tényleg elég kellemetlen szitu lehetett, de minek ide magánnyomozó?

- Mindjárt elérünk a történet detektívet igénylő vonatkozásához is, csak kis türelmét kérem. Tehát, az eset után némi nyugtalanságot éreztem, és körbekérdeztem a jelenlévőknél, hogy van-e bárki, akinek ellenérzése van Mr Ambrosius Finch látogatásával kapcsolatban. Mindenki azt mondta, hogy életében először találkozott volna vele, és semmiféle terhet nem jelentett volna, ha eljön. Várták volna szeretettel. Ezen a ponton azt hittem, Mr Finch tévedett. Talán rosszul emlékezett a hölgyre, végtére is, húsz éve élt Angliában, kétséges, hogy ennyi idő távolából megismerne bárkit is az emlékei alapján. Megpróbáltam telefonon keresztül értesíteni, hogy jöjjön vissza nyugodtan. Nem vette fel a hívásaimat, én meg végül ráhagytam. Ennyiben is maradtunk volna, csakhogy pár napra rá hallottam a helyi hírekben, hogy Mr Finch még aznap elhalálozott. Mindössze 47 éves volt. A takarítónője napokkal később talált rá holtan a dolgozószobájában. A kivizsgálás megállapította, hogy természetes okból hunyt el. Szívinfarktust kapott.

- Szomorú, tényleg, csak még mindig nem látom, mit kellene kiderítenünk.

- Voltaképpen talán azt, hogy ki miatt hagyta el a labor területét olyan hirtelen.

- De hát, ez aligha nyomozói kérdés - húztam nagyot a vállamon. - Minek foglalkozzunk vele? Meglátta például egy exét, és nyúlcipőt húzott.

- Inkább talán elmondom sorban, amit tudok. Nem akarom Önt befolyásolni az időrend felborításával.

- Akkor kérem, nevezze meg, kik tartózkodtak a laborban Mr Finch belépésekor!

- Három laboráns: Elle, Priya és David. Mindannyiukat jól ismerem, és maradéktalanul megbízom bennük. Továbbá, Mr Finchen kívül összesen csak három külsős látogató volt. Egy újságírónő, aki a helyi lapnak dolgozik, és a szerkesztője kiadta neki, hogy írjon összefoglalót a rendezvényünkről. Volt még egy kutató, Mrs Greer, aki a szakmai együttműködés lehetősége miatt jött el. És egy Mr Medlar nevű úriember, akit a fejsérülése miatt kialakult agykárosodása folytán érdekel a kutatás. Szeretne részt venni a tesztprogramunk következő fázisában. Mindössze ez a hat fő tartózkodott a labor területén a belépésünkkor.

- Koncentráljunk a nőkre, ha már Mr Finch hölgyet említett. Korban melyikük lehetséges?

- Bármelyikük. Priya 45, Elle 34 éves, a felvételi anyagaikból tudom a születési dátumukat. Az újságíró hölgyet nem ismerem közelebbről, de olyan harmincöt és negyven közöttinek néztem. Mrs Greer 62, említette egy közös szakmai egyeztetésünk során, hogy hamarosan nyugdíjba vonul. Elméletben mind élhettek húsz évvel ezelőtt Londonban.

Durva, hogy Litvinnek ilyen elképesztő számmemóriája van, hogy fejből keni-vágja az életkorokat, ha egyszer is találkozott az adatokkal.

- Arra mondjuk én is kíváncsi lennék, hogy miről ismerte fel egyiküket az úriember pár másodperc alatt, így húsz év után - pörgettem meg a piros alapon fehérpettyes tűzőgépemet szórakozottan az íróasztalom lapján. - Van valamelyiküknél egyértelmű azonosítási lehetőség? Anyajegy, ritka szemszín, akármi az arcon?

- Nekem nem tűnt fel.

- Akkor, gondolom, nem csak felszínes ismeretségről lehet szó. Érdekes, hogy az érintett nő nem említette. Mindegy, ez akkor sem fest nyomozási ügynek. Valszeg arról van szó, amit mondtam is: a pasas megismerte a balhés exét vagy más egyéb nemkívánatos nőismerősét, és elhúzta a csíkot, mielőtt a nő drámát csinálna.

- Kétlem. Ön nem ismeri Priyát és Elle-t. Kiváló szakemberek, egyikük sem tenne ilyet a munkahelyén. Az újságíró hölgy is professzionálisnak tűnt. Mrs Greer pedig maga a nyugalom szobra, és egyébként is, idősebb annál, mint hogy nagy eséllyel Mr Finch régi kedvese lehessen. Mr Finchnek, meggyőződésem szerint, nem lett volna oka attól tartani, hogy a négy hölgy közül bárki jelenetet rendez.

- Nem biztos, hogy ezt ő is tudta. Na jó, és hogyan viselkedtek a nők később, Mr Finch lelépése után és a rendezvény megtartása során?

- Teljesen természetesen. Senkin nem láttam feszültséget.

Persze, az, hogy Litvin nem szúrta ki az esetleges viselkedésváltozást, nem sokat jelent. Az emberi reakciók értelmezése terén szerzett képességei egy nullától tízig terjedő skálán tényleg mínusz százötven körül mozognak.

- Bizarr eset - ismertem el. - Továbbra sem hinném azonban, hogy kutakodnunk kellene.

- A tűzriadót még nem említettem.

- Tűzriadót?

- Amikor is eltűnt négy ampulla a tesztelés alatt álló gyógyszerünkből. Valaki ellopta a laborból az előadás után, kihasználva a váratlan tűzriadó miatti kavarodást.

Ezen a ponton már nagy szemeket meresztettem, és egyszerre megértettem, miért van itt a professzor:

- Hadd találjam ki: A kérdéses gyógyszer nagy dózisban beadva szívinfarktust okozhat?

2. fejezet: A kezdet

Amint rákérdeztem a szívinfarktusra, Litvin azonnal bólogatni kezdett.

- És sajnálatos módon, a gyógyszerünk nem kimutatható napokkal a beadása után - toldotta hozzá. - Mire a takarítónő rálelt Mr Finch holttestére, már nem lehetett volna bizonyítani, hogy sor került-e a négy ampulla tartalmának felhasználására... Tegnap telefonáltam a helyi őrsre, és tudatták velem, hogy a gyógyszerlopással kapcsolatos nyomozást mindaddig lezárják, amíg nem kerül napvilágra új információ, mert nincs elegendő bizonyíték a felderítéshez. Ráadásul, amikor egy hete benn voltam feljelentést tenni, kerek-perec megmondták, hogy mivel ez közegészségügyi szempontból nem veszélyes készítmény, és aránylag kisértékű lopásnak minősül, nem tudnak nagy erőket mozgósítani. Egy kolléga átnézi majd az agykutató központ biztonsági kameráinak a felvételeit, és egyszer meghallgatja a tanúkat, de már ezzel is többet tesznek, mint ami a hatáskörükben elvárható lenne tőlük. Csak azért fordítanak ennyi energiát az ügyre, mert emlékeznek rá, hogy én is milyen együttműködő és segítőkész voltam, amikor Daltonék illegális agykísérletei miatt a kutatóközpontomat többszörösen át kellett világítani. Így volt bizonyítható, hogy nincsen kapcsolatunk a Dalton-laborokkal. Visszatérve a jelen ügyre: azt az elméletemet, hogy Mr Finch halálához is köze lehet a tolvajlásnak, a rendőrök nem tartották indokoltnak. Megerősítették, hogy a kórbonctani vizsgálat eredményeként természetes halál került Mr Finch zárójelentésébe.

- Ajjaj.

- Kisasszony, még mindig azt gondolja, hogy ez nem Önöknek való nyomozási ügy?

Immár kénytelen voltam Litvin szavait komolyan venni. Bár elvileg gyilkossági ügyekkel nem szabadna foglalkoznunk, ez eddig sem tartott minket vissza. Legalább most nem folyamatban lévő rendőrségi nyomozásba kell belepiszkálnunk. Ha a fickó halálát természetesnek minősítették, akkor aligha vizsgálják tovább a körülményeket. A prof ráadásul dúsgazdag, jól tud fizetni, és elég sok tapasztalatunk van már nagy horderejű bűnügyek felderítése terén. Segít ez a gyógyszerlopás is, adja magát mint fedősztori és nyomós indok magándetektív bevonására. Úgyhogy új iratcsomót nyitottam, és feljegyzéseket készítettem Litvin elmondásai alapján.

Livin hamar pontot tett a beszámolója végére, mert vissza kellett térnie a központba értekezlet miatt. Megígérte viszont, hogy amennyiben rendkívül bizalmasan kezeljük az adatokat, minden fellelhető részletet megküld a nap folyamán. Igyekszik az irodánkat minél bőségesebb információkkal ellátni a Priya és Elle keresztnevű alkalmazottairól, akik innentől nem mellesleg már gyanúsítottá léptek elő. Mrs Greer kapcsán is őrzött szakmai dokumentumokat, azokat is felüti majd, megnézi, van-e bennük bármi Londonnal kapcsolatban. Az újságírónő nevére már nem emlékezett, de a rendezvény regisztrációs ívéről azt is ki akarta deríteni nekünk.

Miután a professzor távozott, szerettem volna Mrs Blackhawkot kifaggatni, hogy minek szólt a grimasza Ambrosius Finch neve hallatán. Azonban ekkor ránéztem a telóm órájára. Beugrott, hogy nekem is időpontom van.

A gyógyulással töltött négy hét során, sajnos, csak egyetlen érdemi lépést sikerült tennem Vaughn Hoolock-ügyében: elértem, hogy elvállalja, leül velem beszélni. Tegnap az egyik lótifuti felhívott a stúdióból, hogy Mr Hoolock ma tíztől tizenegyig tud rám időt szánni.

Nem voltam benne biztos, hogy mit várok ettől a találkozástól. Miután hosszú hónapok óta kerültem az általam számos okból rühellt tévés pasast, most mégis itt volt az ideje, hogy újra farkasszemet nézzek vele.

Felkászálódtam az íróasztalom mögül. Felvettem a lakktáskámat és a kabátomat, majd elsántikáltam a liftig.

Az irodaház parkolójába beszéltem meg vele találkozót. Eszem ágában sem volt beengedni az épületbe, hogy netán elektromos lehallgató vagy felvételkészítő kütyüket csempésszen az irodánkba. Vagy lesifotókat készítsen, és megszerkesztve, bajba keverjen minket. És nem, ez nem üldözési mánia. Vaughn Hoolocktól semmiféle illegális trükközés nem állt távol. Egyszer a műsorához sunyiban felvételre rögzítette egy beszélgetésünket, és annak az összeollózásával indított ellenem rágalomhadjáratot. Ráadásul élek a gyanúperrel, hogy Raulról is egy deepfake videót gyártott a stúdiója eszköztárával, úgy juttatta őt rács mögé. Bár erre eddig, sajna, a leghalványabb bizonyítékot sem találtam. A sminkesét és egy régi ex-kollégáját pedig megmérgezte. Szintén zéró bizonyíték. Még ha viszont el is tekintünk a drasztikusabb - és totál nem bizonyítható - ügyleteitől, akkor is ki tudja, hol a határa, meddig menne el a műsora érdekében. Én pedig semmi késztetést nem éreztem, hogy ismét a Hoolock-showban kössek ki. Csak egyetlen hasonlóan rémes médiaszemélyiséget ismertem, Vaughn Hoolock titkos szerelmét, a néhai Marta Sorbetet. És mivel Marta Sorbet meggyilkolását Dalton mama rendelte el, meg is van az összefonódás a három kedvenc emberem között.

Összébb húztam magamon a kabátomat a hideg téli szélben. Szerencsére, nem kellett sokáig várnom. Hoolock fényes fekete autója pontban a megbeszélt időben érkezett meg mellém. Mivel szemrebbenés nélkül befoglalt két parkolóhelyet keresztben, lopva integettem az épület portásának. Hátha lenne ideje kijönni és elvontattatni a kocsit.

Amikor Vaughn Hoolock lezárta az autót, és mellém lépett, megállapítottam, hogy olyan, mint mindig. Fekete haja hátrafésülve, arca a stúdióval szerződésben álló klinika sebészeinek köszönhetően ránctalan. Alkata hétköznapian arányos. Márkás, éjszínű öltönyét jelentős részben acélszürke kasmírkabátja takarta. Igazi bőrkesztyűben volt. Lehet, hogy amiatt, hogy tudtam róla - vagy legalábbis nagyon erősen feltételeztem -, hogy megmérgezett már két embert, ráadásul úgy, hogy az egyiknek haláleset lett a vége, a látvány, hogy kesztyű van a kezén, megborzongatott. Most csak a hideg miatt viselte, de nehéz volt elvonatkoztatni a fejemben megjelenő bűnügyi képektől.

Az egyetlen változás a tekintete volt. Régen mindig ült benne valami ravasz élénkség, figyelő, mérlegelő számítás. Most viszont sötét volt, mint a fekete űr. És ettől a szája sarkában bujkáló állandó, gödröcskés műmosoly kimondottan hátborzongató színezetet kapott. Mint egy halotti maszk.

- Igyunk meg valamit! - intettem az utca túloldalán álló bár felé.

Rám hagyta, így átsétáltunk.

Nem sürgetett, hogy bökjem ki, miről akarok beszélni vele. Én szintén kivártam. Fel akartam mérni, mi járhat a fejében, mielőtt stratégiát választok. Egyelőre hiába figyeltem egykedvű mozdulatait vagy élettelen arckifejezését, semmit sem tudtam kikövetkeztetni belőlük.

Ilyenkor délelőtt a szórakozóhely szinte üresen állt, csak pár öregedő kocsmatöltelék kortyolta a sörét. A bárpultos unottan pakolászott a poharak között, miközben odaléptünk a tölgyfaborítású pulthoz.

- Egy whiskyt. - Direkt Hoolock kedvenc italát kértem. Egyébként nem is szeretem a whiskyt, és munkaidőben nem szokásom inni, de kíváncsi voltam, miként reagál. Állítólag abbahagyta az ivást Marta Sorbet halála után. Tekintve, hogy Hoolock előtte már masszív alkoholistává vált, ki tudja.

Vaughn Hoolocknak a szeme sem rebbent:

- Kávét, cukor nélkül.

És még amikor a bárpultos elénk rakta az italokat, Hoolock tekintete akkor is csak annyi időre pihent meg a piámon, hogy jelezze, észrevette sunyi szándékomat. Utána már csak a kávéjával foglalkozva, odasétált a legközelebbi asztalhoz.

Leültünk. Kerestem olyan foltot a pakolófelületen, amelyik nem ragadt sörmaradványoktól. Oda leállítottam a poharamat, aztán hátradőltem a kényelmetlen, fatámlás széken.

- Tudja, szerintem el kéne járnia szakemberhez - mondtam. - Pszichológushoz vagy akárkicsodához, aki azzal foglalkozik, hogy Ön hogyan tudná magát kizökkenteni az áldozatszerepből... Mármint, Daltonékkal kapcsolatban. Hogy most ez lélektanilag arra vezethető vissza, hogy a részeges apja összevissza verte Önt gyerekkorában vagy mi másra, azt tényleg nem tudhatom, és nem is az én dolgom. Hozzáértő szakemberrel kellene feltárni.

Hoolock arcáról nem tűnt el a nyugodt mosoly.

- Áldozatszerepbe? - visszhangozta az általam használt kifejezést, mintha mulattatná.

- Azt hiszi, hogy attól válik erőssé, hogy Daltonék eltaposásán ügyködik, de nem veszi észre, hogy pont ezzel helyezi magát továbbra is áldozatszerepbe. Még mindig Daltonék áldozataként értelmezi saját magát, és az ő viszonylatukban gondol az életére, ahelyett, hogy új célokat keresne.

- Frida, már majdnem elfelejtettem, milyen émelyítő lelki fröccsöket tudsz tartani...

- Könyörgöm, nem kioktatni próbálom! Én is ugyanezzel küzdök. Bármit teszek, mégis újra meg újra Dalton mama áldozatává válok. Kezdjük ott, hogy azóta is bizalmi problémáim vannak a klienseimmel, amióta ő először betette a lábát az irodámba. Máig nem merek úgy ráhagyatkozni az új megrendelőimre, ahogyan korábban. A leghétköznapibb ügyekben sem. És a folytatásról ne is beszéljünk! A rémálmaim hetven-nyolcvan százalékát a retkes Dalton-laborok teszik ki. Ráadásul, amikor azt hinném, hogy végre magam mögött hagynám az emlékeket, Dalton mama újra üzengetni kezd. De én legalább megpróbálok továbblépni, kikeveredni ebből a körforgásból...

- Ne aggódj! - intett le ekkor Hoolock, lekezelő kézmozdulattal belém fojtva a szót. - Daltonékra soha többé nem lesz gondod.

- Pontosan azért lesz, mert Ön nem hajlandó elengedni őket! Mit nem ért ezen?

Nem válaszolt. Félrepöckölte a kávéja mellé adott, műanyagba csomagolt mini-tejszínt. Aztán mintha készült volna kortyolni egyet, de félbehagyta.

A tekintete elrévedt a mellettünk húzódó ablakon át az utcára. Az arckifejezése furcsán megfagyott lett, és még az állandó hamis mosolygásáról is megfeledkezett. Kinéztem én is, és megláttam a szemközti büfénél sorban álló párt. Papírba csomagolt sültgesztenyét vásároltak, és épp arrébb léptek. A nő megcsúszott a jégen, a férfi sietve elkapta a kezét. Átölelve megtartotta a nőt, és mindketten elnevették magukat.

Először nem értettem, miért vonta magára Hoolock figyelmét a szerelmespár, aztán egyszerre leesett. A nőnek majdnem olyan formára volt vágva a haja, mint a néhai Marta Sorbeté, a férfi pedig hasonló magasságú volt, mint Vaughn Hoolock. A távolban, a szórt téli fényben szinte csak képzelt árnyalakoknak tűntek a hóesésben.

Hoolock nyilván rájött, hogy követtem a tekintetét, mert most hátat fordított az ablaknak. Felvette a kávéját, és újra kiült az arcára az epés mosoly:

- Szóval, ezért kellett idejönnöm? Hogy hallgassam a pszichoblablát? Ha előre szóltál volna, hogy mi lesz a téma, inkább átütemeztem volna az értekezletemet, és leülök ma délelőtt az operatőröm kiselőadását megtekinteni a reklámszünetekről.

Felsóhajtottam:

- Miért nem hajlandó komolyan venni a figyelmeztetéseimet? Már annak idején is megmondtam, és most is megmondom, hogy Daltonék ellen nem győzhet. Csak a veszteségeket növelheti. Hagyja őket békén a börtönben, vagy ahol épp vannak!

- Vagy ahol épp vannak? Á, már értem. Azért hívtál, mert a közelgő esküvőről akarsz részleteket kiszedni belőlem. Az ifjú Daltonról és a jegyeséről. Hogy mi fog történni.

- Talán.

- Tehát, Daltonék oldalán állsz? Pont te?

Olyan lendülettel csaptam le a tenyerem az asztallapra, hogy összekoppantak a whiskys poharamban a jegek.

- Ön is tudja, hogy utálom Daltonékat. Nem az ő oldalukon állok, hanem a józan ész oldalán.

- Akkor maradj ki az egészből! Hagyd, hogy lerendezzem Daltonékkal a függőben lévő ügyeimet!

- Emberéletek árán?

- Ideje, hogy megfogadd a saját tanácsodat, hátat fordíts az egésznek, és elsétálj! Az árat nem kell tudnod.

- Nem tehetem - feleltem nemes egyszerűséggel.

- Miért nem?

- Mert meg fogják ölni az öccsét! Quentint, a jó barátomat.

Hoolock sötét szeme szinte feketére árnyalódott.

- Az öcsémet? - kérdezett vissza, mintha képtelenségnek tartaná a kijelentésemet.

Amikor látta, hogy nem vonom vissza, amit mondtam, sőt, továbbra is komolyan gondolom, hozzátette:

- Azt hiszed, hogy Daltonék úgy akarnának visszavágni, hogy megöletik Quentint? Hiszen nem is vagyok vele túl jóban. Alig beszélünk, legfeljebb munkakérdésekről ügyvédi esetek kapcsán...

- Marta Sorbetről pedig legfeljebb annyit tudhatott Dalton mama, hogy a műsorával kellemetlenséget okozott Önnek. És még esetleg, nagyon-nagyon talán a banya értesülhetett arról, hogy Miss Sorbettel Önök ketten néha egy-egy hotelszobában kötnek ki pár havonta... Mégis, ennyiből is kitalálta, hogy Ön a szíve mélyén belehabarodott a nőbe. Rólam egyetlen irodai beszélgetés alatt megállapította, hogy mennyire vagyok megvesztegethető. És még sorolhatnám. A boszorka pontosan tudja, hogy Quentint kell célpontjául választania.

- Nem hiszek neked. De még ha igazad is lenne, Mrs Dalton már nem tud kommunikálni a külvilággal. Bármilyen válaszlépést tervezne, nem bírja kivitelezni.

- Aha, szóval, nem tud kommunikálni... Akkor az Ön levele hogyan jutott el hozzá? Vagy engem hogyan ért el az öregasszony? Telepátiával?!

- Ezek általunk is ismert, veszélytelen üzenetküldések.

Behúztam egy korty whiskyt, és közelebb hajoltam, hogy nyomatékot adjak a szavaimnak:

- Meglehet, hogy Ön nem tudja felmérni a detektívképességeimet, de higgyen nekem, amikor azt mondom, az összes szakmai és emberi meggyőződésemmel, hogy Dalton mama egyet csettint, és Quentin életveszélybe kerül!

Hoolock tekintete, ha lehetséges, még jobban elsötétült, de nem felelt, csak a kávéjából ivott.

Hozzáfűztem:

- És Dalton mama mindössze azért nem csapott még le Quentinre, mert tudja, hogy ő az egyetlen igazi ütőkártyája. De amint Ön rákényszeríti, ki fogja játszani az aduászt.

Én is kortyoltam a whiskymből, és vártam. A férfi nem reagált egyből. A pultnál a két tata egy baseballmeccset elemzett, sört szopogatva. Az ő reszelős, italtól zavaros félmondataik kúsztak felénk a csendben.

Amikor Hoolock végre megszólalt, olyan választ adott, amitől megállt bennem az ütő:

- Jöjjön, aminek jönnie kell.

- Tessék?!

Most ő is előrébb dőlt, és egészen közel került hozzám. Megcsapott az arcszesze és a kávé kesernyés illata. Úgy mondta:

- Egyetlen kérdésem van, és azt akarom, hogy őszintén válaszolj.

- Parancsoljon!

- Tényleg hiszel abban, hogy számomra még létezik gyógyulás?

A szemembe nézett, és már tudtam, hogy tisztában van a válaszommal, hiába próbálnék hazudni. Nekem pedig nem jött ki hang a torkomon.

- Mindjárt gondoltam. - Hoolock acélszürke kasmírkabátja zsebébe süllyesztette a kezét, majd lehajított az asztalra egy marék pénzt, bőven az italaink árát. Minden további nélkül kisétált a téli utcára. Csak kavargó hópelyhek maradtak utána.

*

Quentin Hoolock szerény kis ügyvédi irodája a mellettünk lévő helyiségben működött. Annak idején, amikor egy ártatlanul megvádolt orosz vállalkozó ügyét igyekeztünk felgöngyölíteni, összebarátkoztunk, és Quentin úgy döntött, a mi irodaépületünkbe költözik újonnan nyíló ügyvédi praxisával. Nem túl jövedelmező üzlet, mert a fiatal férfi azt tűzte ki céljául, hogy igazságtalanul lesittelt raboknak segít, akik eljárási hibák folytán kerültek rács mögé. Ez viszont azzal járt, hogy sokszor kevés pénzért vagy akár pro bono is elvállalt ügyeket, amikor meg volt győződve a potenciális ügyfelei ártatlanságáról. A bankóval teletömött tárcákat lobogtató gengszterekkel és bandatagokkal viszont szóba sem állt.

Ellentétben a mindig jól öltözött és elegánsan stílusos bátyjával, Quentinnek remek érzéke volt az előnytelen ruhaválasztáshoz. Most is, amikor gyors kopogás után bebicegtem az irodája ajtaján, egy túlméretezett fehér pólóban és kiscserkész-beütésű khaki térdnadrágban pillantottam meg a nyúlánk fiatalembert.

Szögletes szemüvege lencséjéről éppen két-három olajfoltot igyekezett eltávolítani, amelyek az előtte tornyosuló juharszirupos palacsintákról kerülhettek rá.

- Frida! - pattant fel örömmel, még azzal sem törődve, hogy a kapkodó mozdulattal beverte csontos térdét az íróasztal lábába.

Elém sietett, és megölelt. Én is köré fontam a karom.

- Épp hívni akartalak - mondta, miközben leültünk a kliensei számára fenntartott székekre. - Most voltam benn nemrég Raulnál.

Őt kértem meg ugyanis, hogy képviselje Rault. Raul előző ügyvédje egy nagypofájú kókler volt, aki totálisan elszúrta az óvadéki tárgyalást. Utána rögtön hívtam Quentint.

- Hogy van Raul? - kérdeztem rá.

- Nem túl jól. Mármint, tudod milyen, egy szóval sem panaszkodott. De az egyeztetésünk végén futólag megemlítette, hogy az egyik nagyvárosi felettese mindenáron nyomást akar gyakorolni rá, hogy kössön vádalkut. Az elnyúló tárgyalással járó csinnadratta elkerülése végett. Plusz, a médiában is jól mutatna a belső korrupcióval hatékonyan és villámgyorsan leszámoló rendőrség képe a legutóbbi botrányok után. Raul viszont nem hajlandó vádalkura, mert nem akarja magát bűnösnek vallani. Nos, ez a felettes a legutóbbi látogatásakor már megpendítette, hogy ha Raul sokáig makacskodik, akkor ő elintézi, hogy kikerüljön a magánzárkából, át a hétköznapi cellasorra...

- Micsoda rohadék!

- Hát, ja. Raul egyelőre kitart, de aggódom érte. Sürgősen be kellene bizonyítanunk az ártatlanságát.

Fáradtan megmasszíroztam a halántékomat.

- Rajta vagyok az ügyön, gondolhatod - motyogtam magam elé.

- Tudom, sajnálom, hogy még én is nyomasztalak, de tényleg nem rózsásak a kilátások. Ha ez a felettes beváltaná a fenyegetését...

- Derítsd ki nekem az illető nevét, légyszi!

- Jaj, Frida, csak rontasz a helyzeten, ha zaklatni kezded a férfit.

- Nem mondtam, hogy zaklatni fogom. A nevét akarom tudni.

- Rendben - adta meg magát. - Amikor legközelebb beszélek Raullal, rákérdezek.

- Köszi.

- És te egyébként miért ugrottál be hozzám ma délelőtt? - érdeklődött, nyilván igyekezve elterelni a szót a lehangoló témáról.

- Mert van egy jó és egy rossz hírem.

Quentin feltolta az orrán a szemüvegét.

- Kezdd a rosszal! - javasolta aztán. - Utána a jó majd felvidít.

- Nem fog menni, ugyanis a kettő ugyanaz: Mostantól össze leszünk nőve. Sehová nem mozdulunk egy tapodtat sem egymás nélkül, amíg az átokverte Dalton-esküvő véget nem ér.

- Ööö... De Josh Dalton házassága csak másfél hónap múlva lesz!

- Tudom, az összes naptáramban tíz felkiáltójellel bejelöltem. Mégsincs más megoldás. Nálam fogsz aludni a házamban. Dolgozni átköltözöl hozzánk az irodánkba. Munka után pedig jössz velem, ahová csak megyek. Heteken keresztül!

- Atyaég, Frida, de miért?

Meglapogattam a vállát, és intettem a fejemmel az iratos polcai felé, hogy kezdhet összepakolni.

- Mostantól én leszek a testőröd - jelentettem be aztán. - És egyébként is, elég szerteágazó nyomozási megbízást kaptam az előbb Litvin professzortól. Mi ketten meg úgyis rég dolgoztunk már együtt. Nem mintha lenne más választásunk, de... Mit szólnál egy újabb kényszerű nyomozási társuláshoz?

3. fejezet: Első lépések

- Egyelőre az a biztos kiindulási pontunk, hogy egy szabálysértés és egy piti bűncselekmény történt: indokolatlan tűzriadó keltése és kisértékű gyógyszerlopás. Ha a kettő összefügg, akkor a tűzriadó is beleeshet az enyhe bűncselekmény kategóriába, de akárhogyan is, nem zúzós tettekről van szó. Talán, ha a gyógyszer eltulajdonítása ipari kémkedés céljából történt... De nem tűnik valószínűnek, főleg, hogy a professzor meg sem említette, mint lehetőséget. Aligha tolong a konkurencia egy ennyire specifikus szaktudást és sokéves kutatást igénylő termékért. Pár ampulla lötty alapján túl bonyolult lenne visszafejteni az előállítási módot. És ugyan hogyan lehetne elrejteni az információlopás tényét? Majd ennek azért utánanézünk. Másról nem tudunk - vázoltam fel, miután asszisztensemmel összefoglaltuk Quentinnek a professzor által elmondottakat. Morfondírozva meglökdöstem az asztalomon álló integető macska aranyszínű karját. - Mármint, teljesen hihető, hogy szerencsétlen Mr Finchet felzaklatta a hajdani nőügye emléke, és attól kapott infarktust. Vagy egyébként is szívbeteg volt, és véletlen egybeesés, hogy pont a nyílt rendezvény estéjén hunyt el. A rendőrség sem vizsgálja az ügyet gyanús halálesetként. Valószínűleg az égvilágon semmi nem utal idegenkezűségre.

- Azért mindenképpen elgondolkodtató, hogy mi kavarhatta fel annyira, hogy netán bele is halt - jegyezte meg Quentin.

- Bizonyára szívbe markoló, de aligha szükséges megtudnunk. - Újra meglengettem a macska karját. - Ha viszont feltételezzük, hogy valaki Mr Finch láttán gyilkosságra szánta el magát, ellopott pár ampulla tesztelés alatt álló gyógyszert, az író után ment, és megmérgezte, akkor már komoly jelentősége lehet a régi londoni emlékeknek. Legalábbis nem hagyhatjuk figyelmen kívül a létezésüket.

Quentin letette a tartalék asztalunkra az utolsó áthozott iratcsomót, amit eddig a kezében szorongatott.

- Miért gondoljuk egyébként, hogy nőügyről van szó? - kérdezte. - Csak annyi derült ki, hogy az elhunyt író ismeri a hölgyet.

- Hát, asszem, ez csak azért ugrott be nekem egyből, mert válóperes detektív vagyok. Kapásból valami félőrült ex képe derengett fel előttem. De egyébként így, hogy jobban belegondolok a professzor szavaiba, én sem vagyok annyira biztos benne. A professzor úgy tolmácsolta, hogy Mr Finch azt feltételezte, a nő nem örülne a viszontlátásnak. Ergo, Mr Finch azért nem ment be az előadásra, és azért lépett le, mert meg akarta kímélni a nőt. Nem azért, mert ő nem akart találkozni vele. Ha egy utált exről lenne szó, ilyen védelmező ösztönt váltott volna ki belőle? Aligha.

Egyszerre rámutattam neonzöldre lakkozott körmű ujjammal az asszisztensemre.

- Mit tudunk erről a Mr Finchről?

- Egyáltalán nem kedveltem, amikor a könyvtárba járt - támasztotta alá feltételezésemet az öregasszony. - Állandóan zavart a munkánkban. Először segítő jószándéknak vettem, hogy nekiáll helyrepakolni a mások által széthagyott könyveket, vagy javaslatot tesz arra, hogy milyen kávéautomatára cseréljük le a bejárati masinát... Aztán megsajnáltam, mert nem tűnt teljesen százasnak, már elnézést a megfogalmazásért. De amikor minden nap legalább négyféle ötlettel állt elő, és tízféle feladatunkba kotyogott bele, kezdett sok lenni. És nehogy azt gondoljátok, hogy ezeket kósza tippeknek tekintette! Minden egyes alkalommal utánajárt, hogy komolyan vettük-e az észrevételeit, és optimalizáltuk-e a munkafolyamatainkat. Ha nem, akkor szóvá tette. Újra meg újra.

- De semmi komolyabb, igaz?

- Ha mindez nem tekinthető annak, akkor valóban. Kacifántosabb ügyekről nem tudok körülötte.

- Mindenesetre, megindokolja, hogy Litvin prof miért volt jóban vele. - Mosoly ült ki a szájam szegletébe. - Ő is alapos, precíz, tökéletességre törekvő ember, bár ő nem beleszólós.

- Hát, nem, a professzor poros nyomába sem ér Finch alkotásainak. Ezt az Ambrosius Finchet úgy képzeld el, hogy ülök a könyvtárpultban, címkéket javítok, láthatóan nem érek rá. Ő már tolul is be a pult mögé - ahová egyébként többször rászóltunk, hogy vendégek nem jöhetnek be -, és feldúltan nyomja a kezembe a listáját. Jobbra-balra igazgatja óriási szemüvegét. Azt gondolnám, sürgős ügyben könyveket keres. Félbehagyom, amit csinálok. Nézem, mit mutat: Felírta, hogy milyen sorrendben kellene leengednünk a rolókat és percre pontosan mikor, hogy a lehető leghatékonyabban zárhassuk ki a nyári nap tűző sugarait!

- Egész jó gyilkossági indítéknak hangzik.

- Ironizálhatsz, aranyom, de hidd el, ha találkoztál volna vele élőben, te is két nap után a falat kapartad volna. Megértem, hogy volt pár autisztikus vonása, de azért nem olyan mértékben, hogy ne tudta volna észrevenni magát, ha akarja. Amikor például a könyvtárigazgatóval beszélt, érdekes, sikerült visszafogott hangnemet megütnie. Neki nem mert úgy replikázni a sületlenségeivel, mint nekünk.

- Hm, meglátjuk, mik derülnek még ki erről a Mr Finchről. - Készítettem magamnak pár feljegyzést, aztán elvettem a kezem a gépem billentyűzetéről. - Lehet, hogy a három vendég a leggyanúsabb? Az újságírónő, az idősebb kutatónő és a sérült férfi, akit a gyógyszertesztprogram érdekel?

- Ööö... de miért pont ők? - értetlenkedett rögtön Quentin.

- Mert a laboránsoknak egész évben bármikor módjukban állna eltulajdonítani a kísérleti termék négy mintapéldányát. Talán még úgy is, hogy fel se tűnjön a készletváltozás. Miért pont ezt az alkalmat választották volna?

- Igaz - hagyta rám Quentin. - Az agykutató központ jól őrzött, híresen biztonságos létesítmény. Illetéktelenek nem juthatnak be. A vendégeknek egyedül ez az egy alkalma nyílhatott hozzáférni a gyógyszerekhez.

- Ami viszont a laboránsokra utal - vezettem elő azonnal az ellenérvemet is -, hogy egy laikus mi a manóért használna ilyen speciális készítményt gyilkoláshoz? Már ha tényleg történt gyilkosság. Nem lenne elég leütni a fickót féltéglával vagy akármi? Igaz, hogy akkor nyomozás indulna, de a rendőrök jó eséllyel sosem jutnának el az elkövetőig. Főleg, ha húsz évvel korábbi londoni emlékekre vezethető vissza a tett. Ki másnak esne kézre tesztkészítményt használni, mint azoknak, akik időtlen idők óta dolgoznak a fejlesztésén?

Quentin ekkor felemelte a mutatóujját:

- Lehet, hogy abszurd kérdésnek fog hangzani, de Litvin igazgató maga nem lehet gyanúsított? Ő is jelen volt a rendezvényen.

Elnevettem magam a felvetés hallatán:

- Szupi, hogy ennyire nyitott hozzáállással kezdesz a közös nyomozásunkhoz, hogy mindenkit számításba veszel. De Litvin prof saját maga tett rendőrségi feljelentést, majd hozta elénk az esetet - amire semmiféle épeszű indokot nem látok, ha sáros az ügyben. A rendőrségi feljelentés még csak-csak lehetne porhintés, de rá egy hétre magándetektív bevonása? Ehhez már Dalton mama szintű trükkösködés kéne, és a professzor az az ember egész városunkban, akiből legkevésbé néznék ki bármiféle alattomos suskust. Főleg nem ilyen szövevényes taktikázást.

- Még rólam is hamarabb feltételeznéd? - méltatlankodott Mrs Blackhawk a háttérben.

- Ön, mamika, a listám ellentétes végén szerepel - hunyorítottam rá. - Na de, hagyjuk is az elméleteket! Lássuk a tényeket!

Felkeltem az asztaltól, igyekezve nem tudomást venni bokám tiltakozó rándulásáról.

- Quentin, ha nincs most ügyfélidőpontod itt, ahol az asszisztensem szemmel tudna tartani, menjünk együtt terepre! Litvin prof megküldte nekünk az elhunyt lakcímét, így megnézhetjük a néhai Mr Finch házát. A rendezvényre regisztráló külsős jelentkezőktől több személyes adatot előre bekért: a teljes nevüket és a címüket is, hogy kétséget kizáróan igazolható legyen a személyazonosságuk. A prof azt írta, hogy később további adatokat is tud még szolgáltatni. Addig is, tekintsük meg a helyszínt, ahol a vélelmezett gyilkosság történt!

*

Mint kiderült, Finch nem házban lakott, hanem földszinti lakásban. Biztonsági kamerát nem láttam, sem a környező sarkokon, sem a kapunál. Mindhárom épületszintet és a legömbölyített, márványkorlátos erkélyeket is körbenéztem kívülről, de sehol semmi videórögzítő alkalmatosság. Pech. Így aligha bizonyítható, hogy fogadott-e Finch szánt szándékkal vagy akaratán kívül látogatót a halála előtt. A bejutás legalább könnyű volt, mert a kapu ki volt támasztva. Két lakó éppen költözött, és lefelé hurcolták az óriási dobozokat, ők hagyták nyitva a bejáratot. Besurrantunk mellettük, és megkerestük Finch lakását. A költözködők a legfelső szintről cipekedtek, és a földszinten senki nem kóválygott, úgyhogy a megfelelő méretű tolvajkulcsommal kipiszkáltam a zárat. Quentin azért biztos, ami biztos, őrt állt a liftnél, de nem ütköztünk akadályba. Beengedtem magunkat.

Benn sem tébláboltak Finch örökösei, és más kellemetlen meglepetés sem ért.

- Remek - néztem körbe. - Tied a konyha és a fürdő, enyém a hálószoba és a dolgozó. Itt fejezzük be együtt a bejárati folyosón. Kezdhetjük?

Quentin idegesen nyújtogatta a nyakát. Figyelte még mindig, nem ugrik-e elő valamelyik rejtett szegletből egy lakó. Úgy tűnik, elszokott már a nyomozási módszereimtől.

- Jó, jó - reagált végül fáziskéséssel. - Indulok a konyhába.

- Mindent fotózz le a telóddal! - figyelmeztettem búcsúzóul. - Az olyan részleteket is, amik perpill nem tűnnek fontosnak. És ami gyanús és mozgatható, azt nyúld le nyugodtan!

Inkább eloldalgott a konyhába, mielőtt tovább fejtegetem illegális feladatait.

- Gumikesztyű! - szóltam még utána.

Én már felhúztam a zárfeltöréshez, úgyhogy miután behajítottam egy tasakot Quentin után az étkezőasztalra, kezdhettem is a saját küldetésemet.

A dolgozószobának vélt helyiséggel indítottam, mivel itt talált rá a takarítónő a hullára. Már kifertőtlenítették és kitakarították a szobát, érződött a szúrós vegyszerszag. Félre voltak tolva a bútorok is egy kupacba, láthatóan nem maradt meg a természetes elrendezésük.

Ez egyrészt - higiéniai szempontból - határozottan jó hír volt. Egyébként sem az lett volna minden vágyam, hogy többnapos holttest után maradt foltokban gyönyörködjek. Másrészt viszont, jó eséllyel megsemmisültek a használható nyomok, ha voltak valaha egyáltalán. Hatósági nyomozásnak már tényleg nem sok értelme lenne, muszáj nekünk hozzálátnunk.

Félretoltam az irodaszéket, és az állítható magasságú íróasztal kivizsgálásával kezdtem. A laptopot jelszó védte, úgyhogy betuszkoltam a gépet az oldaltáskámba. Meglátjuk, mit tudunk vele kezdeni. Kapkodva összeszedtem mindent - töltőkábelt, külön egeret, pótbillentyűzetet - ami a gép hiányára utalhatott. Bezsuppoltam az eszközöket egy üres kukászsák mélyére, majd becsúsztattam a bútorhalom közepére. Hátha minél később jönnek rá az örökösök, hogy eltűnt a gép, és vissza tudnám csempészni, mielőtt patália lenne belőle.

Még pár kéziratot találtam az asztalon, Finch regényének a vázlatait, valamint nyomtatót és szkennert. Ezeket csak lefényképeztem. A regényvázlatot oldalanként fotóztam, úgyhogy jó darabig elpöszmögtem vele. Finch több mint tízszer újraírta. Nem tudtam most elolvasni és elemezni, mert minél kevesebb ideig akartam a tetthelyen időzni, de az biztos, hogy a pasas sokat variált.

Rátértem a fiókokra. Éppen egy gombolyagnyi összekötő kábel közepében turkáltam, amikor megrezdült a telóm. Korábban lenémítottam, mert nem akartam, hogy hangosan megcsördüljön a lakás csendjében. Jól is jött az előrelátásom, mert Mrs Blackhawk valóban képes volt és felhívott.

Átmentem Quentinhez, aki épp a pasas étrendi terveit fényképezte a hűtő ajtajára felmágnesezett táblázatokról.

Kihangosítottam az öreglányt, hogy Quentin is hallhassa.

- Mi az? - szóltam bele fojtott hangon. - Nem igazán alkalmas...

- Küldött a professzor e-mailben pár újabb dokumentumot és információt az irodánknak.

- Igen? - noszogattam. - Olyan sürgős, hogy külön fel kellett minket csörögni miatta egy betörés kellős közepén?

- Van itt valami furcsaság. - Mrs Blackhawk tartott még egy kis hatásszünetet, aztán tovább mondta: - Litvin professzor megküldte annak az újságírónőnek a nevét a részvételi papírokból, aki a helyi laptól kiment megtekinteni a laboránsok előadását.

- És, mi a fura?

- A neve.

- Miért? Mi az?

- Anita Carroll.

Leesett az állam.

Anita Carroll megyénk egyik leghíresebb oknyomozó riportere volt. Még én is hallottam a munkásságáról, pedig az újságírás terén nem vagyok jártas. Mindenesetre, ha a rágalmakon és felfújt botrányokon csámcsogó Marta Sorbet és Vaughn Hoolock - vagy az irántuk rajongó éretlen helyi vlogger, Zoey Vinson - képviselte a médiának azt a vonalát, amit nem túlságosan tudtam tisztelni, akkor Anita Carroll volt az ellenpólus. És az egyetlen ember, akitől tinikoromban autogramot akartam kérni. Odáig azért nem fajultam, hogy tényleg autogramkérő levelet írjak az akkor még viszonylag fiatal újságírónőnek, de az tuti, hogy bő tíz éve példaképem volt hónapokig. Azóta nemigen hallottam róla. Sajnos, pörgött tovább velem az élet, és nem követtem, mi lett a sorsa.

Annak idején azzal került be a köztudatba, hogy felderített egy emberkereskedelemmel foglalkozó hálózatot. Ha jól emlékszem, még azt is hagyta, hogy foglyul ejtsék, úgy gyűjtött belső információkat. Legalább negyven lány és kisgyerek életét mentette meg a bűnbanda felszámolásával. Utána meg külföldön dolgozott, háborús övezetekről is tudósított, és emberi jogi visszaélésekre hívta fel a közvélemény figyelmét. Szóval, megítélésem szerint elég menő dolgokat csinált.

Ahogy Mrs Blackhawk kimondta a nevét, máris rákerestem a telómon, mik történtek vele tinédzserkorom óta. Rémlett, hogy Carroll egy nyugat-ázsiai börtönben is ült a korrupcióellenes leleplező újságcikkei miatt. Valóban. Onnan egy jogvédő szervezet szabadította ki. Még utána is dolgozott a veszélyzónákban, aztán végül valami homályos személyes okból hazatért - szedtem össze a részleteket a pár róla szóló forrásból. Láthatóan nem sok magánéleti dolgot engedett kiszivárogni a médiába. Itthon is bűnügyi témákban írt, de a régiekhez hasonló, elhíresült cikkekre nem találtam utalást. Annyi biztos, hogy itt telepedett le, és apránként eltűnt a köztudatból.

Így is ezer százalék, hogy ha létezett olyan újságíró városkánkban, akit a szerkesztője nem fog dögunalmas tesztgyógyszer-bemutatók lejegyzetelésére küldeni, akkor az Anita Carroll. Amikor pedig Carroll saját szakmai honlapját is megnyitottam, láthattam, hogy évek óta szabadúszóként tevékenykedik. Különböző újságoknak adja el a cikkeit. Tehát, eleve nem a helyi lapunknál dolgozik, és nincs is semmiféle főnöke, aki kirendelhette volna.

Kimásoltam a honlapján szereplő arcképet. Átküldtem Litvin profnak, hogy nézzen rá, egyáltalán tényleg ez a nő járt-e náluk.

Anita Carroll testalkatra átlagos nő volt, talán egy-két zsírpárna kezdett rárakódni a kor előrehaladtával, az arca már kicsit karakteresebben kikerekedett, mint amikor tinikoromban láttam a portréképét a híradóban. A prof elég gáláns volt, amikor harmincöt és negyven közé lőtte be, mert egészen biztos, hogy Carroll az utóbbihoz közelített, és könnyen lehet, hogy felülről. Bár tény, hogy jól tartotta magát. Platinaszőkére melírozott barna haja a válláig ért. Hófehér arca természetellenesen fényes-sima a ránctalanító krémek túlzott használatától. A képen elegáns, bronzbarna selyemblúzt viselt.

Megjelent a képernyőmön Litvin válasza. A professzornak sikerült négy dagályos mondatban - üdvözléssel, elköszönéssel, makulátlan központozással - megfogalmaznia az egyszerű eldöntendő kérdésre adott feleletet. A lényeg legalább kiderült belőle. Igen. Tényleg Carroll látogatott el a laboránsok prezentációjára!

- Uhh - nyögtem fel. - Remélem, nem sikerült már megint belenyúlnunk egy jókora darázsfészekbe. Mit keresett ott Anita Carroll?!

4. fejezet: Megfigyelések

Kellett némi idő, mire túltettem magam a sokkhatáson, amit Anita Carroll nevének felbukkanása okozott. Nem tudtam azonban túl sokat morfondírozni azon, hogy tinikori példaképem ilyen váratlanul előkerült. Igyekeznünk kellett, hogy mielőbb elpucolhassunk a lakásból. Elköszöntem hát az asszisztensemtől, és visszatértünk a helyiségek átvizsgálásához. Próbáltam mindent a lehető legtöbb szögből lefotózni. A patent rendezett hálószobában különösen sok időt töltöttem. Ki akartam sütni, volt-e szexuális partnere Finchnek. Mivel ez a munkám - sikamlós részletek kifigyelése és légyottok feltárása - nyugodtan állíthatom, hogy kilencvenkilenc százalékos valószínűséggel észrevettem volna a nyomát, ha akad az elhunytnak valakije. Nem sikerült erre utaló jeleket felfedeznem. Jó eséllyel szingli életet élt, de legalábbis nem a saját otthonába vitte az esetleges szeretőit. Ezt a lakás többi része alapján is így feltételeztem. Semmi nyoma bárki más jelenlétének. Amikor már harmadjára forgattam át a szürke, jellegtelen ágyneműt, ráhagytam. Nem fog már hajszál, körömdarabka, flitter vagy egyéb apró nyom kihullani belőle.

A folyosót is végigfényképeztem. Aztán bezártuk magunk mögött a lakást, és kisurrantunk az utcára.

Quentin megkönnyebbülten fellélegzett, amikor biztonságos távolságra kerültünk betörésünk helyszínétől. No, igen, ő még nem tudja, hogy a cuccaim között ott csücsül az ellopott laptop.

- Azon tűnődöm, mi lenne a jó stratégia - árultam el közben hallgatásom okát. - Kire kellene először rászállnunk? A laboránsokra vagy a vendégekre? Te mit gondolsz?

Quentint zavarba hozta, hogy szakmai tanácsot kérek tőle.

- Ööö... izé... - makogta. Néha nagyon nehéz kinézni belőle, hogy hogyan áll helyt a tárgyalóteremben, ahol lehengerlő kommunikációs készségekre lenne szükség. De boldogul, sőt, ügyes abban, amit csinál. Láttam már tárgyaláson, és bár tény, hogy ott sem hozta egy marketing ügynök manipulációs stílusát, mégis olyan közérthetően és átláthatóan, ráadásul tiszta emberi jó szándékkal építette fel az érvelését, hogy meglágyította az esküdtek szívét. Mindenesetre, a bamba fej, amit most vágott, nemigen mélyítette volna el senki bizalmát a szakmai rátermettségét illetően.

- Kik a gyanúsabbak, ha csak magát a lopást vesszük alapul, és a Mr Finchcsel kapcsolatos gyilkossági teóriáktól eltekintünk? - folytattam. - Akik évek óta dolgoztak a löttyel, ezért tudhatják, mire való, és hogyan kell használni? Vagy azok, akik szabad bebocsátást nyertek egy prezentáció erejéig a laborba?

- Talán... talán inkább a vendégek.

- Aha, szerintem is - biccentettem. - Ha be akarnék törni gyógyszerért egy jól őrzött létesítménybe, valószínűleg én is pont így csinálnám. Kihasználnék valami külsősöknek tartott összeröffenést. Riadót keltenék, és a kavarodás közepette felpakolnék a készletből.

- Vegyük végig akkor először a vendégeket! - örült meg Quentin a helyeslésemnek, kihúzva magát. - Az újságírónőt kizárhatjuk, nem? Róla tudjuk a cikkei alapján, hogy nem pártolja a bűnözést. Aligha süllyedne odáig, hogy gyógyszereket lopjon.

- Nem biztos, hogy ez önmagában felmenti a gyanú alól. Kellhetett neki a tesztanyag a cikkeihez is. Vagy, ha nem előre tervezte be a lopást, csak például nagyon bekattant Mr Finchre, amikor meglátta...

- Mrs Blackhawk leírása alapján az elhunyt nem tűnt ennyire gyűlöletes alaknak. Meglehet, idegesítő volt a könyvtárban, meg olykor-olykor elragadtatta magát tanácsok osztogatásával, de segítő jó szándék vezérelte.

- A legutóbbi ügyemben egy boldog családi életet élő, kedves, szerény középkorú úriemberről - akit első blikkre szívesen elfogadtam volna apukámnak is -, kiderült, hogy szadista sorozatgyilkos. Egy szó mint száz, kár lenne felszínes benyomások alapján megítélnünk, hogy Mr Finch mennyire adott okot utálatra.

- Miss Carrollt akkor egyelőre ne zárjuk ki! - adta meg magát Quentin.

- Bár tény - toldottam hozzá -, hogy a lopás kapcsán valóban nem ő a leggyanúsabb, amennyiben feltételezzük, hogy előre kiagyalt volt.

- Hanem? Gondolsz konkrétan valakire?

- Egyértelműen. Szerinted, mi az az indok, amit bárki kapásból hazudhatna magáról, mint Agykutató Központ-látogatási célt?

Kicsit elgondolkozott visszakérdezésemen, aztán leesett neki:

- A fejsérülés.

- Persze. Akárki bekamuzhatja, hogy mondjuk, néhanapján megfájdul a feje egy-két régi ütés miatt. Fincogtassuk csak meg közelebbről azt a férfit, aki az állítólagos agykárosodása miatt őgyelgett a laborban!

Már be is pattantam Quentin kocsijának anyósülésére.

*

Miközben Quentin elindította a verdáját, és a járda mellletti buxusbokor letarolásán túl nem okozott más balesetet a kiállás során, rátértem a telóm nézegetésére. Kikerestem, miket küldött a professzor a látogatókról, és azok közül is az általunk előbb emlegetett férfiról.

- Itt van - nyitottam meg egy állományt. - A teljes neve Jared Medlar. Neked ismerős?

- Nem.

- Nekem sem, pedig helyi lakos. - Nyomkodni kezdtem Quentin GPS készülékét, és beírtam Medlar megküldött címét. - Mehetünk. Addig rákeresek neten a képére.

Kutakodtam egy sort Medlar után, de használható találat nem jött fel.

- Ez a fickó nem létezik - állapítottam meg -, legalábbis online. Semmilyen profil nem jött fel róla. Nem furcsa ez?

Quentint lekötötte, hogy tök szabálytalanul, a záróvonalon áttévedve kanyarodjon, úgyhogy nem tudott válaszolni, de nem is vártam. Költői kérdés volt.

Hogy ne kelljen látnom Quentin manőverezéseit, elmerültem inkább a halott Ambrosius Finch közösségi médiás profiljainak átnézésében. Egyszer már átfutottam az irodában, de most tüzetesebben is rászántam az időt az elhunyt férfi nyilvános internetes tevékenységeire. Semmi izgi. Annyi derült ki, hogy szeretett horgászni és online bridzselni. Egy-két netes bridzsverseny linkjét megosztotta. A legszebb halfogásairól pedig néha fotót posztolt rövid leírással a fajról és a tömegéről. A képek tanúsága alapján mindig egyedül horgászott. Úgy tűnt, kedvelte a magányt, amit a Mrs Blackhawk által adott személyleírás meg is indokolt. Családtagoknak, kollégáknak vagy jó barátoknak nyomát sem láttam.

Előhúztam a holmimból a laptopját, és felnyitottam az ölemben. Pár tippet beírtam jelszónak, mint például login, 12345, password, aztán egy-két kifejezést Finch nevéből és születési idejéből kombinálva, de nem értem el eredményt.

- Ejtsük útba az IT szakemberem irodáját, légyszi! - néztem fel. - Nincsen olyan messze Mr Medlar címétől, és le kéne adnom ezt a gépet mielőbb.

Quentinnek szerencsére még mindig nem tűnt fel, hogy kinek a laptopja van nálam. Inkább a mondandóm elején akadt fenn:

- IT szakembered? Már ilyened is van? Régen nem volt informatikai segítsége az irodádnak, ha jól emlékszem.

- Jah, Kip nem rég költözött a városba.

Nem részleteztem tovább. Elég ciki lenne beismerni, hogy a konkurenciához megyek számítógépes tanácsért. Kip ugyanis az apjával egyetemben városunk másik detektívirodáját vezette. Régebben nem is fűzött egyéb érzés hozzájuk némi egészséges utálkozáson túl. Az előző nyomozásom során viszont elkövettem azt a hibát, hogy megkedveltem Kipet. Na jó, csak mértékkel. De ahhoz elég volt, hogy amikor megláttam a jelszóval védett laptopot, azonnal ő jusson eszembe. Ő ugyanis IT zseni és rutinos hacker.

Amikor megmutattam Quentinnek, hol tud az irodaházuk mellett parkolni, újra az oldaltáskámba süllyesztettem Finch gépét.

- Zárd magadra a kocsit, és senki idegennel ne állj szóba! - figyelmeztettem Quentint, mint valami kisgyereket. - Mindjárt jövök.

- Jaj, Frida... - fintorgott rám.

- Most minimum másfél, de inkább két-három hónapig így fogunk élni, úgyhogy szokj hozzá!

- Nem esel túlzásokba kicsit?

- Dalton mama megyénk legszigorúbban őrzött női fegyházából megölette a bátyád szerelmét, aki ráadásul ravasz és trükkös nő volt. Semmi sem túlzás, ha Dalton mamáról beszélünk.

- Akkor még nem figyeltek úgy oda az őrei Mrs Daltonra...

Nekiszegeztem a mutatóujjamat Quentin mellkasának.

- Ne - becsüld - alá - Dalton - mamát! - tagoltam. - Soha.

- Csodákra azért ő sem képes.

- Biztos vagy benne? Lehet, hogy a bokám is azért gyógyul lassan, mert ő elég erősen szurkálja a voodoo baba talpát. Tudom, tudom, csak viccelek. De akkor is, Daltonék a rács mögött is tényezők. Nincs vita.

Megvártam, amíg tényleg magára kattintotta az ajtó biztonsági zárógombját, és csak utána mentem fel Kipék irodájához.

Kip apja ügyfelekkel volt elfoglalva a tárgyalóban, úgyhogy egyenest a fiú szobájába kopogtam be. Meg kellett ismételnem, mert a bentről kidőlő punk rock hörgés mellett nem hallotta meg. Csak akkor állt le benn a zene, amikor már rugdalni kezdtem az ajtólapot az ép lábammal.

- Mizu? - pillantott ki a hullaszín képű, feketére festett hajú srác. Vastagon kihúzott szemével mindig úgy néz rám, mintha hétköznapi történés lenne, ha felbukkanok. De legalább akkor igazán ledöbbenhetett volna, amikor múlt héten hoztam neki egy doboz aprósüteményt a születésnapjára. Hiszen azon még saját magam is meglepődtem, hogy nekiálltam neki vásárolgatni. Ő viszont ugyanilyen blazírt arccal fogadta, mint ahogy most áll előttem. Igaz, hogy akkor az apja ott sündörgött a háttérben, és a látszat megőrzéséért úgy tettünk, mintha csak kényszerű tartozást adnék meg.

Most odanyújtottam Kip felé Finch gépét:

- Mennyiért tükröznéd le nekem a merevlemezt?

Megnézte közelebbről a laptop adattábláját, aztán vállat vont:

- Nem t’om, Frida. Eléggé beugratásnak hangzik.

- Esküszöm, komoly a megbízás - tettem a szívemre a kezem, amikor ő átvette a gépet, hogy alaposabban szemügyre vegye.

Válaszom hallatán elharapott nevetésféleség hagyta el az ajkát, miközben végigfuttatta feketére lakkozott körmű ujját a laptop egy csavarral lezárt, műanyag burkolati elemén:

- Létezik olyan ember, aki elhiszi az esküjeidet?

- Minden normális, jóhiszemű személy...

- ... Aki nem ismer téged. - Vissza akarta adni nekem a laptopot, de nem vettem el tőle.

- Figyu, tényleg fontos - fogtam könyörgőre. - Nem tudok mást, akihez ilyen kéréssel fordulhatnék. Légyszi!

- Gondolom, lopott a gép, nem?

- Ne akadjunk fenn a részleteken!

- És, amikor majd a nyakamra küldöd a zsarukat, hogy eltulajdonított tárgy van a birtokomban? Akkor se aggódjak?

- Eskü, nem ellened akarom felhasználni. Meghalt gyanús körülmények között a gép tulaja. Kérlek, kérlek!

- Ha ez igaz, akkor miért nem a rendőrség vizsgálja a vinyót?

Felsóhajtottam:

- Jól van, mit kérsz cserébe? Nem pénzt akarsz, igaz?

Kicsit hallgatott.

- Oké, figyuzz, meg tudunk egyezni - mondta aztán. - Nekem is szükségem lenne diszkrét nyomozói segítségre. Pont a tiedre.

Lehidaltam a bejelentéstől. Nem is tudtam rá reagálni, csak tátott szájjal bámultam.

- A faterom - árulta el.

- Mi van vele?

- Megismerkedett valami nővel. De nem árul el részleteket, és ha én kezdenék el kémkedni utána, egyből lebuknék. Jól ismeri a módszereimet, ő tanított meg rájuk. Csak utána kéne nézned, hogy minden okés-e az új barátnőjével.

- Mi okunk van kételkedni benne?

- Nem t’om. Fura az egész. Fater a válás óta rendszeresen próbál ismerkedni, de eddig sosem hallgatta el előlem. Nem tetszik, hogy most ilyen titkolózó lett. Azt is onnan tudom, hogy egyáltalán van valakije, mert megint elővette a drágábbik kölnijét. Mindig akkor hinti be vele az ingnyakát, ha randira megy. Meg egyszer-kétszer hallottam, hogy egy nővel telefonál, de eloldalgott, mielőtt kifülelhettem volna a beszélgetés részleteit.

- Rendben, utánanézek - ígértem.

- Cserébe én meg kinyerem neked a laptop tartalmát.

- Szuper, köszi! Légyszi, írj össze mindent, amire csak emlékszel apád nőügyével kapcsolatban. Hogy mikor kezdődhetett, mikor kaptad el a beszélgetésfoszlányokat, milyen tónusú hangot hallottál, melyik napokon találkozhattak, satöbbi.

- Még ma átküldöm Mrs B e-mail címére. Ha sikerült megszereznem neked a gépről az adatokat, szintén rácsörgök Mrs B-re, de adj pár napot! Nem biztos, hogy gyors lesz, mert az alapszoftverem nem fogja tudni klónozni.

- Megegyeztünk.

Majdnem megnyúltam Kip felé, hogy hálásan megütögessem a vállát. De aztán még időben észhez tértem, és csak egy kellően rövidéletű mosolyt villantottam rá távozóban.

*

Quentin a telefonján olvasgatott, amikor leértem a kocsihoz. Már korábban továbbítottam neki a professzor által küldött anyagokat, és azokat böngészte.

- Mit találtál? - érdeklődtem.

- Az egyik laboráns közösségi profilját nézem. Priya Chwala a lánykori neve, a férjezett neve Ross. És tudod, hogy hívják a férjét? David Ross.

Ismerősen csengett a David keresztnév. Egy pillanatra el kellett gondolkodnom, hogy hol került elő mostanában. Aztán beugrott, hogy Litvin így nevezte meg az egyik laboránsát, aki a prezentációt tartotta.

- David? - ismételtem el. - Mármint, ugyanaz a David, aki jelen volt az előadáson is az ominózus napon?

- Róla van szó.

- A professzor nem is említette, hogy két érintett laboránsa házaspárt alkot. Hm, ez pont olyan részlet, amit csak Litvin ítélhetett meg irrelevánsnak a kiváló érzékével. Persze, lehet, hogy tényleg nem számít, de akkor is mondania kellett volna. - Legyintettem magamban Litvinre. - És, mi van a párocskánkkal? Miért őket emelted ki?

- Mert Mrs Ross épp most osztotta meg a közösségi hálón, hogy egy pizzériában ebédelnek a családjával. Ne menjünk oda először? Tökéletes alkalom lenne a rejtett megfigyelésre. A képek alapján a férje és a három kamasz gyerekük is ott van.

- Nagyszerű, gyerünk!

Quentin elindult. Nem volt közel a hely, ezért - hogy még időben ottérjük a Ross-családot – erőteljesen rálépett a gázpedálra, ami a vezetési képességeiből kifolyólag valódi katasztrófa volt. Amikor végre megálltunk, szédelegve kecmeregtem ki a kocsiülésről.

Régen itt a La Volpe étterem működött. Lepukkant, kétes hely, elfuserált pizzákkal, de amióta gyászsújtotta tulajdonosa egyik napról a másikra gyanús körülmények között eltűnt a nagyvilágban, a La Volpe pizzériát felvásárolta egy étteremlánc. Kellemes, családbarát vendéglátóhely kerekedett belőle. Mindenesetre nem rongyrázó, felvágós étterem, szóval a helyválasztás alapján, és abból kiindulva, hogy Priya Ross büszkén betaggelte ország-világ előtt, valószínűsíthető, hogy a Ross-család nem befeszült sznobokból áll.

Besétáltunk, mintha mi is csak hétköznapi vendégek lennénk, és leadtuk a pultnál a rendelésünket. Én egy kisméretű vegán zöldséges pizzát kértem, Quentin viszont valami tripla-sajtos-dupla húsos baconös-majonézes óriásszendvicset négy adag sültkrumplival. Amikor először láttam enni, meglepett, hogy cingár srác létére hogyan bír gigászi adagokat eltüntetni a lehető legkalóriadúsabb ételekből, de már napirendre tértem fölötte. A szemem sem rebbent a rendelése hallatán. Inkább azt figyeltem, hogy hol van szabad asztal, ahonnan szemmel tarthatnánk a Ross családot. Kinéztem az egyik sarkot, és letelepedtünk.

A közösségi médiás képek alapján nem volt nehéz beazonosítani célpontjainkat.

Mrs Ross közepesen csinos, elegáns megjelenésű nő volt. Hosszú, fényes fekete haja leengedve omlott alá a hátára. Még csak egy-két ősz hajszál jelent meg benne, alig törték meg a sötét zuhatagot. Egy nagy, teknőspáncél-mintás csattal tűzte hátra az előre lógó tincseket. Sötétbarna arca viszont elég fáradt benyomást keltett a táskákkal a szeme alatt és pár ránccal a homlokán. Szürke szoknyaruhát és fekete blézert viselt.

A férje, David Ross tűnt a család legélénkebb tagjának. Ő tartotta szóval az asztaltársaságot, és vidám történeteket mesélt, miközben a két fiuk és a lányuk a telefonjuk nyomkodásával volt elfoglalva. Csak akkor néztek fel, amikor egy-egy falatot belapátoltak a szájukba. Rosst ez a fásult tini-közöny sem tartotta vissza, harsogó nevetéssel anekdotázott. Az aranybarna bőrű, sötéthajú férfi pár évvel lehetett idősebb a feleségénél, neki már mákosodott a haja. A sörhas is kialakulóban volt, de egyébként korához képest jóvágású férfinak számított. Némi rendszeres testmozgás pikk-pakk helyrehozta volna. Halványrózsaszín pólóingben és farmerben volt. A karján valami tetoválást is láttam, de ilyen messziről nem lehetett kivenni.

A tizenéves gyerekeken nem időztem túl sokáig, mert egyelőre a leghalványabb okom sem volt feltételezni, hogy bármi közük lenne Finch balsorsához vagy a gyógyszerlopáshoz. Csak annyira néztem rajtuk végig, hogy vonásaik alapján megállapíthattam: mindhárman vérszerinti gyermekek. Feltűnően hasonlítottak a férjre és a feleségre is.

Inkább a házaspár tagjai közötti nonverbális jeleket figyeltem. A feleség volt a visszafogottabb, de az ő gesztusai is szeretetteljesek voltak. A férfi életteli nyitottsággal fordult mindegyik családtag felé. Még valami kémiát is érzékeltem közte és a felesége között, amikor például egyszer rátette a kezét a nő karjára, és összetalálkozott a tekintetük.

- Kérdés, hol éltek húsz évvel ezelőtt - töprengett el Quentin a háttérben.

- Londonban - böktem a telefonomra.

- Komolyan?!

- A kocsiban visszagörgettem a profiloldalukon. A négy évvel ezelőtti házassági évfordulójukra kiposztolták a megismerkedésük történetét. Londonban jöttek össze, egy kutatóprogram keretei között, amikor a PhD munkájukat végezték. Ott is nőttek fel, és még évekig ott laktak.

- Hm, wow.

- Jaja, elég gyanús. De nekem még mindig az a bizonyos Mr Medlar tűnik a legkétesebbnek, az ellenőrizhetetlen fejsérülés-sztorijával és a zéró online jelenlétével. Ha befejeztük a kaját, lássuk, mit tudunk róla kideríteni!

5. fejezet: Jared Medlar

Jared Medlar háza a városhatár közelében helyezkedett el. A lepukkant utca több telke vagy üresen állt, gazokkal és bozóttal lepve, vagy elbontásra váró romhalmazok éktelenkedtek rajta, olcsó drótkerítéssel leválasztva. A járdát szemét borította. A sarkon kukássapkás suhancok beszélgettek, 5XL méretű pólóban és térdig lógó ülepű farmergatyában. Félreérthetetlen oldalpillantásokat vetettek Quentin érkező autójára.

Nyomorúságos bokámhoz képest energikus léptekkel vonultam Medlar bejárati ajtajához, és hosszan nyomtam a csengőt a szürke, hajdan jobb időket látott ház ajtajánál. Quentin kétszer is ellenőrizte, hogy jól zárta-e le a kocsiját, és csak utána követett.

Be kell valljam, elbíztam magam. Medlar olyan ígéretes jelöltnek tűnt. Nuku online profil, ellenőrizhetetlen fejsérülés-ürügy, félreeső házikó rossz környéken...

Amikor azonban megpillantottam az ajtót nagysokára résnyire nyitó férfit, láthattam, hogy légvárat építettem. Medlar sérülése ugyanis olyan mértékben valós volt, hogy letagadni sem lehetett volna. Semmi esetre sem rögtönzött kifogásról volt szó. A férfi feje körülbelül úgy nézett ki, mintha valaki kalapáccsal darabokra vert volna egy görögdinnyét, majd megpróbálta volna fél perc alatt újra összerakni, és putty, összeforrasztotta volna. Őszes-szürkés, rövidre nyírt haja sem tudta eltakarni a sérüléseket. A homloka tetejéről induló idomtalan sebhelyek keresztül kasul cikáztak, némelyik még az arcán is folytatódott bal oldalon.

Quentinnek elakadt a szava hirtelenjében, úgyhogy én szólaltam meg:

- Üdvözletem! Mr Jared Medlart keressük.

- Én vagyok - válaszolta galuskás hangon. Nyilván az agysérülés lehetett a ludas a lassan, nehézkesen formázott szavakban. Mindenesetre, ha valaha volt is bármiféle akcentusa - például brit -, az így tökéletesen kifülelhetetlenné vált.

- Zavarhatjuk két percre? A Lorne Nyomozóirodától jöttünk.

- Hogy honnan? - nézett rám áthatóan sötétbarna szemével. - Mit akarnak tőlem?

- Az Agykutató Centrum igazgatója felkért, hogy kerítsünk elő négy eltűnt gyógyszeres ampullát. Biztosan hallott az esetről.

- Igen, a rendőrök is meglátogattak, feltettek pár kérdést. Valaki ellopott négy adag tesztgyógyszert a bemutató napon, igaz?

- Pontosan.

- Jól van, jöjjenek be! - enyhült meg. - Litvin igazgató nemes lelkű, tiszteletre méltó tudós. Segíteni akarok neki. A legutóbbi gyógyszere sokat segített a fejfájásomon. Az új gyógyszer, amelyikből eltűnt a négy adag, szintén a koponyaűri nyomásra fejt majd ki jótékony hatást. Feliratkoztam a tesztprogramba alanynak. Várom, hogy elinduljon, mert az utóbbi időben rosszabbodik...

Nem folytatta, mintha elvesztette volna a gondolat fonalát, vagy csak rájött, hogy mégsincs kedve megosztani velünk az egészségi állapota részleteit.

Botra támaszkodva előrement az előszobai folyosóra, mi pedig követtük. Megnyitottam a telóm jegyzetelő alkalmazását.

- M... mi történt a fejével? - lehelte alig hallhatóan a fülembe Quentin, aki még mindig a férfi látványának hatása alatt állt.

Engem nem tartottak vissza gátlások, úgyhogy normál hangerővel elismételtem a kérdést:

- Mi történt a fejével?

Medlar egyébként is csoszogó léptei még jobban elakadtak.

- A tetőt javítottam, és megcsúszott a létra. Nagyot zuhantam. A fejem pont a betonra csapódott. - Reszelős lélegzetvétel hagyta el a torkát. - Lehetőleg kíméljenek meg attól a reakciótól, hogy mekkora szerencsém volt, hogy egyáltalán életben maradtam.

- Nem szándékoztunk ilyesmit mondani - böktem oldalba a könyökömmel Quentint, aki éppen valami hasonló biztató kommentre nyitotta volna a száját.

- Mindenesetre, megmaradtam - tette hozzá Medlar maga elé mormogva.

Felírtam a telómba az elmondott balesetet.

- Régen volt? - érdeklődtem.

Egyszerre visszafordult, és tekintetét megint egyenest rám szegezte:

- Mi köze a zuhanásomnak a tolvajláshoz?

- Feltételezem, semmi.

- Akkor miért kérdez róla?

- Csak úgy érdekelt.

Vesébe látó pillantása árulkodott arról, hogy nem hitt nekem.

- Üljenek le valahová! - intett körbe a nappaliban.

Hétköznapi helyiség volt, körben tele könyves polcokkal. A pasas nem takarított túl sűrűn, mert a kötetek tetejét többnyire por lepte. A parkettás padlót azért tisztán tartotta. A vörös fotelok kellően kényelmesek voltak.

- Ételre-italra ne számítsanak! - jegyezte meg Medlar nem túl kedvesen.

- Miért, az előző vendégének látom, hogy hozott italt meg kekszet - böktem a dohányzóasztal felé, amelyen ezüsttálca állt üres pohárral és morzsás tányérral.

Quentin behúzta a nyakát mellettem. Igen, határozottan el van szokva a munkastílusomtól. Medlar úgy meredt a tálcára, mintha most látná életében először.

- Az csak a saját ebédem maradványa - motyogta. - Behoztam a konyhából az olvasáshoz.

- És mindennap kristálypohárból, díszporcelánból szokott enni?

Nem méltatta válaszra a kérdésemet, helyette annyit vetett oda:

- Ön mit kér?

- Egy pohár vizet, ha lehet.

Elcsoszogott a konyha felé. Quentin magában pöntyögött valamit rám, hogy egy rokkantat ugráltatok. Én viszont kihasználtam a férfi távollétét, és körbetúrtam a nappali szekrények fiókjaiban. Csináltam pár gyors fotót az ott tárolt papírokról, aztán mire Medlar megjelent a vizemmel, már a Quentin melletti fotelban ültem.

- Egyedül él? - érdeklődtem, mert az egyik fiókjában láttam, hogy a bezúdított papírok közül nem csak egy, hanem két útlevél fedőlapja is kifillent.

- Igen, miért?

- Emlékszik még a kérdéses napra? - kérdeztem mást - ezúttal én térve ki a válaszadás elől. - Mármint, a gyógyszerlopásra.

- Fogjuk rá. Az agyam néha megkever részleteket, de azért nagyjából rémlik minden.

- Kik voltak még jelen Önön kívül?

- Nem lehetne erről listát kérni Litvin igazgatótól?

- De. Szóval, kik voltak?

Nem tetszett neki, hogy tőle akarom hallani a választ, továbbra sem felelt egyenesen.

- Miért fontos, hogy mit mondok? - dünnyögte. - Olvassa el a regisztrációs ívet!

- Tegye meg kérem, hogy felsorolja, akikre emlékszik!

- Nem tudok neveket.

Olyan érzésem támadt, mintha túlhangsúlyozná a válaszát. Ráadásul alig volt hajlandó beleegyezni, hogy a többi résztvevőről kérdezzem. Úgy döntöttem, tovább fircangolom a témát.

- Akkor csak írja le a külsejüket, vagy ami beugrik róluk!

- Volt három laboráns. Ők tartották az előadást. Két nő, egy férfi. Egy újságírónő is eljött, és volt még ott egy idősebb hölgy, aki egy mappában hozott magával papírokat, azokra jegyzetelt. Litvin igazgató szintén meghallgatta a prezentációt.

- Mi a helyzet Mr Ambrosius Finchcsel? - próbálkoztam meg.

- Kivel? Azzal az íróval, aki az utolsó pillanatban visszakozott, és nem hallgatta meg a bemutatót?

- Igen. Őt ismeri?

- Aligha lehet híres szerző, mert az elmúlt években rengeteget olvastam, de még sosem találkoztam a regényeivel.

- Ha jól tudom, az úr csak hobbiból írogat. Nem tudok róla, hogy megjelent volna műve. Emlékszik arra, amikor Mr Finch belépett a labor ajtaján?

- Még előttem van, milyen halálra vált képet vágott.

- Miért? - tettem úgy, mintha nem tudnék az esetről. - Mi történt?

- Semmi. - Megvonta a vállát. - Csak állt ott, és bámult. Aztán kirohant a folyosóra, és nem láttuk többet. Litvin igazgatónak kellett elnézést kérnie a nevében.

- Min lepődhetett meg Mr Finch? Hová irányult a tekintete?

- Fogalmam sincs.

Elengedtem a kérdéskört, és rátértem a prezentációra:

- Az előadás során minden rendben ment? Senki nem tűnt feszültnek?

- Nem vettem észre, de nem is ilyesmivel foglalkoztam. Engem a készítmény érdekelt, a mellékhatásai, a használata, a projekthatáridők.

- A tűzriadóból mire emlékszik?

- Már végeztünk, összepakolták a jegyzeteket, és kimentünk a folyosóra. Ott mindenki szétszéledt. Én elindultam felfelé a lépcsőn, hogy utolérjem az igazgatót. Kérdéseket szerettem volna feltenni a tesztprogrammal kapcsolatban. Mivel csak engem érintett, nem akartam benn, a laborban feltartani a társaságot. Litvin igazgatónak viszont el kellett sietnie az előadás után, és nem tudtam lépést tartani vele. Nem hallotta meg, amikor utána szóltam. Mint látják, én meg nem tudok szaladni, főleg nem lépcsőkön. Szóval, szem elől tévesztettem.

Együttérzően bólogattam, akaratlanul is magam elé idézve a horrorisztikus élményt, amikor frissen sérült bokámmal fel kellett kínlódnom magam egy meredek lépcsőn a legutóbbi ügyem lezárásához. Medlar közben folytatta:

- Így hát, egy darabig egyedül tévelyegtem az emeleten, nem láttam sehol az igazgató urat. Végül a személyzet rám szólt, hogy látogatók nem tartózkodhatnak ott. Úgy döntöttem, elnapolom az igazgató felkeresését.

Khm, úgy is fogalmazhatunk, hogy jó darabig felügyelet nélkül maradt. Pont a riadó kitörése előtt.

- Már a kijárat felé tartottam, amikor megszólalt a tűzjelző rendszer - mesélte tovább Medlar. – Mindenkinek le kellett menni az udvarra. Ott átestem egy biztonsági ellenőrzésen, aztán haza is indultam. Ennyi történt.

- A többieket látta az udvaron? A három előadást tartó laboránst, az újságírónőt és a külsős kutatónőt?

- Ha jól rémlik, ott voltak.

- Elég fontos lenne pontosan felidézni.

Medlart mintha fárasztotta volna, hogy ennyire erőltetem a részleteket. De azért próbált elgondolkozni a kérdésen, látszott sebhelyes homloka ráncolásán.

- Az egyikükre nem emlékszem - mormolta maga elé. - A fiatalabb laboránsnőre.

- Elle Williams nem volt ott? - idéztem fel a professzor által küldött anyagokból.

- Ha így hívják. Mondom, hogy nem tudok neveket. Az udvaron már nem láttam őt. Vele kapcsolatban az az utolsó emlékem, amikor a csoporttal együtt kisétált a labor ajtaján.

- Rendben, köszönöm. - Gyors jegyzetet készítettem Elle Williamsről. - Most térjünk vissza az előadás idejére! Ön figyelte például, hogy az újságírónő miket írt le?

Medlar nem felelt azonnal. Meglepett hirtelen elhallgatása, ezért kérdőn néztem fel rá a jegyzeteim közül.

- A prezentáció főbb pontjait jegyezte fel - mondta ekkor már további késedelem nélkül. - Az elhangzottakat.

- Tett fel kérdéseket a hölgy?

- Nem.

- És a kutatónő?

- Az ő jegyzetelését végképp nem kísértem figyelemmel.

- Mi a helyzet a három laboránssal? Észrevett rajtuk bármilyen furcsaságot az ott töltött idő alatt?

- Nem mondhatnám. Annyi biztos, hogy rendkívül barátságosak voltak egymással, még viccelődtek is egymás között, de nem hallottam a részleteket. Csak jókedvűen nevetgéltek, miközben beüzemelték a projektort, és kiosztották a szóróanyagokat.

- Ez még Mr Ambrosius Finch felbukkanása előtt volt? Vagy utána?

- Előtte.

- Utána is nevettek még?

- Utána már nem. De szerintem mindenkit meghökkentett Finch oda nem illő elviharzása, aztán meg már kezdődött a prezentáció. Nem is lett volna több lehetőség baráti csevegésre.

- Beszélt Ön bárkivel a jelenlévők közül?

- Csak az igazgató úrral. Illemből megkérdezte, hogy van a fejem, én meg megköszöntem, hogy érdeklődik. Finch kirohanása kapcsán pedig megtudakolta tőlem, hogy lett volna-e fenntartásom az író látogatásával kapcsolatban. Mondtam, hogy nekem mindegy lett volna, azt sem tudom, ki az. Ennyire emlékszem.

Elővettem egy tollat meg papírt, és firkantottam a lapra egy téglalapot.

- Tételezzük fel, hogy ez itt a helyiség, ahol az előadást tartották - magyaráztam. - Megkérhetném, hogy mutassa meg a rajzomon, hol helyezkedett el az ajtó?

- Ha a felső részt vesszük a kivetítés helyének, az alsó részt meg a széksornak, akkor itt volt a bejárat - bökött rá Medlar a téglalap egyik oldalára.

Bejelöltem a kivetítés irányát és a székeket is, majd az ajtó helyét.

- Most pedig meg tudná határozni, ki hol tartózkodott, amikor Mr Finch belépett?

- Miért érdekes a Finch által rendezett kis műsor?

- Kérem, ezt bízza az irodámra! Csak mutasson rá legjobb tudása szerint a rajzon, hogy ki hol lehetett. Nem baj, ha nem teljesen biztos benne.

Lassacskán bökött az ábra különböző pontjaira, de azért végighaladt minden jelenlévőn.

Beírtam a mutatott pontokra egy-egy kört az adott személy monogramjával.

- Köszönjük szépen - tettem el aztán a lapot és a tollat. Utána rákérdeztem - mégiscsak útlevelek voltak a fiókjában: - Járt már külföldön?

- Még régen, nyaralni, pár hétre.

- Angliában?

- Nem, Ázsiában. Miért?

- Mindegy, nem lényeges - hessegettem el a kérdést. - Londonban tehát még sosem volt?

- Nem. Mi jelentősége Londonnak? Nagy-Britanniába csempészték a lopott gyógyszereket?

Nem adtam magyarázatot, csak sejtelmesen ingattam a fejem, és Quentin bokáját is megböktem a cipőm orrával, hogy ne javítsa ki Medlar tippjét. Medlar elfogadta homályos reakciónkat, és nem kérdezett több részletet. Talán belátta, hogy köt minket a szakmai titoktartás. Vagy eleve félrevezetésnek szánta a kérdését.

Quentinnel felálltunk, és távozóra fogtuk. A bejárati ajtónál jártunk, Medlar épp kinyitotta nekünk, amikor megpróbáltam utoljára faggatni:

- Még arra lennék kíváncsi...

Hangzavarba veszett a folytatás. Az utcán az egyik suttyó felpörgette a robogója motorját. A feldübörgő hangra Medlar összerándult, és keze erősen rászorult a kilincsre. Ujjpercei kifehéredtek. Vennie kellett két-három mély lélegzetet, hogy rendezni tudja arcvonásait.

- Zavarják az erős hangok? - érdeklődtem, részvétteljes ábrázatot öltve.

- A... az agykárosodásom miatt.

- Miért? Hogyan függ össze a kettő?

Mintha nem számított volna rá, hogy bárki is visszakérdez, Medlar ujjai újra megfeszültek a kilincsen.

- Nem tudom pontosan, erről orvost kéne megkérdezni. - Azzal becsukta az ajtót, és a kulcs csikorgásából hallottuk, hogy kizárt minket.

- Hirtelen vetett véget a társalgásnak - jegyeztem meg, összecsippentett szemmel végigmérve a házat távoztunkban. - Meg sem várta, mit akartam tőle kérdezni a robogó felbőgetése előtt.

- Gyanítom - csóválta Quentin a fejét -, hogy azért sértődött meg, mert kétségbe vontad, hogy a zajérzékenysége összefügghet a fejsérülésével.

- Miért, szerinted logikus volt, amit mondott? Hogy a váratlan, erős zaj az agykárosodása miatt érintette rosszul?

- Fogalmam sincs, nem vagyok orvos. De csak jobban ismeri a saját egészségügyi állapotát, nem?

Nem adtam választ, egy-két jegyzetet firkantottam még be a telefonomba Medlarról.

Quentin folytatta - továbbra is némiképp megrovó hangsúllyal:

- Egyáltalán, most, hogy látod, hogy szegény ember valóban sérült, és nem csak ürügyként használt egy kitalált fejsebet az előadás-látogatásra... Még mindig gyanúsítod bármivel is?

- Passz - tártam szét a karom. - Meglátjuk, mit mesélnek a többiek. Egyelőre elképzelésem sincs, Mr Medlar mi az ördögért tűnt kelletlennek, amikor a többi résztvevőről kérdeztem. Mindenesetre, egyre kevésbé tetszik nekem ez az egész.

6. fejezet: A tolvaj

Quentinnek vissza kellett térnie az irodába ügyfelet fogadni, úgyhogy visszakanyarodtunk Mrs Blackhawkhoz. Bár az asszisztensem elég rafkós, hogy kiszimatoljon valamiféle készülő Dalton-veszélyt, és kellő biztonsággal rajta tartsa a szemét Quentinen, inkább én is visszamentem. Úgy döntöttem, hogy tovább búvárkodom a neten a laboros prezentáció résztvevői után. Jobb alaposabban képbe kerülni, mielőtt közelebbi kapcsolatba lépek velük. Eddig csak felületesen keresgéltem - ideje, hogy minden előcsiholható részletet begyűjtsek.

Amikor viszont már három órája böngésztem az asztali gépemnél, fáradt nyújtózással dőltem hátra a székemen. Kiropogtattam elgémberedett tagjaimat. Kezdtem feladni.

Az eredményeim siralmasak voltak.

Az áldozat, Ambrosius Finch az égvilágon semmilyen érdemleges netes tevékenységet nem végzett. Az egyik fórum-felhasználónevét az e-mail címe alapján megfejtettem, de ott is csak kiokított néhány horgászt a megfelelő harcsafogási eljárásról. Bár a stílusa pont olyan idegesítő volt, mint ahogyan Mrs Blackhawk elmesélése alapján elképzeltem, mégis, az okoskodó horgászati posztjai aligha minősíthetők ütős nyomozói felfedezésnek.

Az agysérüléssel küzdő Jared Medlarról továbbra sem került elő infó. Próbáltam rátalálni a profiljára más módszerekkel is, hátha nem a teljes nevén, hanem becenév vagy hasonló alatt fut. Semmi.

Priya és David Ross esetében csak családi posztokat tudtam előkaparni. Még egy kétes kommentet sem bírtam lefülelni.

Mrs Greer - az idősebb kutatónő - csupán szakmai tevékenységek kapcsán jelent meg a neten. Egyébként kontyba tűzött hajú, szemüveges asszony volt, keselyűmód előre görbülő hosszú, vékony nyakkal. Gyógyszeripari kutatásokkal foglalkozott. A nevét megemlítő tanulmányok alapján kevésbé az orvosi résszel, inkább marketingkérdésekkel. Piaci értékesítési lehetőségekkel, vevői választási szempontokkal, csomagolási dizájnokkal. Titkon bíztam benne, hogy legalább az ő kutatása gyanús lesz - mondjuk, vészesen hasonlít Daltonék agykísérleteire. Az viszont egyértelműen kiderült, hogy nem is neurológia a szakterülete. A gyógyszermarketing miatt ment el meghallgatni az előadást. Sötét ügyletekre ő sem tűnt kézenfekvő jelöltnek.

Anita Carroll esetében dettó hiába kutakodtam. A már elolvasott oknyomozó-riporteri történetein túl nem sikerült szaftos részleteket előásnom. Ő, mondjuk, olyan sokfelé járt a nagyvilágban, hogy egyértelműen jelölt lehet Finch húsz évvel korábbi londoni ismeretségére. Ugyanez Mrs Greerről is elmondható volt. Az idősebb kutatónő nemzetközi kereskedelemben dolgozott húsz éve, ráadásul pont az európai vonallal foglalkozott. Minden további nélkül kiköthetett Londonban ő is.

Elle Williams kapcsán szintén hiábavalóan olvasgattam a közösségi médiás profiloldalán.

- Nem sikerült egyik nőt sem kizárnom - görbítettem le csalódottan az ajkamat. - És semmi terhelőt nem bírtam előkeríteni. Az egyetlen szembeötlő újdonság, hogy Elle Williams, a fiatalabb laboránsnő mindössze három éve készítette a profilját. Korábbról nem találok róla semmit. Így nála nem tudom ellenőrizni, hogy szóba jöhet-e a London-szál.

Quentin közbekotyogott:

- De Litvin igazgató kezeskedett a laboránsai megbízhatóságáért.

- Ugyan már! - legyintettem. - Ha valaha is Litvin emberismeretére alapoztam volna a nyomozásaimat, már rég nem itt lennék.

- Viszont azt te sem tagadhatod, hogy az Agykutató Centrum híres a biztonságáról és az alkalmazottai megszűréséről. Ha a hölgy például személyazonosságot váltott volna, mert büntetett előélete lett volna, arra rájöttek volna.

- Egyértelműen. Az átláthatóság-témakörre Litvin nagyon rá van görcsölve. No, meglátjuk! Millió oka lehet, hogy valaki új életet kezd.

Nem bocsátkoztunk további találgatásokba, mert Quentinnek megint ügyfele jött. Elvonult vele tárgyalni az eredetileg a nyomtatónak és szkennernek szánt oldalszobánkba. Még pont be tudtam oda tuszkolni két széket Quentin kedvéért, bár így már elég szűkössé vált a hely. Mindegy, ideiglenes kényszermegoldásnak megteszi.

A nap hátralevő részét a Finch házában készített fotók tanulmányozásával töltöttem. Megtudtam, hogy a pasas a keto-diéta egy speciális irányzatát követte. Magának sütötte a kenyeret saját őrlésű mandulalisztből. Mind a hatszáznyolcvankét fajta horgászcsaliját egységes, felcímkézett dobozokban tartotta. Szín szerint rendezte az összes ruháját, és a szürke meg a barna minden létező árnyalatában tartott otthon nyakkendőt. A márkás, de nem nagyzoló stílusú termékeket részesítette előnyben. Környezetbarát takarítószereket használt. Szelektíven gyűjtötte a szemetet. Bizonylatok alapján az is kiderült, hogy hová járt fodrászhoz, edzőterembe, optikushoz... De semmit, ami arról árulkodott volna, hogy mit forgathatott a fejében a halála előtt. Vagy hogy egyáltalán bármiféle érzelmi életet élt volna. Ennek fényében kezdtem egyre furcsábbnak találni a londoni nő viszontlátására adott viharos reakcióját.

Az anyagok egy részét elpakoltam a táskámba, hogy este is kéznél legyen. Aztán elcsíptem Quentint, aki éppen próbált észrevétlenül kislisszolni a nyomtatós oldalszobából.

- Hová, hová?

- Le akarok ugrani áfonyás palacsintáért - lengette meg a tárcáját felém.

- Mi van, ha Dalton mama támadása pont ott ér? Mindenki tudja, mennyire kedveled a közeli palacsintázót. Lehet, hogy régóta figyelnek, és az összes szokásodat ismerik.

- Csak egy tányér palacsintáról van szó.

- Majd együtt lemegyünk, és elvitelre kérjük. Ha netán belekotyvasztanának valami kábszert vagy mérget, az otthonom biztos rejtekében fejtse ki a hatását, ne a nyílt utcán.

- Ugyan már, csupán pár palacsinta...

- Össze is pakoltam, indulhatunk.

Könyökön ragadtam Quentint, hogy ne tudjon elpucolni. Kénytelen-kelletlen begyűjtötte az aktatáskáját. Elbúcsúztunk Mrs Blackhawktól, és lesétáltunk együtt a parkolóhoz.

Amikor már Quentin kocsijában ültünk, egyszerre törölgetni kezdte szögletes szemüvegét szarvasbőr ronggyal. Nem nézett rám, miközben bátortalanul megszólalt:

- Nem lehet, hogy a téged ért legutóbbi trauma miatt lettél ennyire aggályos? Az előző gyilkossági ügyed vége... Tényleg szörnyű, amit műveltek veled. Rettenetesen sajnálom, de... - Nyelt egyet. - Nem vagyok nagy bajnok az ilyenek megbeszélésében. Szóval, csak annyit akarok mondani, hogy talán a sok energiát a rossz élmények feldolgozására kéne fordítanod. Nem pedig a képzelt Dalton-merénylőktől való rettegésre.

- Dalton mama cinkosa márványszoborral verte agyon a bátyád szerelmét, Marta Sorbetet! Megszámlálhatatlanul sok ütéssel. El tudod képzelni, mennyi fájdalmat kellett átélnie a nőnek a halála előtt?

- Frida...

- Szerinted, a bátyád mitől kattant be? Attól, hogy Daltonék olyan kíméletesen és humánusan bántak az áldozatukkal? Vagy, hogy más példát említsek, Dalton mama egy magánnyomozót agyonüttetett baseball ütővel. Hajdan a saját lányát is megölette, addig gyógyszereztette! A másik lányát szintén megpróbálta eltenni láb alól, amikor problémát jelentett a terveire nézve.

- Tudom, de...

- A laboratóriumaiban emberek tucatjai haltak meg az eszelős Dalton-kísérletek során!

- Igen, és ez mind borzalmas, csak hát...

- Ki akarod próbálni bármelyiket?

- Nem, de... Lehet, hogy túl sok gondolatot pazarolsz Daltonékra. Mind börtönben vannak, Mrs Dalton ráadásul magánzárkában.

- Akkor sem kockáztatunk!

Ezzel lezártnak tekintettem a kérdést, és látványosan elfordulva tőle, kibámultam az ablakon. Nem volt jó ötlet, mert Quentin autós elindulását kár volt végignézni. Egy előnye volt, legalább véget ért a Dalton mamás társalgás.

Beugrottam felvenni Quentinnek a palacsintát a büféből, utána elhoztuk a cuccait a lakásából. Végül elhajtottunk hozzám.

- Öhm, Frida - köszörülte meg Quentin a torkát, és az ablakaimra frissen felszereltetett rácsok felé intett.

- Nem kell több megjegyzés a paranoid Dalton-képzelgéseimre. Bemegyünk csendben - siettem előre, amennyire bokám engedte. Hatástalanítottam az új riasztórendszeremet. Akkor tetettem fel, amikor megláttam Dalton mama leveleit. Quentin már lezárta a kocsiját, és mellettem állt, mire az összes számjegyet benyomtam. A rácsok is Dalton mama írásai láttán kerültek fel egyébként. És az önvédelmi tanfolyamos oktatóvideókat is akkor vettem meg online, plusz a két új flakon medveriasztó sprayt meg az állatkábító pisztolyokat... Mindent, amit csak hivatalos papírfolyamok nélkül, nyomtalanul meg tudtam vásárolni, nem éppen vadőri célra. És újra elkezdtem kilátogatni a lőtérre, céllövészetet gyakorolni. Illetve, azóta mindennap elvégzem a félórás önvédelmi gyakorlatsoraimat. Amint jobban lesz a bokám, futni is eljárok majd. De ezeket a részleteket már nem kellett tudnia Quentinnek. Felfogtam ésszel, hogyan nézhet ki ez az egész olyan kívülállóknak, akiknek nincsen első kézből tapasztalata Daltonékkal. Sőt, még azt sem tartottam kizártnak, hogy végül Quentinnek lesz igaza, és irreálisan aggódtam. Szóval, jobb, ha nem látja teljes mélységében az előkészületeimet, mert nem szándékozom zárt osztályon kikötni, köszönöm szépen. Viszont semmit sem akartam a véletlenre bízni, amíg le nem megy ez a nyavalyás Dalton-esküvő.

Quentin leült a nappaliban palacsintát enni. Én meg elpakoltam a vendégszobában a Vaughn Hoolock-nyomozás anyagait, hogy legyen hely az öccse cuccainak.

Amikor visszatértem Quentinhez, már el is tüntette az összes áfonyás palacsintát.

- Bocsi, remélem, nem kértél volna - törölgette a kezét a zsebkendőjébe.

- Nem, mert észrevettem, hogy marhafaggyúban sütik. Eddig növényi olajat használtak, de most átváltottak.

- Ja, és nem tudsz megenni állati zsírban sült dolgokat sem?

- Meg tudok, csak aztán brutál hányingerem lesz.

- Azt hittem, a hústól van bajod.

- Sajna, a zsírtól is.

Leültem mellé a szomszédos fotelba.

- Mi történt Pattyvel? - kérdeztem meg ekkor.

A régi középiskolai barátnőmre utaltam, akivel később is jóban maradtunk. Patty a helyi kórboncnok asszisztensnőjeként még egy-két nyomozásomban is segíteni tudott. Patty szeretett csinosan öltözni - mindig igényes kosztümökben vagy szoknyaruhákban láttam. Rövidre vágott, fekete haját a füle mögé igazította. Az orrában kristálypiercinget hordott az elegancia ellensúlyozásaképpen.

Patty még a Dimitrov-nyomozás lezárultakor jött össze Quentinnel - némi rásegítésemmel, és azóta egyre közelebb kerültek egymáshoz. Nagyon bírtam együtt őket. Egyrészt, mindkettőjükkel jóban voltam, és így szuper baráti szabadidős programokat tudtunk szervezni. Másrészt, mindig is úgy gondoltam, hogy egymás jó tulajdonságait erősítik. Patty elég szerencsétlenül választott korábban pasikat, csak összetörték a szívét. Quentin mellett nem kellett az állandó szerelmi drámáit hallgatnom. Boldog volt és energikus. Quentin pedig magabiztosabb és határozottabb lett Patty társaságában.

Az elmúlt két hétben viszont váratlanul kitették a profiloldalukra, hogy „Egyedülálló”.

Quentin megingatta a fejét:

- Tudtam, hogy előbb-utóbb le fogsz támadni ezzel a kérdéssel. Csodálom, hogy mostanáig vártál.

- Na de komolyan. Mi volt? Miért mentetek szét?

- Patty mit mondott?

- Semmit. Annyit, hogy nem akar róla beszélni, és hogy a te hibád volt.

- Az én hibám? - kerekedett el a szeme döbbenetében. - Képes volt ezt állítani? Hihetetlen.

- Igazából ezt csak én költöttem hozzá - ismertem be gyorsan, látva a Quentin arcán elhatalmasodó fájdalmat. - Patty nem árulta el, ki miatt történt. Bíztam benne, hogy könnyebben megnyílsz, ha azt hiszed, téged hibáztatott.

Felsóhajtott:

- Hagyjuk, tényleg! Nem akarok gondolni rá. Nincs egy söröd?

- De, hozz magadnak a hűtőből! Ugyebár, nem szép dolog ugráltatni a rokkantakat - mutattam a bokámra. - Egyébként is, kezdheted otthon érezni magad.

- Muszáj lesz - motyogta, és hamarosan két sörrel tért vissza.

Elfogadtam a felém nyújtott üveget, miközben rákérdeztem:

- Tehát, Patty tabu-téma?

- Igen, légyszi.

- Akkor biztosan megcsalt.

Quentin rám meredt:

- Miből jöttél rá?

- Nem kell hozzá válóperes detektívnek lennem, hogy tudjam, mi miatt reagálnál így.

Nagyot húzott a söréből.

- Nem tudnánk most már tényleg másról beszélni?

- Tehetek valamit érted? Leüvöltsem a fejét?

- Frida...

- Oké, oké, témaváltás - adtam meg magam. Előszedtem lakktáskámból Ambrosius Finch papírjait. Mrs Blackhawk kinyomtatta nekünk az irodában a fickó otthonában készített képeket. Egy nagy csokor papírt Quentin kezébe nyomtam, a maradékkal pedig én foglalkoztam.

Nekifogtam a regényvázlatokról lőtt képeim átfutásának:

- Lássuk, mit alkotott a szorgalmas úriember a halála előtt...

Nem sokáig kellett böngésznem, hogy ültömben felegyenesedve a homlokomra csapjak:

- Ó, de hülye vagyok, hogy erre nem gondoltam hamarabb!

- Mire?

- Itt van a kezemben Mr Finch legújabb regényének tucatnyi vázlata, de egyikben sincs szó semmiféle agyra ható gyógyszerről.

- Pedig azt mondta a professzornak, arról fog írni.

- Hát azt...

- Fura, hogy mégsem. De mit jelenthet?

Én még mindig a saját lassúságomon bosszankodtam:

- Elképesztő, hogy ennyi ideig tartott felfognom. Mi az az indok, amit a legkönnyebb bekamuzni, ha valaki gyógyszert akar lopni egy jól őrzött létesítményből?! Persze, hogy nem a régi fejsérülés... - Meglobogtattam a papírokat Quentin előtt a levegőben. - ... hanem a regényírás!

*

Másnap délelőtt Litvin lejött elém az agykutató központ portaszolgálatához, és személyesen kísért fel. Hátsó lépcsőt választott útvonalunknak, úgyhogy nem sokat láttam a steril folyosókból, csak a szürke lépcsőházban követtem a liftfülkéhez.

A professzor irodája az emeleti folyosó végén helyezkedett el. Nagy íróasztal foglalta el a jelentős részét. A falitáblák tele voltak ragasztva öntapadós cetlikkel és mindenféle feljegyzésekkel. Az asztallap is roskadozott a hajszálpontosan párhuzamosra igazított papírstócoktól. Egyből látszott, hogy Litvin nem túlzott, amikor azt állította, sok az elfoglaltsága az utóbbi időben.

- Foglaljon helyet, kisasszony! - intett az íróasztala melletti székek felé. - Ne terhelje, kérem, szükségtelenül a sérült bokáját!

- Köszönöm - huppantam le. - Azért jöttem egyébként, mert megfejtettem az ügyet.

- Igazán? Ez még Öntől is szokatlanul gyors és hatékony teljesítmény.

Elégedetten kihúztam magam.

- Feltártam ugyan pár egyéb anomáliát - ismertem be azért. - Elképzelhető, sőt, gyanúm szerint valószínű, hogy elő tudna bukkanni baljós titok, ha elég kitartóan kutatnék. Csakhogy, aligha érintik az Ön igazgatói feladatait. Jelenleg legalábbis semmilyen bizonyítékunk nincs feltételezni az ellenkezőjét. Ergo, kár lenne fizetnie további nyomozásért. A lényeget megfejtettem: a tolvaj maga Mr Finch volt.

Litvin hitetlenkedve felvonta szőke szemöldökét. Én pedig késedelem nélkül nekiálltam az elméletem kifejtésének:

- Már eleve azzal a szándékkal ment el meghallgatni az előadást, hogy utána lopást kövessen el. Csak ürügy volt, hogy a regényéhez gyűjt információt. Semmiféle agyra-ható-gyógyszeres gyilkosságokról nem írt, Mr Finch nem is krimiszerző. Aztán meglátott ugyan valakit, akit nagyon nem akart, és emiatt kereket oldott a prezentáció elindulása előtt. Az épületet viszont nem hagyta el. Még az is lehet, hogy csak megjátszotta a viszontlátást, és nem is volt ott semmiféle nőismerőse. Talán mindössze időt kellett nyernie a tolvajlás előkészítéséhez. Vagy így akarta garantálni, hogy felügyelet nélkül mászkálhasson az épületben. Ki tudja? Mindenesetre, megvárta, hogy kiürüljön a labor az előadás után, majd elindította a téves tűzriasztást figyelemelterelésképpen. Lenyúlt négy ampullát. Nem tudom, miért tett ilyet, és a gyógyszer sem került elő az otthonából. Mégis, száz százalékig biztos vagyok benne, hogy így történt. Ez esetben pedig a szívroham jó eséllyel véletlen egybeesés. Vagy talán a lopás elkövetése miatti idegesség okozta. Ennyi.

Elővettem egy számlát, és lenyomtam az asztallapra Litvin elé.

- Adtam nyolc dollár tíz cent kedvezményt a végösszegből a korábbi együttműködéseinkre való tekintettel - daráltam. - Viszont a házkutatási szolgáltatás miatt százkilencven dollár felárat kellett felszámolnom.

Litvin csak futó pillantást vetett a végösszegre. Hm, igen, a zakója zsebébe hajtogatott díszzsebkendő többe kerül, mint az irodánk díjazása. Pedig elég vastagon fogott a ceruzám.

- Még ma elutalom - tette el a papírt rutinos közönnyel a legfelső iratos fiókjába. - Köszönöm, hogy megnyugtatott. Rossz érzés volt a gondolat, hogy netán a munkavállalóim egyike bűncselekményre ragadtatta volna magát. Főleg, ha még a gyilkosság gyanújának árnya is rájuk vetült volna... Örülök, hogy szó sincs ilyesmiről. Sajnálom, hogy Mr Finch így lóvá tett, és még az Ön irodájának is többletmunkát okoztam.

- Ugyan! Épp pangás volt, simán befért a napirendünkbe. Köszönjük a megkeresést!

Felkeltem, és búcsút intettem a profnak.

- Billt is üdvözlöm - mondtam még. - Minden rendben vele egyébként?

- Nos, nem igazán.

Rámeredtem a profra.

Felkészültem a bejelentésre, hogy Litvin már megint rommá dúlta az aggályaival az egyébként meglepően jól működő párkapcsolatát. Ha tényleg igen, most már olyan kiokítást tartok neki, hogy überelni fogom a legutóbbi nyomozásomkori kirohanásaimat is...

- Elnézést, félreérthetően fogalmaztam - helyesbített Litvin. - Nincsen súlyos gondunk, csak Bill újabb kutyát akar örökbe fogadni a menhelyről. Ráadásul kettőt. Egy testvérpárt.

Elmosolyodva fellélegeztem, bár a prof savanyú arckifejezéséből sejtettem, hogy számára nem annyira mulatságos.

- Valahogy majd csak megoldják a nézetkülönbséget - hunyorítottam rá, aztán elbicegtem az ajtó felé. Azon tűnődtem, hogy jó eséllyel bele fog telni néhány napba, mire sikerül végleg háttérbe szorítanom ezt a gyógyszerlopási történetet a gondolataim között. Vannak itt elhallgatott részletek. Ott fognak mocorogni talán hetekig a tudatom hátterében. De van épp elég bajom anélkül is, hogy ott keressek újat, ahol nem muszáj.

Már a küszöbön álltam, amikor mégsem bírtam visszafogni magam:

- Csak egy utolsó kérdést szeretnék még tisztázni. Az újságírónő miért volt ott az előadáson?

- Azt mondta, a főszerkesztője küldte, hogy a helyi kulturális eseményekről szóló rovatban tudósítson.

- Ez csak a fedőszöveg - legyintettem rá. - Anita Carroll nem a helyi lapnak dolgozik, hanem szabadúszó oknyomozó riporter, aki bűnügyeket tár fel. Mi érdekelte igazából?

- Fogalmam sincs, kisasszony. Bennem fel sem merült, hogy hátsó szándékkal érkezett volna.

Jaj, Litvin... Grimaszom láttán a prof hozzátette mintegy mentegetőzésképpen:

- Végig szorgalmasan jegyzetelt.

- Mit írt le? Esetleg Ön belepillantott véletlenül?

- Elhaladtam mellette, de nem tudtam elolvasni. Gyorsírással készítette a feljegyzéseit, nem hétköznapi írásmóddal.

- Miss Carroll tett fel kérdéseket?

Litvin homlokráncolva elgondolkozott:

- Nem is tudom... Várjon! Igen. Az előadás után megbeszélésre kellett sietnem, de a hölgynek még pont volt ideje egy gyors kérdésre négyszemközt.

- Mi volt az?

Láttam a professzor sápadt, vékony ajkának elnyílásából, hogy most esik le neki, hogy amit az újságírónő kérdezett, akár furcsának is minősülhet.

- Nézze, bárki mást is érdekelne a részlet. Nem gondoltam, hogy gyanús lenne, hogy rákérdez - próbált magyarázkodni. - Tényleg, teljesen érthető... Még az sem volt egyértelmű, hogy riporteri érdeklődés vagy csak emberi kíváncsiság...

- Mi volt a kérdése? - ismételtem el, egy-két decibellel hangosabban.

- Hogy szakmai véleményem szerint tényleg egy zuhanás utáni becsapódástól keletkezett-e Mr Jared Medlar fejsérülése.

Megdermedt a kezem az ajtófélfán.

- Miért, mi mástól?

- Kérem, Önnek is csak ugyanazt tudom mondani, mint az újságíró hölgynek. Mr Medlar orvosi tüneteivel kapcsolatban titoktartási kötelezettség alatt állok. Még privát véleményt sem kívánok megosztani.

- Akkor Ön szerint sem stimmel a létrazuhanás-sztori?

- Nem állítottam ilyet.

- De, az előbb valahogy úgy fogalmazott...

- Nem fogalmaztam sehogy. Megkérem, hogy ne forszírozza tovább ezt a kérdést Ön sem!

- Tehát Miss Carroll is erőltette?

Litvin távolságtartóan karba fonta a kezét.

- Próbálta, de tényleg nem értem rá, úgyhogy el kellett köszönnöm tőle. Azt mondta, hogy szeretne majd más kérdésekben interjút készíteni velem a helyi lapba. Átküldtem a titkárságra, hogy ott egyeztessen időpontot. Utána elsiettem.

- És, Miss Carroll tényleg kért időpontot?

- Igen. Tegnap délután négyre.

- Nocsak. Miért nem említette, hogy most nemrég volt interjúja vele?

- Mert nem volt. Miss Carrol nem jött el a megbeszélt találkozóra. Még csak nem is szólt, hogy más dolga adódott. Az általa meghagyott mobilszám meg nem él, így hát, nem tudtam utolérni. Azóta sem hallottam felőle, mintha a föld nyelte volna el. Khm, kisasszony, miért néz rám ilyen elhűlve?

7. fejezet: Elle Williams

Amikor kisétáltam az Agykutató Központ területéről, megcsörgettem én is a Carroll által Litvinnél meghagyott mobilszámot. Kellemes izgatottság fogott el, hogy talán életemben először beszélhetek Anital Carrollal. Litvinnek azonban igaza volt: a szám valóban nem élt.

Csalódottan fújtam egyet. Visszatértem az irodába, hogy a számítógépem nagyobb képernyőjén fésülhessem majd át a professzor által korábban továbbított adatokat.

Metsző pillantást vetettem Quentinre, aki épp egy gyros tálat falatozott.

- Honnan van ez a kaja? - kérdeztem vészjóslóan.

- Hm... kiszállítással rendeltük, és... öhm... Mrs Blackhawk ment le a portára átvenni. Én el sem hagytam az irodát.

- Tényleg így volt? - vallattam most az asszisztensemet.

Már az öregasszony sanda tekintetén láttam, hogy nem. Feltettem a kezem, és leültem az asztalomhoz.

- Quentin, még beszéljük meg, hogy milyen virágból kéred a sírcsokrot, amit majd készíttetek neked, aztán hagyjuk is az egészet!

- Sajnálom, legközelebb nem megyek ki egyedül a városba - ígérte Quentin behúzott nyakkal.

- Lezárhatom akkor a Finch-aktát? - kérdezte közben Mrs Blackhawk, nyilván, hogy másra terelhesse a szót. - Foglalkozhatunk Finchnél fontosabb ügyekkel?

- Mármint, úgy érti, hogy egy vélelmezett gyilkosságnál fontosabb ügyekkel?! - szűrtem a fogam között, az asszisztensemre is neheztelve Quentin ebéd-akciója miatt.

- Ami, mint kiderült, sima szívroham - replikázott vissza Mrs Blackhawk. - Mindenesetre, Finch még a halálában is el tudta érni, hogy mindenkit ok nélkül ugráltasson. Nem is ő lenne!

- Még nem zárjuk le - adtam választ ekkor élesen az eredeti kérdésre. - Szeretném megtudni, hogy Anita Carroll oknyomozó riporter milyen célból jelent meg az előadáson.

- Ugyan miért lényeges? - vitatkozott tovább Mrs Blackhawk, akinek volt mersze még ilyen paprikás hangulatomban is kötekedni. Quentin már észlelte, hogy jobb, ha nem húzogatja az oroszlán bajszát. Csendben munkálkodott a bűnjelként éktelenkedő gyrosa elfogyasztásán és az iratai összepakolásán.

- Mert Miss Carroll felbukkanása miatt elképzelhető, hogy Litvin prof intézménye valamiféle bűncselekményben érintett - válaszoltam, a nyugalmam utolsó foszlányaiba kapaszkodva. - És ha sötét ügy folyik ott, szükség lehet a segítségünkre. Már csak a professzor biztonsága érdekében is.

Mrs Blackhawk a fejét ingatta:

- Annyit még én is tudok, hogy Anita Carroll nem szorul a mi pátyolgatásunkra bűnügyek felderítésében. Nem lenne egyszerűbb ráhagyni, hogy kutasson, ami után akar? Előbb-utóbb egyedül is megfejti.

Lecsaptam a kezem az asztalomra türelmemet vesztve:

- Valaki szeretné még kétségbevonni egyéb nyomozói okfejtéseimet is?! Vagy a Dalton-ügy és a Finch-ügy megtorpedózása elég lesz mára mindenkinek?

- Én benne vagyok, hogy beszéljünk Miss Carrollal - igyekezett Quentin békíteni. - Nincs is mára több ügyfelem, akár mehetünk is.

- Még megpróbálom az otthoni számán felhívni - mondtam már kissé megenyhülve. Ki is fújtam a mérgemet az előbbi felcsattanással. - Előkapartam közben Litvin anyagaiból egy vezetékes számot, amit Miss Carrol hagyott meg a lakcímadataival együtt. Ha azt sem veszi fel, akkor valószínűleg otthon is hiába keresnénk.

Újra elfogott az örömteli várakozás, hogy megismerhetem Anita Carrollt. Csakhogy megint lehűtötte lelkesedésemet, hogy hiába csörgettem a vezetékes számot. Hívtam, hívtam, és semmi válasz.

- Hát, akkor más feladat után nézünk először. - Intettem Quentinnek, hogy indulhatunk. Nem akartam Mrs Blackhawk füle hallatára részletezni, hogy mennyire nem áll szándékomban lezárni Finch ügyét. Tisztában voltam vele, hogy az öregasszonynak tényleg nem tartozott a kedvencei közé ez az okostojás könyvtárvendég. Valószínűleg számos zavaró, idegesítő és tapintatlan emléke van róla. Aligha szívügye, hogy bármit is vizsgáljunk a pasas balsorsával kapcsolatban.

Amikor már a liftben voltunk, közöltem Quentinnel:

- Kimásoltam az anyagokból a fiatalabb laboránsnő, Elle Williams címét. Megpróbáljuk meglepetésszerűen meglátogatni, hátha otthon érjük. Mit szólsz? És ha azután sem kapunk választ Miss Carrolltól, akkor odaállítunk hozzá is bejelentés nélkül.

Quentin mindent rám hagyott készségesen. Aligha kívánta, hogy ismét bepöccenjek. Bár én már túl voltam a gyrosozása feletti bosszankodáson, de ő ezt nem tudhatta. Én meg nem siettem a tájékoztatásával.

Williams egy társasház emeletén lakott. Családias, lakóövezeti környék biztonságos belső udvarokkal, gondozott gyepsávokkal, felsepert lépcsőkkel.

A társasház falaira kitűzött papirosok is csak lakógyűlésekre és közösségi rendezvényekre - nem pedig a besurranók veszélyére figyelmeztettek.

Elle Williams saját maga nyitott ajtót nekünk.

Quentin hosszan rábámult a nőre. Amikor Elle-nek feltűnt, egyszerre már mélyen egymás szemébe néztek. Aztán mindketten zavartan fordultak félre.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Elle Williams több szempontból emlékeztetett Patty barátnőmre. Az egyetlen érdemi különbség az volt, hogy Patty huszonkilenc, Elle meg harmincnégy éves. De ezt leszámítva majdnem tükörképei lehettek volna egymásnak. Bár Elle haja nem fekete volt, hanem gesztenyebarna, de majdnem ugyanolyan formára vágatta. Neki az alsó ajkába volt kristálypiercing ütve az orra helyett. Az alacsony termete és törékeny alkata, plusz az általa viselt szürke, alakraszabott szoknyaruha akár maga Patty is lehetett volna. Ráadásul egy laboránsnő, tehát pont kábé annyira tudományos érdeklődésű, mint Quentin exe.

- Jó napot kívánunk! - léptem előre. - Litvin professzor megbízásából jöttünk, a Lorne Nyomozóirodától.

A nő szeme elkerekedett a „nyomozóiroda” hallatán, de meg tudta őrizni a nyugalmát. Lehet, hogy Litvin már felkészítette a várható látogatásunkra. Kitelik a professzortól, hogy elrontsa a meglepetés erejét. Nagyon reméltem, hogy nem történt ilyesmi.

- Jöjjenek be! - lépett hátrébb Elle, hogy elférjünk mellette. - Használják a fogast nyugodtan, ha szeretnék - bökött a felaggatott blézerek és női kabátok tömege felé.

Az előszoba zsúfolt volt a női cipők sokaságától, a nappali viszont tágas. A baracksárga, pihepuha szőnyeg kellemesen süppedt lépteink alatt. A fényes-fekete egészfalas házimozirendszer visszatükrözte alakunkat, ahogy besétáltunk.

A sarokkanapé és a fotelok között ott csotorászott egy borostás, harmincas éveiben járó pasas sörösüveggel a kezében. Fejébe kék-fehér baseball sapka nyomva. Kitérdelt farmernadrágja és ételfoltos pólója sugallta, hogy otthoni viseletben van. A férfi állvonala és orra feltűnően emlékeztetett Elle arcvonásaira, csak ő magasabb volt.

- A bátyám, Dean - adta meg a nő a magyarázatot, egyúttal minket is bemutatva, mint a Lorne Iroda detektíveit.

Futólag kezet fogtam a fickóval, aki nem tűnt a világ legbarátságosabb emberének. Egy antiszoc morranással faképnél hagyott minket. Átment a másik szobába pakolászni.

- Dean a válása óta volt kénytelen bebútorozni hozzám, és nem igazán örül a helyzetnek - mesélte a húga. - Ne vegyék rossz néven, ha nincs jó passzban! Még friss az élmény.

- Semmiség - legyintettem.

Fogadtak már ennél kelletlenebbül is. A magánnyomozói szakmában nem ritka, hogy az emberek nem repesnek az örömtől a felbukkanásomra. Egy nő például - akihez a válófélben lévő férje küldött - úgy rám vágta bemutatkozásom hallatán az ajtót, hogy millió darabra tört az üvege, beterítve engem tetőtől talpig.

Ráadásul jelen esetben kifejezetten örültem a morcos Dean felbukkanásának, mivel azt jelentette, hogy Elle Williams nem tök egyedül él. Így, ha esetleg alibiként az otthonlétét hozná fel bármilyen kérdéses időpontra, könnyebb lesz igazolni vagy megdönteni az állítását. Csak ezt a Deant kell megszorongatnunk. Mindezt, persze, nem fejtettem ki.

- Leülhetnénk kicsit? - böktem a fotelok felé inkább.

- Nyugodtan. Mindjárt hozok inni meg sütit. - Elle kilibbent a konyhába. Közben mi Quentinnel letelepedtünk.

Átvillant az agyamon, hogy itt is beletúrok egy-két fiókba, mint Medlarnál. Csakhogy Dean Williams fel-alá slattyogott a szomszéd szobában, és a konyha felé is nyitva állt az ajtó. Túl kockázatosnak ítéltem meg az akciót. Quentin kíváncsi, kérdő tekintetére némán nemet intettem a fejemmel.

Elle Williams nagy tálca csokis-vaníliapudingos muffinnal és két pohár hideg ásványvízzel érkezett. Hálásan vettük át tőle a szalvétánkat és innivalónkat, hogy nekiláthassunk a süteményeknek.

Quentin egyből eltüntetett egyet.

- Fenséges finom - porolta a morzsákat az ujjáról a szalvétájába -, Ön igazán ügyes.

Elle elnézően elmosolyodott a sztereotip feltételezés hallatán:

- Dean készítette ma reggel, de köszönöm szépen, majd átadom neki. Nincs időm süteményeket sütni, egész nap a központban vagyok. Közeledik a legújabb sajátfejlesztésű gyógyszerünk éles tesztfázisa. Emiatt éjt nappallá téve dolgozom, még hétvégén is. Kész csoda, hogy Önök most itthon találtak.

- Igen, hallottunk erről az új gyógyszerről - bólogattam együttérzéssel. - Jó nagy munka lehet. Voltaképpen ennek a kapcsán jöttünk mi is.

- A lopás, ugye?

- Tud bármit róla? - csaptam a lovak közé.

- Sajnos, csak annyit, amennyit az igazgató úr az eset után megosztott velünk. Meglep egyébként, hogy ilyesmi történt, mert semmiféle ép ésszel felfogható okot nem látok rá. Négy adag gyógyszer nem alkalmas tartós kezelésre. Mire használná bárki is?

- Ipari kémkedésre, jó pénzért eladni a konkurenciának, az előállításmód visszafejtésére? - soroltam a számomra leglogikusabbnak tűnő lehetőség mozzanatait.

- Kizárt. Az igazgató úr alaposan mérlegeltette velünk ezt a kérdést a lopás után egy értekezleten, és együtt arra jutottunk, hogy lehetetlen. Egyrészt, vadonatúj kutatási iránnyal dolgozunk, nincsen még valódi piaci verseny a területen, másrészt az előállításhoz használt technológia...

Itt elhallgatott, mert valószínűleg rájött, hogy még egy magánnyomozó előtt sem kellene belebocsátkoznia szakmai titkokba.

- Elnézést, nem fejthetem ki bővebben - szabadkozott. - Ha esetleg szükségük lenne a biokémiai háttérrel kapcsolatos adatokra, kérhetek Önöknek külön hozzájárulást az igazgató úrtól.

- Köszönjük, nem szükséges - mondtam rá egyből. Úgysem értenénk egy kukkot sem belőle. A lényeg, hogy ez az irány zsákutca.

Mást kérdeztem hát:

- Akarhatta esetleg az elkövető a készítmény valamelyik mellékhatását kiaknázni?

- Milyen mellékhatását? - vont vállat Elle Williams. Egykedvű reakciójából arra következtettem, hogy ezt a lehetőséget sem látja túl életszerűnek. - Ilyen kis dózissal nincsenek jellegzetes, jól beazonosítható mellékhatások.

- Tudna azért említeni pár gyakoribbat? - kértem.

- Egyetlen egyet tudok: memóriazavarok. Elsősorban átmeneti emlékezetkiesés. Vagy épp ellenkezőleg: túl éles emléktöredékek elővillanása. Emlékek összekeveredése, szétválása. Hétköznapi nyelven ilyesmiket figyeltünk meg, amikor a készítmény emberekre gyakorolt hatását vizsgáltuk. De ezek a jelenségek sem patológiás mértékűek. És csupán ideiglenesek. Csak a következő fázis után tudnék pontosabb valószínűségi arányt mondani, a szélesebb körű tesztelés után.

- Még négy ampulla sem okozhatna súlyosan tudatmódosult állapotot?

- Az eddigi kutatásaink alapján kizárható.

- Mi a helyzet a szívelégtelenséggel?

- Megfelelő adagolás mellett embernél nem tapasztaltuk. Ötven patkányból nullánál, száz tengerimalacból háromnál és hatvan nyúlból kettőnél fordult elő. Ez alapján azt mondanám, kis esélyű.

- Mennyire voltak súlyosak a szívre gyakorolt hatások?

- Egyetlen tengerimalac kapott végzetes szívrohamot, a többi érintett állat csak átmeneti keringési zavarokat szenvedett. Másnapra tünetmentesek voltak. Mélyebben nem akarok belemenni a részletekbe, amíg nem publikáljuk a legfrissebb eredményeinket. Az előbbiek azonban elhangzottak a nyilvános prezentáción, tehát most Önök is hallhatják.

- Köszönjük, hogy beszámolt - tettem pontot a kísérleti állatokkal kapcsolatos jegyzetem végére. - Ha legjobb tudása szerint tippelnie kéne, mit mondana, miért akarná egy laikus ellopni a négy ampullányi gyógyszert?

- Mint mondtam az előbb, sejtelmem sincs, miért akarná bárki is. Ráadásul pont egy laikus? Ha a saját kórképét kívánná kezelni, ott van a másik gyógyszerünk, az már piaci forgalomban kapható. Miért ne azt választaná? Igaz, hogy emez továbbfejlesztett verzió, de hamarosan amúgy is elérhető lesz. Ki lehet várni, nem? Addig meg kiválóan megfelel a korábbi gyógyszerünk.

- Mi a helyzet a mellékhatásokkal? - erőltettem tovább a vesszőparipámat. – Ezek terén miben különbözik a két gyógyszer, a régi és az új?

- A réginél nem tapasztaltunk ilyen élénk hatást a memóriára. Minden másban megegyeznek.

Hm. Akkor csak itt lesz a kutya elásva. Az emlékezetkieséssel és társaival van valami.

- Emlékszik Mr Ambrosius Finch felbukkanására a prezentáció előtt? - kérdeztem más témáról.

- Az ki? A regényíró?

- Jaja. Mit tud felidézni az érkezésével kapcsolatban?

Elle összehúzott szemöldökkel nézett maga elé, eltöprengve. Aztán összeszedte a gondolatait:

- Megjelent az ajtóban. Litvin igazgatóval társalgott. Tett előre egy-két lépést, és aztán úgy kezdett bámulni befelé, hogy majd’ kiesett a szeme.

- Kire nézett?

- Hát, talán Davidre.

A francba. Végre valakinek lenne tippje Finch bambulási irányáról, erre egy férfit említ?

- Van olyan személy, akire biztosan nem nézett? - próbáltam másként megközelíteni.

- Igyekszem felidézni, ki hol volt.

Odaadtam neki is egy papírt, hogy rajzolja le. Engedelmesen nekifogott, közben morfondírozott:

- Litvin igazgatóra biztosan nem nézhetett, mert ő mellette állt. Szintén nem nézhetett a fejsérült férfira, hiszen ő a másik sarokban ült. Szerintem, rám sem, mert azt csak felfogtam volna, ha rám meregeti így a szemét. Talán nem is Priyára. Ha jól emlékszem, ő volt hozzám legközelebb. Lehetett az idősebb hölgy, Mrs Greer. Vagy az újságírónő. Vagy David. Hármójuk közül bárkire bámulhatott. Én leginkább Davidre szavaznék, de a többiek is elképzelhetők.

Na, ezzel nem lettünk sokkal okosabbak. Egyedül saját magát zárta ki teljes bizonyossággal a nők közül, amit nyilván akkor is megtenne, ha hazudna. Az egyetlen jó hír, hogy Priya Rosst is elég valószínűtlennek titulálta. Ez talán segíthet, bár nem mondta annyira magabiztosan, hogy érdemes legyen túlságosan ráhagyatkozni. Felírtam azért a megállapításait, és eltettem a rajzát. Láttam, hogy kérdőjeleket is írt rá, nem tudta már pontosan felidézni, ki hol helyezkedhetett el. Nagyjából megfelelt Medlar rajzának, csak az agysérült férfi térképe sokkal pontosabb és határozottabb képet adott.

- Tudja esetleg, hogy a három külsős miért látogatott el az előadásra?

- A sérült férfi... Várjon, őt hogy is hívják... Mr Medard.

- Medlar - javította ki készséggel Quentin.

- Igen, ő. A gyógyszerünk tesztprogramja érdekelte.

Figyeltem Elle névtévesztését, hogy mennyire tűnik őszintének. Hiába lestem, semmilyen átverési szándékot nem éreztem rajta. Egyelőre elfogadtam, hogy jó eséllyel nem vetítés.

- Mrs Greer szakmai okokból - folytatta közben a felsorolást. - Az ő cége forgalmazza a korábbi gyógyszerünket is.

- És az újságírónő?

- A helyi lap küldte, ha jól emlékszem.

- Tett fel kérdéseket? - hoztam elő a szokásost.

- Nem rémlik. Tőlem személyesen biztos, hogy nem kérdezett semmit.

- Az előadás után a gyógyszerről?

- Arról sem. Csak lejegyzetelte az elhangzottakat, aztán már pakolt is össze.

- Látta, mit írt fel? - reagáltam azonnal.

- Nem. Olyan messze voltam tőle, hogy ha akartam volna sem tudtam volna belepillantani a noteszébe.

- Akkor honnan tudja, hogy az elhangzottakat jegyzetelte?

Elle belátta visszakérdezésem jogosságát:

- Hát, igaza van, Miss Lorne, ez csak tipp volt részemről. De mi mást?

- Jó kérdés. Összességében úgy tűnt, hogy a termék nem különösebben keltette fel a hölgy érdeklődését?

- Belegondolva, nem igazán. Mondjuk, egyet-kettőt kérdezhetett volna, mert a főnökével akár gondja is lehet belőle, hogy feleslegesen töltötte ott az idejét, semmi plusz információt nem gyűjtött. De hát, nincs közöm hozzá, ki hogyan végzi a munkáját.

Elle is elvett egy muffint a tálcáról.

- Most a tűzriadóról szeretnék kérdezni - folytattam. - Mit csinált Ön, amikor megszólalt a jelzés?

- Elindultam kávéért a büfébe. - Tett egy nyugtalan mozdulatot a muffinja kettédarabolására.

- Egyedül?

- Igen, miért?

Elhessegettem a rosszat sejtő visszakérdezést:

- Csak rutin érdeklődés. És utána?

- Lementem az udvarra a többiek közé, a tűzvédelmi előírásoknak megfelelően.

- Hogyan lehetséges, hogy senki nem látta Önt a csoportban? - Ez, persze, jókora blöff volt, mert egyelőre csak az alapból is agysérült Medlar nem emlékezett Elle Williams jelenlétére. Senki mást nem hallgattunk meg a kérdésről.

Ő viszont bekapta a horgot, mert azonnal változtatott a sztoriján:

- Várjon, igaza van! Most, hogy belegondolok, nem álltam be a tömegbe, hanem egy félreeső szegletben vártam ki a gyülekező végét. A sarokban lévő szobor árnyékában.

- Miért húzódott be oda? Hogy ne ázzon meg? A többiek említették, hogy pár percre eleredt a havas eső...

- Igen, igen - helyeselt rá azonnal. - A kedvenc gyapjúpulcsim volt rajtam a munkaköpeny alatt. Nem akartam, hogy összemenjen a záportól.

Quentin nagyot pislogott a háttérben. Ő tudta jól, hogy eddig szó sem volt semmiféle havasesőről. Én viszont negédes mosollyal annyit mondtam:

- Teljesen érthető. A gyapjú kényes anyag.

Elle még mindig kissé ideges kézmozdulatokkal porciózta a muffinját.

- Szuper, akkor ennyit erről! - kedélyeskedtem, hogy végképp ne fogjon gyanút. Elfogyasztottam én is egy muffint, és beletörölköztem a szalvétába. Elle közben láthatóan megnyugodott, hogy nem lesz több kérdés a tűzriadóról. Abbahagyta a muffin aprítását. Egyelőre ráhagytam, mert nem volt számomra világos, hogy mi lehetett az oka a távollétének, és nem akartam bakot lőni. Ha elárulom, mennyire keveset tudok, az életben nem fogom sarokba szorítani. Máshonnan is kell még információt szedegetnem. A lehető legártatlanabb hangsúllyal kérdeztem hát: - Tudna esetleg adni online elérhetőséget, ahol üzenni tudnánk Önnek, ha további kérdésünk merülne fel?

- E-mail címet?

- Talán még jobb lenne valamilyen azonnali üzenetküldő app.

Szándékomnak megfelelően egyből elővette a telefonját, és rám keresett:

- Mi is a teljes neve?

- Frida Lorne.

- Bejelölöm ismerősnek, jó? Itt tud írni, ha szükség lesz rá.

- Tökéletes.

Előkaptam a telómat én is. Elfogadtam a jelölést, és látványosan átfutottam Elle Williams - egyébként már ezerszer áttanulmányozott - profilját.

Mintha csak most eszmélnék rá, felnéztem:

- Ön mindössze három éve van fenn?

- Igen, akkor költöztem ide.

- Miért? Előtte hol lakott?

- Londonban.

Félreérthette megdermedő arckifejezésemet, mert magyarázni kezdte:

- Anya meg apa itt élt régen, én is még itt születtem. Innen költöztünk harminc évvel ezelőtt Londonba, azért nincs brit akcentusunk. Sem Deannek, sem nekem.

- Hm, általában pedig jó fülem van az ilyesmihez, de akkor már értem, miért nem jöttem rá - tettem úgy, mintha tényleg csak az akcentus hiánya miatt akadtam volna fenn London említésén. - És, miért jött el onnan?

- Priya mesélte, hogy lenne álláslehetőség az itteni Agykutató Centrumban. Priyát és Davidet ugyanis még Londonból ismerem. Már ott is együtt dolgoztunk néhány projekten. Tudja, ugye, kikről beszélek? A Ross házaspár.

- Persze, mondja csak tovább nyugodtan! - jegyzeteltem szorgalmasan.

- Szóval, Priya elújságolta telefonon, hogy laboratóriumi asszisztenst keresnek a munkahelyén, és engem javasolt az igazgatónak. Hogy hamarosan kapni fogok levelet a HR szakemberüktől. És akkor utánanéztem, hogy ez pont az a rész, ahol anyával meg apával régen éltünk. Megtetszett az ötlet, hogy visszatérjek kisgyermekkorom helyszínére, és ráadásul ilyen remek állást kapjak. Nem sokat vacilláltam. Eljöttem az interjúkra, és végül a pozíciót is elfogadtam.

- Szeret itt élni?

- Csodálatos, békés kis település, rengeteg zöld területtel.

A „békés” jelzővel éppenséggel tudtam volna vitatkozni, de megtartottam magamnak a véleményemet. Mindenesetre lepergett előttem számos kép, mint például a Dalton-bűntények, Philip Keats fitnesszedző halálra késelése, Marta Sorbet agyonverése vagy éppen a Pineapple utcában lefagyasztott holttest.

- Dean azt mondja, neki unalmas a hely - tette hozzá Elle. - Szerinte nem történik itt semmi, és nincs értelmes szórakozási lehetőség.

- Hát, ez is egy vélemény - hagytam rá.

- Majd megtalálja a saját társaságát - folytatta aztán Elle bizakodó félmosollyal. - Még csak másfél hónapja van itt. Nem volt ideje megszokni a nyugit a lármás nagyváros után. Én már teljesen átálltam.

Quentin némi fészkelődés közepette megszólalt:

- Én szívesen körbevezetem, ajánlok neki szabadidős lehetőségeket. Van itt azért mit csinálni, csak szét kell nézni.

- Igazán? Köszönjük, nagy szívesség lenne! - örült meg Elle. - Meg is kérdezem ma este Deant, lenne-e kedve hozzá. Bejelölhetem esetleg Önt is ismerősnek?

- Persze, én már meg is kerestem közben a profilját a telefonomon - sürgölődött Quentin.

Vetettem rá egy oldalpillantást.

- Ön a magánéletéből senkit nem ismert tehát a laborban jelenlévők közül? - igyekeztem visszatérni a nyomozásomra célzatos hangerővel. - Az igazgatót és Rossékat leszámítva?

Elle visszafordult hozzám.

- Senkit - felelte, a muffinja maradékára irányozva Quentinről a tekintetét.

- Mr Ambrosius Finchet sem?

- Őt végképp nem.

- Már csak azért kérdezem, mert húsz éve ő is pont Londonban lakott.

- Komolyan? Ő is élt Londonban? Mennyi ideig?

- Ezt még nem tártuk fel pontosan.

- Mindenesetre, ha húsz éve, az még középsulis koromban lehetett. Akkor is hordta már a borzalmasan kinéző szemüvegét? Mert ha igen, arról talán beugorhatna. De így hirtelen nem jut eszembe senki hasonló.

Quentin zavartan megigazította az orrán a saját szemüvegét a „borzalmas” jelző hallatán. Igen, így visszaidézve, a Mr Finch otthonában lefotózott két jókora szemüveg egyike sem tért el érdemben Quentinétől.

- Mr Finch régóta szemüveges - mondtam pókerarccal. - Valószínűleg Londonban is az volt már. Továbbra sem rémlik?

- Sajnos, nem.

- Akkor megyünk most már, nem tartjuk fel tovább - keltem fel a fotelból.

Quentin kissé csalódottnak tűnt, de nem tiltakozott.

- Ha bármi kérdés lenne, írjanak nyugodtan! - Így a nő. Úgy tűnt, mintha elsősorban Quentinnek címezné szavait.

Elbúcsúztunk, és visszasétáltunk a kocsihoz. Quentin még mindig a szemüvegét tologatta.

- Vajon hol volt Miss Williams a tűzriadó kitörése után? - töprengett közben. - Remélem, nem csinált semmilyen illegális dolgot.

8. fejezet: A laptop

Mivel Carroll továbbra sem vette fel a telefonját, elhajtottunk a címére. Egy olcsó bérház sokadik emeletén lakott. A belső körfolyosó egykor sárgásra festett falain már több volt a szürke, mint a szín a vakolatlepergések miatt. Még így is előrelépés volt magához a lépcsőházhoz képest, ahol nem működött a lift, és mire felmásztunk, már olyan változatos szagok facsargatták az orrunkat, hogy a legtöbbnek inkább meg sem próbáltam belegondolni az eredetébe. Ez a rész legalább tisztán volt tartva, és Anita Carroll folyosóra néző ablakában még gondozott cserepes növények is sorakoztak. Formára metszett üdezöldjük volt az egyetlen fénypont a romos épületben.

Megnyomtam a csengőt Carroll lakásánál. Semmi válasz. Újra csengettem. Egyszer. Kétszer. Háromszor. Senki nem jött elő.

Átfutott az agyamon, hogy megpróbálunk ide is betörni.

Ekkor kitárult a szomszédos lakás folyosóra nyíló ablaka. Egy cigiző, negyvenes éveit taposó nő hajolt ki rajta, és megszemlélte ügyködésünket. Feketére festett póthaja laza copfban fityegett a tarkóján. Bőre a túl sok szolizástól jellegzetes vörös-barna.

Amikor észlelte, hogy felé nézek, annyit mondott hűvösen:

- Anita nincs itthon.

Mivel keresztnevet használt, és általában is úgy festett, mint aki képben van a szomszédjával kapcsolatban, megcéloztam. Igazi helyi pletykafészeknek nézett ki.

Amikor a nő kezébe nyomtam a névjegykártyámat az ablakpárkány fölött, már láttam az arcán, hogy megbánta, hogy hozzánk szólt.

- Nézzék, fő a bab. Be kell mennem, mindjárt kifut. - Kidobta a csikkjét a párkányon lévő hamutálba, és beljebb húzódott.

- Mennyire ismeri a szomszédasszonyát? - hajoltam be utána széles műmosollyal.

- Elég jóban vagyunk. - Az ablakon keresztüli kibeszélési igénye, úgy látszik, egyből triggerelődött mozdulatomra, mert nem pucolt tovább befelé. - Gyakran látogatjuk egymást. Anita még a gyerekeinkre is vigyáz, amikor túlórázunk a férjemmel. Rengeteget segít, így nem kell azt a megbízhatatlan lányt hívnunk, aki állandóan köldökig dekoltált topban illegeti magát a férjem előtt. Ráadásul, ez a bébiszitter annyi pénzt elkér, hogy szemérmetlenség! Ha az én lányom lenne, már jól pofon vertem volna. Nem tudom, a szülei miért nem nevelik meg... Na, de Anitára visszatérve. Gondolhatja, hogy ha a gyerekeket rábízzuk, milyen jó barátok vagyunk vele. Én meg a cserepes növényeit szoktam gondozni, amikor a cikkeihez végzett kutatómunka miatt utaznia kell.

- Most is Ön locsolja a növényeket?

- Igen, Anita mondta, hogy pár napig távol lesz.

- Csak pár napig?

- Már egy hét lett belőle. De biztos nem tudta olyan pontosan előre.

- Nem is beszélt vele egy hete?

- Telefonon nem tudom elérni, haza meg nem jött. Szóval, nem. Gondolom, elfoglalt.

Az aggasztó kijelentések hallatán önkéntelenül is magamhoz öleltem fél karral a lakktáskámat. Carroll szőrén-szálán eltűnt pont Finch halála után? A litvines interjún sem jelent meg. Ez aligha jelenthet jót.

- Történt mostanság bármi rendkívüli Miss Carrollnál? - firtattam.

- Mostanság nem.

- Akkor mikor?

Láttam rajta a habozást.

- Úgy fél éve...

- Mondja csak nyugodtan, magánnyomozóként titoktartás kötelez - igyekeztem megnyugtatni. - És minden információra nagy szükségem van.

- Gondolom, nem árulhatja el, mi után nyomoz.

- Sajnos, nem. Túl bizalmas ügy. De biztosíthatom, nem a szomszédasszonya ellen irányul.

Ezen a ponton nem bírta tovább visszatartani, belekezdett a pletyóba:

- Jó, jó, elmesélem, de ne adja tovább senkinek! Szegény Anita! Olyan hat hónappal ezelőtt volt... Egyik este a lakása ablakán kiszivárgott a marihuána szaga. Először azt hittem, valami huligánok törtek be hozzá, és azok szívják a füvet. Mert Anitát egyáltalán nem ilyennek ismerem. Az elmúlt években már csak színjózanul láttam. Mindig fitt, ügyel az egészséges életmódra. Kora reggel jógázik, aztán kiül hozzám ide a folyosóra beszélgetni egy pohár frissen facsart narancslével. Szóval, azt hittem, lepukkant tinik lógtak be a lakásába, ezért átmentem megnézni, mi folyik ott. Nyoma se volt suhancoknak. Őt találtam csak otthon. Feküdt a szófáján, a sminkje elfolyt, a ruhájából dőlt a fű szaga. Közben egy boros üvegből húzott nagyokat, mintha üdítő lenne... Nagyon váratlanul ért, hogy ilyen állapotban találom. Teljesen kivolt. Kérdeztem, mi a baj. Hogy meghalt-e valakije aznap, vagy mi történt. De nem volt hajlandó elárulni.

- Semmi nem derült ki?

- Amikor már másodjára érdeklődtem, hogy netán gyászhírt kapott-e, annyit mondott rá, hogy pont az ellenkezője.

- Az ellenkezője?

- Elég furcsa válasz, nem? Mindenesetre, még az is elképzelhető, hogy félrebeszélt, elég beszámíthatatlan állapotban volt. - A szomszédasszony közelebb hajolt hozzám, és lejjebb vett a hangerejéből, mintha ez bármit is változtatna azon, hogy simán kifecsegte a barátnője bizalmas dolgait. - Mást nem tudtam kiszedni belőle. Elvettem tőle a boros üveget, és átkísértem a hálószobába. Aztán a lelkére kötöttem, hogy hívjon, ha rosszul lenne. Odatettem mellé a telefonját. Nem jelentkezett, viszont másnapra összeszedte magát. Délutánra már előkerült a lakásából, mintha mi sem történt volna.

- Később nem adta jelét hasonló problémáknak?

- Nem. Csokit hozott, hogy megköszönje az aggodalmamat. Kérdeztem, hogy tudok-e segíteni. Azt mondta rá, hogy „megoldja egyedül”. És utána már tényleg visszatért minden a régi kerékvágásba. Talán annyi, hogy többet volt távol, munkaügyben kutatott.

- Mennyire szokatlan, hogy most egy egész hete nem járt már itthon?

- Eléggé, mert alapvetően innen dolgozik. Összegyűjti az adatokat, aztán itthonról írja a cikkeit. Két-három napnál hosszabb ideig ritkán van oda.

- Van Miss Carrollnak olyan közeli hozzátartozója, akitől megkérdezhetném, hol találom őt?

- Nincsen.

- Se élettárs, se gyerekek, se senki?

A nő arcán óvatos tartózkodást láttam megjelenni.

- Nincsen - ismételte el.

Éreztem, hogy itt valami sztori lapul.

- Igazán? Senkit nem tudnék megkeresni, aki esetleg tudhat az úti céljáról?

Erre viszont könnyedén válaszolt, úgyhogy nyilván nem sikerült eltalálnom a vonakodása gyökerét:

- Csak alkalmi partnerekről tudok. Volt az a szőke pasas, aki átjött egyszer segíteni kinyitni a napvédő tetőt az erkélyem fölött, de azt sem láttam már vagy egy éve. Kár, pedig irtó nehéz boldogulni a vacak napvédővel, ha beragad. Az a manus meg simán kinyitotta. Még a tartóküllőket is helyrekalapálta. Rendes volt, egy sört sem fogadott el cserébe... Ja, elkalandoztam, igaz? Szóval, nem hiszem, hogy lenne, aki tud Anita mostani úti terveiről.

A végére hagytam a kérdést, ami jó eséllyel tényleg arra fogja késztetni őt, hogy a forrásban lévő babhoz iparkodjon.

- A beszélgetésünk elején Ön úgy fogalmazott, hogy az elmúlt években már csak színjózanul látta Miss Carrollt. Ezzel arra utalt, hogy korábban voltak problémái drogokkal meg alkohollal?

A szomszédasszony zavarba jött, amikor ráébredt a korábbi elszólására.

- Nem, dehogy - nyökögte. - Én csak...

- Higgye el, hogy engem szigorú titoktartási kötelezettség terhel! Legalább annyira, mint az ügyvédeket vagy orvosokat. Tudom, hogy Miss Carroll ügyel rá, hogy a magánélete ne kerüljön a nyilvánosság elé. Sejtem, hogy Önt is kérte, hogy semmit ne mondjon el idegeneknek. De ez kivételes eset. Ha velem bármit megoszt, nem jut el illetéktelenekhez.

- Akkor sem...

- Ha régen történt, nyugodtan lehet beszélni róla, nem igaz?

- Elég régen, legalább nyolc éve.

- Na, látja?

- Elvonón volt, talpra állt...

Ezen a ponton viszont leesett a nőnek, hogy csak egyre több infót szivárogtat, akarata ellenére. Úgyhogy valóban előkapta a főttbab-érvet, és becsukta az orrom előtt az ablakot.

*

Amikor beültünk Quentin autójába, gondterhelt arccal fordult felém:

- Történt valami Anita Carrollal, igaz? Azért tűnt el. Lehetséges, hogy Finch gyilkosa megölte őt is?

- Reméljük, nem. - Visszafojtottam egy ajakrándulást. - Még azt sem tudjuk, hogy Mr Finchet bántotta-e valaki.

Nyomozóként elvileg objektív módon kellene szemlélnem minden kiderített részletet. De Anita Carroll leleplező cikkeit tizenéves koromban bekeretezve tartottam a falamon, mint ahogyan más tinik a popsztárok képeit. Épp elég lehangoló volt belegondolni, hogy a harmincas éveiben elvonóra kellett mennie. Aztán most fél éve még vissza is esett. Nem hiányzott a tudat, hogy meggyilkolta őt valami pszichós. Legalább egy autogramot tényleg kérhettem volna tőle annak idején! Most már lehet, hogy késő.

Gyorsan elhessegettem a gondolatot.

- Egyelőre nincs okunk feltételezni, hogy Miss Carroll meghalt - erőltettem magamra optimista könnyedséget. - Lehet, hogy tényleg csupán elfoglalt.

- De nem él a mobiltelefonszáma... Azt miért kapcsolná ki, ha csak épp elmerült a munkában?

- Mondjuk, számot váltott, és még nem volt ideje az ismerősöknek szólni.

Quentin tovább tűnődött:

- Mi van, ha ő ölte meg Finchet? És most az igazságszolgáltatás elől menekül?

Nos, igen, ez volt a másik kép, amit nem szívesen forgattam az agyamban.

- Koncentráljunk a tényekre, elméletek helyett! - siettem elvágni a folytatást. - Menjünk vissza az irodába, rendszerezzük az eddig megtudottakat, és készítsünk haditervet holnapra!

Quentin ráhelyeselt. A járdára felszaladva elindította az autót, és visszakanyarodtunk Mrs Blackhawkhoz.

Az öregasszony már szedelőzködött, hogy hazamenjen a kutyáját megvacsoráztatni. Horgolt szatyra a karján lógott, amikor beléptünk az ajtón.

- Hohó, még ne szaladjon sehová, mamika! - állítottam le. - Nem mintha az Ön tempója szaladásnak lenne minősíthető... De még nyilvántartásba kell vennünk a legfrissebb infókat.

- Csak ne szólj semmit, bogaram, a te mozgásoddal! - bökött Mrs Blackhawk karmos ujjával a sérült bokámra, majd kénytelen-kelletlen visszaült az asztalához „Ez a nyavalya Finch... Miatta még tovább is kell bennmaradnom. Szegény Gömböc egy órával később jut táphoz...” motyogással.

Helyet foglaltunk mi is Quentinnel, és nekiláttunk feljegyzéseket készíteni.

Ekkor nyílt a liftajtó, és lépteket hallottunk a váró felől. Meglepetésemre Kip, a fiatal konkurens magánnyomozó érkezett. Hollófeketére festett haja éktelen punk-stílusú frizurába volt bezselézve. Kezében Finch laptopja és egy külső merevlemez.

Érdekes, hogy személyesen jött be. Azt hittem, majd engem hív el a holmikért, amikor kész.

Köszönés nélkül keresztülvágott az irodán, és az asztalomra nyomta Finch gépét.

Az arca még a szokott sápadtságánál is fehérebb volt, miközben úgy tolta felém a laptopot, mintha csótányoktól hemzsegne.

- Frida, igazad volt, hogy megnézetted a gépet - szólalt meg végül. - Találtam nyomozási szempontból érdemleges adatokat az elhunyt csávó gépén. De más feladatot már nem vállalok tőled az ügyben, mert ez is épp elég rémálmot fog okozni nekem az elkövetkező hónapokra!

Nagyot néztem.

- Hoppá! Nem számítottam semmi extrára. Mi volt Mr Finch gépén?

- Kezdetben semmi különöset nem fedeztem fel. Nem tárolt első blikkre kirívóan gyanús fájlokat a vinyóján. De aztán, ahogy jobban megnéztem... Észrevettem a VPN szoftvert és a darkweb hozzáféréshez szükséges titkosított böngészőt... Megnéztem közelebbről, és szerencsénk volt, a csávó megváltoztatta a böngésző alapbeállításait. Engedélyezte a böngészési előzmények naplózását és a jelszavak eltárolását - bár ha engem kérdezel, ez nem a legjobb ötlet anonimitás szempontjából. Mindegy, nekünk most kapóra jött. Így találtam meg a darknetes fórumot, ahol aktív volt. Napi szinten látogatta. A bejelentkező felület még a felhasználónevét és jelszavát is felkínálta. Szóval, sikerült belépnem az adataival, és megtekintettem az aktivitási előzményeit, amennyire vissza tudtam fejteni.

- Mivel foglalkozik ez a fórum? - kérdeztem közbe, nehogy túlságosan belepörögjön a technikai részletekbe.

- Képek és videók linkjeit osztják meg egymással a tagok privátban. A fórum neve csak valami hosszú, random számkód. Amikor viszont megnéztem az ott megosztott tartalmakat... - Kip elakadt a mesélésben. - A laptoptulajdonos felhasználói neve „BigFish01”. Frida, gondolom, tudod, mi az a darknet, és mire szokták használni.

- Van róla fogalmam - bólintottam rá. - Például, illegális ügyletekre.

Aztán egyszerre borzasztó sejtés kezdett derengeni a fejemben:

- Ó, basszus, Mr Finch pedofil volt?

- Nem, de ezzel véget is ér minden elmondható pozitívum. Frida, ez a laptoptulajdonos csávó... Bocs, Mrs B, nem akarok csúnya kifejezéseket használni ilyen idős nénik előtt, de... - Kip csak halkan formázta felém a szájával a „beteg állat” szavakat és egy-két még kevésbé irodalmi kifejezést. - Nők megerőszakolásáról nézett videókat. Nem egyet, nem kettőt. És nem megjátszott, beállított jeleneteket és nem is extrémebb szado-mazo játékokat. Ezeket olyan - hozzá hasonló érdeklődésű - felhasználók küldték neki, akik saját bevallásuk szerint valódi felvételekhez jutottak hozzá. Még hencegnek is vele a közös fórumon... Ráadásul olvastam „BigFish01” posztjait is ugyanott. Nagy büszkén arról ír többször is a többieknek, hogy fiatal korában hogyan csempészett randidrogot a kinézett nők italába a szórakozóhelyeken.

Mrs Blackhawk célzatosan megköszörülte a torkát a háttérben:

- Én, ugyebár, megmondtam.

Rávillant a tekintetem:

- Ó, igen, Ön már rég tudta, hogy ez az Ambrosius Finch egy bűnöző perverz volt, ami egyértelműen következett abból, hogy adott márkájú kávéautomatát javasolt Önnek a könyvtárban!

- Nem láttam ugyan előre, hogy ilyen sötét titkok derülnek ki róla - húzogatta púpos vállát Mrs Blackhawk -, de tény, hogy sosem tetszett a kisugárzása.

- Engem meglep - szólt közbe Quentin. - Bár, Frida, talán te sem csodálkozol igazán. Te is felemlegetted az előző ügyed egyik ördögi elkövetőjét Finch kapcsán.

- Az az igazság, hogy nekem semmilyen rossz előérzetem nem volt Ambrosius Finchcsel kapcsolatban - árultam el kerekperec. - Ami számomra kiderült róla, az megfelelt egy nem túl súlyos autizmussal élő, emiatt enyhén kényszeres és társas helyzetekben esetlen, de egyébként jóindulatú férfi viselkedésének. Csak azért emlegettem fel a korábbi ügyemet, hogy kifejezzem, minden eshetőségre fel kell készülnünk. De pont azért hangsúlyoztam ki, mert Mr Finch nem tűnt számomra a gyűlölet ideális tárgyának.

Kip lenyomta elém az asztallapra az általa írt külső merevlemezt is. Távolodott egy nagy lépést, mintha a közelében sem akarna lenni többé. Utána bejelentette:

- Mindenesetre az biztos, hogy soha többé nem nézek meg neked semmilyen anyagot, amit átpasszolsz.

Nem akartam rá felhívni a figyelmét, hogy most sem kérte senki, hogy nézze meg. Én csak a tartalmak kinyerését adtam megbízásba, ő maga ásta bele magát önszorgalomból.

Helyette azt feleltem:

- Örök hála. És sajnálom. Esküszöm, nem tudtam előre, hogy ennyire durva dolgok lesznek Mr Finch gépén.

- Mindegy most már. Nem tudjuk kihipózni az agyamból.

- Cserébe ráállok majd a tőled kapott megbízásra is, ígérem.

Ettől kicsit felvidult:

- Az jó lesz, mert fater már nagyon aggaszt a fura titkolózásával. Tegnap bordó nyakkendőt kötött. Biztos, hogy munka után randira ment.

Készítettem magamnak egy feljegyzést, hogy lassan tényleg kezdjek el utánanézni Kip ügyének is. Ő meg közben elindult az ajtó felé. Útközben még megtorpant:

- Ja, várjál! Eszembe jutott még egy felfedezésem. Volt két felhasználó, akikkel „BigFish01” az utóbbi időben rendszeresen csetelt a darkneten. Ennek a bizonyos csodálatos fórumnak két tagjával. Az egyik „Johann_The_Monster”. Sajnos, a beszélgetéseik 24 óra elteltével végleg törlődnek, olyan a beállítás. Ezért nem tudtam előkaparni, mit írtak egymásnak. De az üzenetküldések dátumaihoz tartozó naplót kikerestem, és az alapján az elmúlt két hónapban napi szinten csevegtek. Bár talán jobb is nem tudni, mi volt a téma. A másik „Bond007”. A vele folytatott beszélgetésekről a laptoptulajdonos képernyőfotókat készített, szóval, az megmaradt az utókornak.

- Mr Finch lefotózta a Bonddal folytatott beszélgetéseit? De a Johannt nem?

- Ja. Kigyűjtöttem neked külön, hogy ne kelljen keresgélned. Látni fogsz egy Kip_elemzés című mappát, abba betettem „Bond007” összes üzenetét is.

- Volt köztük bármi izgi?

- Az a fura, hogy nem. Teljesen érthetetlen, hogy a laptoptulajdonos miért dokumentálta. Ráadásul a kezdetektől fogva. Csak köszöntek egymásnak, és pár puhatolózó kérdést tettek fel. Napi max egy-kettőt, hogy felmérjék, mennyire „hiteles” a másik. A laptoptulajdonos utána nyilván kipurcant, mert nem használta többet a gépét.

- Köszi, azért majd ránézek.

Kip újra kifelé lépdelt. Még egyszer visszafordult az ajtóból:

- Frida, ha megtalálod, aki kinyírta a csávót, nehogy a rendőröknek szólj! Helyette öntess az illetőnek aranymedált.

Elhúztam a szám.

- Semmiféle esetleges gyilkosnak nem öntetünk aranymedált, még képletesen sem. De köszi a tippet!

Integettem neki, hogy most már távozhat, innentől mi visszük tovább az ügyet. Amikor Kip eltűnt a lift becsukódó fémajtaja mögött, a többiek irányába tekertem irodaszékemet.

- Engem sokkol, hogy ilyesmi derült ki Ambrosius Finchről - jegyezte meg Quentin. - Igaz, eddig nem került róla napvilágra különösebben szimpatikus vagy szeretetreméltó részlet. De semmi nem utalt rá, hogy szexuális bűnöző lenne.

Széttártam a kezem:

- Nincs az ilyesmi az emberek homlokára írva.

- Én mindig is éreztem - dünnyögte Mrs Blackhawk a háttérben.

Erre csak a szemem forgattam.

- Mindenesetre, legalább megmagyarázza, honnan ismerhette Mr Finch a nőt, akit meglátott a laborban - latolgattam aztán hangosan, elnyomva asszisztensem további „szakértő” motyogását. - És hogy Mr Finch miért húzta el a csíkot, ahelyett, hogy a nő szeme elé került volna. Nem az exbarátnőjét pillantotta meg, hanem nyilván egy régi áldozatát.

Fáradtan megmasszíroztam a halántékomat.

- Fuhh, te jó ég! - nyögtem fel aztán. - Ez akkora gyilkossági indíték, mint a világegyetem! Ilyen viszontlátás után elég nehéz elképzelni, hogy Mr Finch pont aznap délután ártatlan szívinfarktust kapott volna, nem igaz?

9. fejezet: Részletek

Másnap reggelre mindenki helyretette magában az Ambrosius Finchről kiderült morbid adalékokat. Újult erővel gyülekeztünk az irodában. Most kivételesen még Quentinnel sem kellett huzakodnom, egyből beleegyezett, hogy én hozzam fel a reggelijét a büféből.

Ebből kifolyólag tűrhetően jó hangulatban osztottam ki mindenkinek egy-egy bögre frissen főzött kínai zöldteát, majd leültem a gépem elé.

Jared Medlar anyagait hívtam be a nyomozási dokumentumainkból.

Utána akartam olvasni a létrás zuhanásának. A professzor kitöltetett vele pár adatlapot az előző gyógyszertesztprogramhoz. Medlarnak válaszolnia kellett több kérdésre a sérülésével kapcsolatban. Litvin az orvosi részleteket nem küldte meg, az információk rendkívül bizalmas jellegére hivatkozva, de az általános feleleteket továbbította. Azok között Medlar azt adta meg, hogy tizenegy éve történt a baleset. Mivel tavaly töltötte ki, hozzáadtam plusz egy évet.

Igyekeztem előkeríteni a tizenkét éve történt híranyagok közül a létrabalesetet, de nem leltem még hasonló sztorit sem. Pedig valószínűnek tűnt, hogy a történet legalább valamelyik helyi médiában megjelent volna. Ezután kibővítettem az intervallumot a nyolc-tizennégy évvel korábbi hírekre, hogy ha esetleg nem pontos számadatot írt volna be, akkor se kerülje el a figyelmemet. Hátha legalább egy rövid cikk előkerül a hátborzongató zuhanásról. Feljöttek ugyan ígéretesnek tűnő fejsérülés-sztorik, de közelebbről megvizsgálva mind irrelevánsnak bizonyult. Nulla találat.

- Nem lehet, hogy megfejtettük az ügyet? - törte meg ekkor a csendet Quentin. - Hogy már kiderült, ki ölte meg Mr Finchet, és miért?

- Mármint?

- Tegyük fel, hogy Anita Carroll volt Finch régi áldozata. A nő az őt ért régi trauma miatt fordult anno italhoz meg kábítószerekhez is. Aztán összeszedte magát, de fél éve újra meglátta Finchet. A viszontlátás újra traumatizálta. Akkor eldöntötte, hogy megöli a férfit, és bő egy hete a Finch által ellopott gyógyszert használta fel. Most pedig azért tűnt el, mert meglépett a rendőrök elől. Minden egybevág.

- Milyen rendőrök elől? - próbáltam rövidúton véget vetni az újságírónővel kapcsolatos spekulációnak. - Mr Finch halála hatóságilag szívrohamként lett elkönyvelve.

Quentin hümmögve vette tudomásul, hogy porszem került az elmélete gépezetébe.

- És Miss Carroll előtte miért ment el a gyógyszer-prezentációra? - szúrtam oda még egy kérdést.

- Talán megtudta, hogy Finch is ott lesz, és konfrontálódni akart vele.

- Egy laboratóriumi előadáson?! Ennél valószínűtlenebb helyszínt és körülményeket elképzelni sem tudnék.

- Jó, tényleg nem életszerű. Akkor viszont csak véletlen volt, hogy összefutottak. És ez az újabb viszontlátás acélozta meg az elhatározását, hogy leszámol a férfival.

- A kérdésem akkor is él: Miss Carroll miért ment el az előadásra?

Quentin erős koncentrációval próbált értelmet kihámozni a részletekből:

- Új verzió: azt hitte, hogy Finch nem fogja felismerni őt, és ott akarta megfigyelni a férfi viselkedését.

- Nekem nem igazán logikus egyik általad felvázolt lehetőség sem - feleltem kertelés nélkül. - Ha nekem is tippelnem kéne, azt mondanám, hogy közelében sem vagyunk az ügy megfejtésének. És szerintem, Anita Carroll nem Mr Finch miatt piált meg drogozott. Gondolj csak arra, amit a szomszédasszonyának mondott arra a kérdésre, hogy gyászhírt kapott-e!

- „Pont az ellenkezője”.

- Jaja. Mi következik ebből?

- Fogalmam sincs - ismerte be Quentin. - Mi az ellenkezője annak, hogy valaki meghalt?

- Az, hogy él. Olyan illető, akinek halottnak kéne lennie.

- Ez akár lehetne Finch...

- Vagy sokkal inkább valaki, akinek úgy néz ki a feje, mintha most kelt volna ki zombiként a sírgödörből!

Quentin nem jutott szóhoz a válaszom hallatán.

Visszatértem a képernyőmön Jared Medlar irataihoz. Megnyitottam egy képfájlt az egyik kartonról, és összevont szemöldökkel néztem a tesztalanyként nyilvántartott férfit.

- Nem fura ennek a sérülésnek az elhelyezkedése? - jegyeztem meg közben, végighúzva kezemet az arcom előtt. - Ha a feje teteje, ahol a fő sebek látszanak, csapódott a betonnak - ami egyébként elég meglepő lenne, akármilyen magas létráról is zuhant volna - akkor hogyan sérült meg elöl az arca?

Quentin helytelenítően csóválta a fejét rám:

- Nem szenvedett eleget az a szegény ember?

- Hát, én nem tudom, mennyit szenvedett, mert a neten sehol semmi nyoma az állítólagos háztartási balesetének.

Quentinnek még mindig nem tetszett a téma:

- Egyáltalán, hogyan terelődött a figyelmed Mr Medlarra?

- Mert ha létezik valami, ami gyanús, az az, ha valaki két darab útlevelet használ. És ha egy oknyomozó riporter kérdezősködik a fejsebe kétes eredete után! Ráadásul az újságíró másnapra szőrén-szálán eltűnik. Ja, és amikor megkérdeztem Mr Medlartól, hogy a riporternő miről jegyzetelt, ő bekamuzta, hogy az előadás főbb pontjairól. Holott nem is tudott volna beleolvasni az újságírónő által írtakba, tekintve, hogy a nő Litvin prof elmondása szerint gyorsírást használt.

- Mr Medlar csak annyit látott, hogy a nő jegyzetel, és nyilván feltételezte, hogy az előadásról. Elle Williamsnek is ez volt az első gondolata - teljesen logikusan. Az útlevél-kérdés sem gyanús. Ott volt Mr Medlar fiókjában egy régi okmány, talán rég lejárt már, és mellette egy érvényes. A létrabaleset meg privát ügy, simán lehet, hogy nem jutott a média tudomására. Miss Carrollt pedig egyszerűen érdekelte a szokatlan sérülés, amikor az előadáson meglátta. Lehet az egésznek teljesen ártalmatlan magyarázata is.

- Szerintem, ennek mindene lehet, csak ártalmatlan magyarázata nem.

- Kivételesen Fridára szavazok, fiam - szólalt meg Mrs Blackhawk, felnézve a teája fújogatásából. - Nyomozói teóriák terén semmi értelme vitatkozni vele, én már megtanultam. Úgyis neki lesz igaza. Be fogod látni.

Quentin kinyitotta a száját, mintha még egy-két ellenvetést akarna tenni. De aztán elfogadhatta asszisztensem közbevetését, mert nem adott ki hangot. Inkább felütötte az egyik ügyvédi aktát a saját anyagaiból.

- Nekem mi a teendőm mára? - érdeklődött Mrs Blackhawk.

- Tudom, hogy utál terepre menni, mamika - feleltem -, de muszáj lesz. Itt az Ön szakértelmére van szükség.

- Ugyan mihez?

- Anita Carroll szomszédjában lakik egy nő, aki óriási pletykafészeknek tűnik, és jó barátságban van az újságírónővel. Nekem nem nyílt meg maradéktalanul, mert kiderült, hogy magánnyomozó vagyok, de még így is számos bizalmas infót kotyogott ki. Szóval, olyan rutinos hírszerzőnek, mint Ön, még többet el fog mondani. Csak ne árulja el neki a detektív-vonalat, használja inkább a magán kibeszélő készségeit, jó?

Mrs Blackhawk összedörzsölte a tenyerét, hogy kedvenc szabadidős tevékenységének hódolhat, pletykálkodhat kedvére. Egyből nem kelletlenkedett a helyszíni munka gondolatára.

- Természetesen, nem gond, aranyoskám. Van esetleg olyan téma, amire szorosabban rá kellene közelítenem?

- Hát, ezt Önre bízom. Fogalmam sincs, mi lehet érdemleges a nyomozásunk szempontjából, szóval, ahogy érzi.

- Ha van bármi, kiderítem - helyeselt rá az öregasszony szégyentelen lelkesedéssel.

- Következő napirendi pont - léptem inkább tovább. - Milyen stratégiával környékezzem meg a Ross házaspárt? Kettőjüket egyszerre kérdezzem ki, vagy külön-külön kellene próbálkozni?

- Én nem értek az ilyesmihez - motyogta Quentin, kinyitott mappája lapjai között keresve, hogy hol tartott az adott ügy elemzésében. Érezhetően még mindig le volt forrázva Mrs Blackhawk korábbi intelmeitől. - Melyik mellett milyen érv szól?

- Ha együtt hallgatom meg kettőjüket, akkor jó eséllyel kevésbé lesznek gyanakvók, ártatlanabbnak tűnnének a kérdéseim. Sokkal nyugodtabb válaszokra számíthatnék. Ha így sikeresen elaltatom az éberségüket, akkor elkottyanthatnak valami hasznosat. Ha viszont külön-külön repülök rájuk, akkor meg olyasmit szólhatnak el, amit egymás előtt nem tennének.

- Vagy nem is titkolnak semmit - toldotta hozzá Quentin.

- Vagy az. - Elővettem a legnagyobb betörőszerszámos ládámat. Kitettem az asztalra, és halk csörgéssel turkálni kezdtem a fémeszközök között.

Quentin felnézett a papírjai közül:

- Ööö, Frida... Nem volt elég betörni az áldozathoz? Hová akarsz még belógni?

- Ahová csak tudok - adtam kellően homályos feleletet. Aztán nekiálltam megolajozni az egyik bonyolultabb fogószerkezet csapágyait.

Miután végeztem az összes kütyüm karbantartásával, és kiválogattam a leghasznosabbnak tűnőket, kitettem néhányat lecsepegni egy rongyra. Nem szerettem volna, ha olajos lesz tőlük a robogóm csomagtartó doboza.

Hogy addig se tétlenkedjek, felmarkoltam a papírjaim közül Finch regényének vázlatait. Bár már otthon átfutottam, most nekiálltam minden eddiginél alaposabban végigbogarászni.

Egy idő után letettem magam elé a lapokat.

- Mr Finch egy katonáról írja a regényét. Afganisztánban játszódik, véres harcok közepette. Az első változat szerint a katona egy darabig próbálja magától távoltartani a háború borzalmait. Aztán végül hagyja kitörni a mindig is benne lappangó erőszakosságát. Érdemi provokáció nélkül lepuffant egy afgán kisgyereket. Vége: egy félreértés következtében háborús hősként kitüntetik. - Átfordultam a következő lapra. - Második verzió: katonabarátunk harcol, harcol, aztán egy szép napon bekattan az általa látott véres küzdelmektől. Önmaga is háborús bűncselekményt követ el, lelő egy ártatlan családot. Vége: hazatérve elmegyógyintézetben köt ki. Harmadik verzió: A katona belefárad a harcokba, és dezertál. Menekülése során kénytelen megölni egy civil asszonyt önvédelemből. Amikor megrohanja tette súlya, öngyilkos lesz. Negyedik verzió...

Elhalkult a hangom, és egy darabig csendben olvastam, aztán az utolsó lapnál újból hangot adtam töprengésemnek:

- Tizenkettedik változat: A katona a felettese parancsára követ el háborús bűntettet, lemészárol egy civil családot. Amikor az eset kivizsgálása során szorulni kezd a hurok, a felettes letagadja, hogy ő adta ki a parancsot. Beosztottja nyakába varrja az elkövetett kegyetlenséget. Katonánk a börtönben köt ki örökéletre és még két napra. Vége.

Láttam Mrs Blackhawk arckifejezéséből, hogy ki akarja használni az alkalmat, hogy lesújtó megjegyzést tegyen Finchre, vagy arra, hogy egyáltalán olvasom a pasas irományait, de Quentin beelőzte:

- Mire következtetünk mindebből?

- Nem tudom, de nem tűnik kicsit szélsőségesnek a különbség a vázlatok között? - Szórakozottan körbeperdültem gurulós székemmel. - Ráadásul a főszereplő átcsap itt-ott kegyetlen gyilkosból a körülmények áldozatába. Azért a tizenkét különböző verzió az erkölcsi skála széles tartományán mozog. És a végkifejlet is más-más. Én nem vagyok író, de... Hogy lehet úgy regényt tervezni, hogy azt sem tudja, milyen emberről fog írni? Vagy hogy mi lesz a fő cselekmény? Mindössze annyit talált ki, hogy katona lesz a főszereplője, és hogy az illető emberölést követ el. Nem sovány ez kiinduló gondolatnak? Főleg egy olyan részletekre rágörcsölő ember esetén, mint Mr Finch... Nem azt várnánk, hogy precízebb alaptörténettel kezd neki a tervezésnek? Mrs Blackhawk elmesélései alapján nekem olyan benyomásom van, hogy Mr Finch, ha egyszer kitalált valamit, akkor nem variált. Foggal-körömmel ragaszkodott az ötletéhez. Bármilyen abszurd apróság volt is az! A regénye vajon miért alakult így át újra meg újra?

- Arra gondolsz, hogy nem ő írta? - kérdezett rá Quentin.

- Az végképp bizarr lenne. - Csak ennyit mondtam, aztán csendben nézelődtem egy darabig Finch laptopján. Kipnek sikerült feltörnie, mert amikor letükrözte a merevlemezt, megtalálta a laptophoz tartozó jelszót egy Finch által készített emlékeztető táblázatban. Így én most magát a gépet is tudtam használni. Itt is ezt a katonás regényt találtam meg, mint Finch legfrissebb készülő művét. Nem kezdett még hozzá a folyószöveghez, csak a terveken dolgozott. Ha viszont a jelszóval levédett gépéről származnak a vázlatok, akkor végképp esélytelennek ítéltem meg, hogy más személy írta volna. Nem. Akármilyen fura is, majdnem biztos, hogy maga Finch készítette.

Ezután rácsatlakoztattam a fejhallgatómat a laptopra, hogy megkíméljem az irodatársaimat, és végigkattintgattam a Kip által említett videólinkeket. Különböző felhasználók küldték, és ha Finch nem tárolta volna le magának a listát, ezek is törlődtek volna. Ő viszont összegyűjtötte a linkeket. Így megmaradtak későbbi megtekintésre. Finch még szorgalmasan fel is jegyezte hozzájuk, hogy melyik felhasználótól származnak, és mi volt a küldés pontos ideje. Egyelőre nem láttam sürgető indokot arra, hogy elmélyedjek a tartalmakban, és amíg valami rendkívül nyomós ok fel nem merül a nyomozás során, holtbiztos, hogy nem is fogok. Amint lehet, lepasszolom a zsaruknak, nézegessék majd ők. Csak pár másodpercre tekertem bele minden felvételbe. Azt ellenőriztem le, hogy a képsorokon szereplő megerőszakolt nők mind ismeretlenek-e számomra. Nem láttam köztük ismerőst. A férfialakok alapból sem tűntek beazonosíthatónak, nem látszott belőlük elég részlet.

Amint végeztem, azonnal rátértem más feladatra. Átnéztem a Kip által előbányászott naplókat „BigFish01”, azaz Finch online csevegéseiről. Az üzenetek szövege valóban nem derült ki, de az igen, hogy kinek, mikor és hányszor írt a fórumtagok közül. Próbáltam összefüggéseket megfigyelni.

Kip igazat mondott, Finch az utóbbi időben tényleg csak a „Bond007” és a „Johann_The_Monster” nevű felhasználónak küldött több üzenetet. Finch négy hónapja volt tagja a fórumnak, és Johannak kezdetektől fogva írogatott, különösen a halála előtti két hónapban. Bond viszont valóban új ismeretségnek tűnt. Megnéztem, de sem Bond, sem Johann neve nem szerepelt a Finchnek videót küldő tagok között. Ha viszont nem nyomatták neki az anyagokat, mi haszna volt Finchnek a beszélgetésből? Johann esetében kifejezetten furcsa, hogy egyetlen Finch által elmentésre érdemesnek tartott linket sem küldött, mégis ennyit üzengettek egymásnak.

- Hopp, hopp! - mutattam rá egyszerre a képernyőre lakkozott körmömmel. - Itt egy furcsaság. Mr Finch Johannak küldött üzenetei gyakran egybeesnek a más tagokkal folytatott beszélgetéseivel. Itt van mondjuk egy példa: „Casanova1971” írt öt üzenetet Finchnek, a végén egy videólinket is átküldött. Finch egyből írt utána Johannak.

- Gondolom, továbbküldte az online barátjának a nézegetnivalót. - Mrs Blackhawk érdeklődését nemigen keltette fel megfigyelésem.

- Lehetséges - ismertem be, és egyelőre jegeltem az időpontokon való rágódást.

Megint Finch regényeit nyitottam meg. Ráküldtem a nyomtatóra az összes régebbi írását, hogy meglegyenek papír alapon is későbbi elolvasásra.

- Ez a fórum most kicsit sok volt nekem így egyszerre - jelentettem be végül, amikor a kávém utolsó kortyának leküzdéséhez szokatlanul nagyot kellett nyelnem. - Levegőre van szükségem. Terepre megyek.

- Hol kezdesz? - érdeklődött Quentin.

- Mrs Imelda Greer. Róla tudunk eddig a legkevesebbet az előadásvendégek közül. Sürgősen pótolnom kell a hiányosságot. Remélem, nem valami Dalton mama-szintű banyáról van szó.

Mrs Blackhawk helytelenítően ciccent:

- Bogaram, attól, hogy egy hölgy betölti a hatvanat, még lehet jóakaratú, becsületes, kedves asszony is.

- Bízom benne, hogy annyi egészséges önkritika szorult Önbe, hogy nem saját magát akarja erre példaként felhozni - vigyorogtam rá, majd felkaptam a táskámat. Amennyire sérült bokám engedte, kisiettem az irodából.

Kicsempésztem az átválogatott betörőkészletemet is, amit most bepakoltam rozéarany színűre fényezett robogóm csomagtartó dobozába. Aztán megcéloztam Mrs Greer lakcímét. Úgy döntöttem, hogy először az otthonánál próbálkozom, mert viszonylag korán van. Lehet, hogy nem indult még el munkába. Ha ott nem boldogulok, akkor elnézek a cégéhez is.

Hamarosan már a kétszintes családi ház csengőjét nyomtam. A kerítésen belesve rendezett kertet láttam. A kiépített teraszon udvari székek és grillsütő kellékek várták a tavaszi idő érkezését. Tizenéves lány nyitott ajtót, akinek a vállán iskolatáska lógott. Eperszőke fürtjei simára fésülve keretezték szögletes arcát.

- Jó napot kívánok! - Névjegykártyát nyomtam a lány kezébe. - Mrs Imelda Greert keresem.

Nem jutottam tovább a mondandómban. A lány szemét ugyanis könnyek futották el, és zsebkendőt kellett kerítenie. Hangosan kifújta az orrát.

- Bocsánat - szabadkozott szortyogva. - Csak hát... Nagyi öt napja elhunyt.

- Mrs Greer halott? - visszhangoztam döbbenten.

- Igen, megrázott minket is.

- Igazán sajnálom. Mi történt vele?

Még egyet szipogott, aztán összeszedte magát a hosszabb beszédhez:

- Munkából hazafelé jövet utcai rablótámadás érte. A támadó leütötte, és letépte nagyi igazgyöngy nyakláncát, meg elvette a pénztárcáját. Szegény nagyi már magához sem tért, belehalt a sérüléseibe a mentőautóban.

- Meggyilkolták?!

10. fejezet: A Ross házaspár

Szíven ütött Mrs Greer halálhíre. Bár nem ismertem, már készen álltam a beszélgetésünkre. Megjelent lelki szemeim előtt az előregörbülő nyakú, kontyos asszonnyal folytatott rutinpárbeszéd a gyógyszerrel kapcsolatos előadásról. Semmi hajmeresztőre nem számítottam. Most egyszerre számos gondolat pörgött le a fejemben, és egyik aggasztóbb volt, mint a másik.

Egyedül az vigasztalt halványan, hogy az idős nő már halott volt, mielőtt megkezdtük a nyomozást. Így ha tegnap vagy tegnapelőtt kerestem volna fel, akkor sem tudtam volna beszélni vele. Legalább nem követtem el végzetes baklövést a késedelemmel. Minden más rémesen festett.

Az unokának el kellett indulnia suliba. Kérésemre még megígérte, hogy beszél a szüleivel. Megkeresnek majd, hogy válaszolni tudjanak a kérdéseimre a nagymamával kapcsolatban. Otthagytam a névjegykártyámat, és engedtem őt elsietni.

Visszatértem az irodába dolgom végezetlenül. Quentin ügyféllel tárgyalt a nyomtatószobában, Mrs Blackhawk pedig elment pletykákat gyűjteni. Egyedül telepedtem le a gépem elé. Sürgősen utána akartam nézni Mrs Greer halálának. A gyilkosság nyilvánvalóan nem nevesítve került bele a híranyagokba. Nemrég keresgéltem utána a neten, és csak szakmai cikkeket találtam róla. Úgyhogy most név nélkül kezdtem kutatni a rablás-történet után. Hamarosan meg is találtam a sztorit. Igaz, némelyik cikk nyugdíjas nőként hivatkozott rá, ami téves értesülés volt, de így is be lehetett azonosítani. Az unoka elég pontosan összefoglalta a történteket. Az asszony egyedül ballagott hazafelé az esti félhomályban, amikor egy támadó leütötte, és kifosztotta. Minden látszat szerint véletlenszerű rablógyilkosság. Az esetnek nem voltak szemtanúi, de így kellett történnie, hiszen a tettes letépte a nő gyöngynyakláncát, és a pénztárcáját is elvitte. Mrs Greer meghalt, mire a kórházig jutottak vele. Hát, ennyire idilli az élet bájos kis városunkban!

*

Megnyomtam Medlar csengőjét. A suhancok most nem bandáztak az utcán, de ebben a délelőtti ürességben csak még lesújtóbb hangulatot árasztott a környék. A metsző szélrohamok szemetet görgettek a kátyús, töredezett járdán.

Reméltem, hogy a pasas nem lesz otthon. Nem véletlenül lapult a csomagtartó dobozban betörőkészletem. Sajnos, meghallottam Medlar botjának koppanását és a férfi súrlódó lépteit, így elszállt a reményem. Csikordult a kulcs a zárban.

- Már megint itt van? Mit akar tőlem? - A hangja most is bágyadtan elmosódott, de azért érzékeltem benne az élt. Elállta az ajtót, hogy ezúttal eszembe se jusson bemenni.

- Lenne egy-két további kérdésem a nyomozásommal kapcsolatban.

- Kétlem, mivel semmi szorosabb közöm nincsen az agykutató központhoz. Kizárt dolog, hogy segíteni tudnék a lopás felderítésében.

- Akkor mit gondol, miért jöttem?

- Nem bánnám, ha elárulná.

- Miért nem említette, hogy ismeri Miss Carrollt?

Medlar hosszan nézett rám.

- Nem tudom, kiről van szó - mondta végül.

- Ne vicceljen! Hiszen az utóbbi fél évben számos alkalommal találkozott vele - dobtam be egy blöfföt.

- Fogalmam sincs, kiről beszél - ismételte el.

- Anita Carrollról, az újságírónőről.

- Nem ismerek újságírókat.

- Aki az Agykutató Centrumban is részt vett a prezentáción?

- Rendben, így tudom, kiről van szó, de nem találkoztam máskor a hölggyel.

Úgy döntöttem, feljebb csavarom a hazugság-gombot:

- Akkor hogyhogy beszélgetett vele több ízben is az elmúlt hónapokban? Tanúim vannak rá, szóval hiába is próbál mást állítani.

Medlart sajnos nem lehetett olyan gyorsan megvezetni, mint Elle Williamst a laborból.

- Még mindig nem sejtem, mi ez az egész - felelte. - Egyszer sem beszéltem vele.

- Feltételezem, semmi rendkívüli. Randiztak párszor? Vagy Miss Carroll orvosi cikket akart írni a különleges fejsebekről? Mondjon már valamit!

Még mindig nem sikerült lépre csalnom, bár a randizás szónál megfeszültek az arcát eltorzító sebhelyek. Készületlenül érte. Eleve azért dobtam be a példát, hátha sikerül kibillentenem az egyensúlyából, de még ez sem volt elég.

- Úgy vélem, tévesek az értesülései - mormolta kis hallgatás után. - Nem ismerem a hölgyet. Egyedül a központban találkoztam vele, és akkor sem váltottunk szót.

- Jól van, legyen így! Viszontlátásra! - hátráltam két lépést. Aztán eltűnődő hangsúllyal jegyeztem meg, mintegy magamnak dünnyögve: - Sajnálatos, hogy nem volt hajlandó őszintén beszélni velem. Mindenkinek kellemetlen, hogy ilyen apróságban ekkorát hazudjon! Így minden figyelmemet őrá fogom irányítani. Ide kell járkálnom, vájkálnom a múltjában. Nem lett volna egyszerűbb magyarázattal szolgálnia? Most kénytelen vagyok megszokni ezt a nem túl hívogató környéket, és minden erőforrásommal...

- Várjon! - mondta Medlar hirtelen. - Miss Carrollt csak... Az Agykutató Centrum korábbi tesztprogramja érdekelte. Kíváncsi volt a tapasztalataimra. Interjút akart készíteni velem. Mondtam neki, hogy aláírtam egy titoktartási nyilatkozatot a tesztelt készítményekkel kapcsolatban, így nem adhatok ki részleteket. Emiatt beszélt velem párszor. Próbált győzködni, hogy üljek le vele interjút adni. Mindig elutasítottam.

- És ezt miért nem árulta el egyből? - kérdeztem kurtán.

- Az agysérülésem miatt néha kiesnek események. Nem emlékeztem az egészre. Most, hogy Ön többször említette, nagy nehezen beugrott.

Ezen a ponton adtam fel, hogy tovább faggassam a férfit.

*

Elhajtottam robogómmal a Ross család címére. Úgy tűnt, nem keveset keresnek Litvin alkalmazásában, mert hatalmas, kétszintes házban laktak. Inkább villának volt minősíthető. Az udvaron kész kis játszótér a gyerekeknek hintával, mászókával. Bár kétlem, hogy még ennyi idősen is használnák. Kiskamaszként már valószínűleg cikinek érzik. De látszott, hogy a szülők az egész környezetet az ő kedvükért rendezték be. Egy kosárlabdapalánk is kikandikált a hátsó udvarról.

Hosszan megnyomtam a csengőt, és vártam, hogy kinyitja-e valaki. A gyerekek nyilván suliban, de a házaspár elképzelhető, hogy itt lesz. Litvin végre megküldte az ehavi beosztásokat, és az alapján úgy láttam, hogy Rossék ma csak délután mennek be a központba. Ha szerencsém van, itthon érhetem őket.

Siker!

Az ajtót Mrs Ross nyitotta ki. Szürke otthonkában és mamuszban volt, ami azt sugallta, hogy még nem is készül munkába. Hosszú, egyenesszálú haját csak egy hevenyészve beletűzött csat rögzítette lazán a tarkójára.

Szuper, pont lesz időm letámadni a kérdéseimmel.

- Miben segíthetek? - nézett rám meglepődve. Érezhetően nem számított idegenek látogatására így hétköznap délelőtt.

- Frida Lorne vagyok, magándetektív - pörgettem le bemutatkozásomat, és névjegykártyám már landolt is a nő kezében. Ezúttal mellékeltem hozzá szórólapot. Mégiscsak házas, az irodánk pedig elsősorban válóperes esetekkel foglalkozik. Egy szép napon még jól jöhet, ha megőrzi a prospektusunkat. Valószínű, hogy meg tudná fizetni a szolgáltatásainkat.

- Magándetektív? - visszhangozta, fáradt arcán halvány érdeklődéssel. - Az mit jelent? Mármint, ismerem a szót, csak még soha nem találkoztam élőben magánnyomozókkal.

- Az irodánk profiljába főként hűtlenségi ügyek tartoznak, most viszont más miatt jöttem.

- Micsoda?! - hallatszott ekkor a lakásból egy harsány férfihang, és kifordult a háttérben a fürdőszobaajtón David Ross, félig legombolt pizsamaingben, borotvahabos képpel. - Itt egy magándetektív?

- Igen, életem, én sem értem...

- Mindjárt magyarázattal szolgálok - ígértem gyorsan. - Bemehetnék esetleg?

- Felöltözöm, várjanak meg! - Ross újra eltűnt a fürdőben.

A felesége bekísért, de továbbra is tartózkodó volt. Hellyel kínált a nappali foteljában, ő maga pedig leült a fényesfekete bőr sarokkanapén. Úgy ölelte át magát két karjával, mintha fázna - vagy még inkább, mintha teljesen el akarná zárni magát tőlem.

- Litvin professzor küldött - közöltem, de ez sem oldotta a kedélyeket. Sőt, Mrs Ross arcán csak még erősebben feszültek a gondterhelt ráncok.

Csend állt be, amíg a férjére vártunk. A jegyzeteim között lapozgattam a mobilomon, hogy hasznosan töltsem az időt.

- Kér valamit? - kérdezte a nő, nagy sokára. - Kávét, teát?

- Nem, köszönöm. - Kizárt dolognak tartottam, hogy lenne módom észrevétlenül körbenézni a nappaliban, szomjas meg nem voltam.

David Ross csatlakozott hozzánk, most már farmerben és pólóban, frissen borotvált arccal. Úgy ült le a kanapéra, hogy a felesége és közém kerüljön.

Ezúttal már ki tudtam venni, hogy a férfi karján lévő tetkók londoni városrészletet ábrázolnak. Felismertem az óriáskereket és a tornyot.

- Szóval, mi ez a nyomozósdi? - kérdezte tőlem derűs mosollyal.

Úgy tettem, mintha nem észleltem volna a lekicsinylő felhangot a megfogalmazásában.

- Bizonyára értesültek róla, hogy lopás történt a munkahelyükön - fogtam bele.

- Lopás? - értetlenkedett Ross. - Betörtek az agykutató központba?

- Technikailag az már nem lopásnak minősülne, hanem rablásnak.

- Akkor miről beszél?

- Valaki elcsent négyampullányi gyógyszert a nyílt rendezvényükön.

- Hát persze! - csapott Ross a homlokára. - A tesztgyógyszerünk. De hát... ilyen jelentéktelen mennyiség miatt komoly eljárás indult? Azt hittem, a rendőrök egyből lezárták.

- Litvin professzor szeretné tisztázni a részleteket.

- Az igazgató úr hajlamos ok nélkül is aggódni - jegyezte meg ekkor halkan Priya Ross. - Múltkor negyvenöt percig tépelődött rajta, hogy milyen aprósüteménnyel fogadja a szingapúri befektetőinket. Hogy mi van, ha tejallergiájuk van, vagy ha sértésnek veszik a baconös pogácsát, vagy ha nem szeretik a barackdzsemet, satöbbi. Akár el is veszhettek az ampullák a bemutató utáni kavarodásban. Talán nem is került sor semmiféle illegális tettre.

- Hát, valamiféle bűntény történt a múltban, az biztos.

A válaszom hallatán jelentőségteljesen összenéztek.

- Úgy érti, hogy a lopáson túl? - kérdezte végül a férj.

Kitértem a válaszadás elől:

- Sokat segítene, ha fel tudnák idézni az előadást. Különösen a résztvevőit.

- Hárman tartottuk Elle-lel. - Így a nő. A hangja még mindig erőtlen volt. - Nem sok vendég jött el, csak egy riporternő, egy piackutató hölgy és egy úr, aki már részt vett a központ egyik korábbi tesztprogramjában is.

- Igen, még poénkodtunk is rajta, hogy majdnem többen tartottuk az előadást, mint ahány embert érdekelt - tette hozzá Ross.

- Mindenesetre, maga a prezentáció rendben lezajlott - zárta rövidre a témát a felesége. Utána kierőltetett az arcára egy barátságosnak szánt mosolyt, és már úgy folytatta: - Feltételezem, szüksége lenne arra is, mire emlékszünk a tűzriadóból. Az igazgató úr úgy vélte, hogy a riasztásnak köze volt a tolvajláshoz.

- Nagyszerű lenne, ha fel tudnák idézni.

- Az előadás után átmentünk az emeleti 2-es laborba. - Mrs Ross ezúttal már készségesebb lett. - Kis szünetet akartunk tartani, így megmutattam Davidnek interneten azt a gördeszkát, amelyiket a kisebb fiunk születésnapjára néztem ki. Elkezdtük összehasonlítani a deszkák árát a különböző webáruházakban. Akkor szólalt meg a tűzjelző.

- Végig együtt voltak?

A férj úgy hunyorított rám, mintha jelezni akarná, átlát igyekezetemen, és viccesnek találja.

- Együtt, persze - válaszolta a felesége, ő komoly arccal. - Nem is telt el sok idő az előadás és a riasztás között. Talán pár perc.

- Hol volt Miss Williams?

- Elle? Ha jól rémlik, elugrott a büfébe.

- És a látogatók?

- Ők nyilván a kijárat felé indultak, de nem figyeltük.

- Az udvaron látták később őket?

- Nem emlékszem már. David, szívem, neked rémlik, hogy ott voltak-e még?

- Nekem sem ugrik be.

No lám, úgy fest, az agysérült Medlar memóriája precízebb, mint a laboráns kutatóké... Ő egészen pontosan fel tudta idézni, kiket látott az udvaron, még abban a nagy káoszban is.

- Nem tudják, hogy Mr Medlarnak mi volt a foglalkozása a fejsérülése előtt? - kérdeztem rá.

Rossék elég tanácstalanul ingatták a fejüket.

- Lehetett-e valami olyan munkája - próbáltam pontosítani -, ahol személyek mozgását kellett szemmel tartania, és át kellett tudnia látni rövid idő alatt sok gyors történést krízishelyzetben is? Plusz, ahol nagyon erős, felrobajló hanghatás érhette?

- Ez ugyan miféle munka lenne? - kérdezett vissza David Ross. Pontosan olyan hangnemet ütött meg, mintha mulattató badarságnak tartaná a kérdéseimet.

- Hadsereg. - Megőriztem higgadtságomat.

- Nekem nem említett ilyesmit - legyintett Ross. - Magánéleti dolgok nem is kerültek szóba. Eddigi ismeretségünk során csak gyógyszer-mellékhatásokról beszélgettem vele.

- Nekem sem mesélt ugyan a foglalkozásáról - csatlakozott Priya Ross -, de egyszer elmondta, hogy hiába gyógyult fel a fejsérüléséből, célba lövéskor nem tudja megszüntetni a jobb keze remegését. Ez akkor volt, amikor a neurológiai tünetekről kérdeztem. Elvéti a célpontokat. Az elmondása alapján viszont nekem olyan kicsinek tűnt az eltérés, hogy emlékszem, meglepődtem. Valami irdatlan távolságot említett, és körömhegynyi hibázást. A pontos számadatokat már nem tudom felidézni, mert nem értek a lövészethez, de úgy hirtelen extrémnek hangzott. Ha csak hobbiból lő, ennyi különbség aligha számít, versenyekre meg az általános fizikai erőnléte miatt amúgy sem tudna járni. Abszurd volt, hogy neki egyáltalán miért jelent bármit is ez a parányi pontatlanság. Egyáltalán, hogyan vette észre? Mindegy, a lényeg, hogy ez éppen utalhat arra, hogy anno szolgált fegyveres alakulatnál, nem?

- Igen, köszönöm - készítettem magamnak egy feljegyzést. - A sérülése eredetéről mit tudnak?

- Kiadhatunk ilyen részleteket? - Mrs Ross bizonytalanul nézett hol rám, hol a férjére.

- Litvin professzor azt mondta, hogy nyugodtan elmondhatnak minden bizalmas orvosi információt - hazudtam. - Hiszen engem is szigorú titoktartás kötelez.

- Létrabaleset volt - bátorodott fel a nő. - Mr Medlar javította a tetőt, lezuhant, és a koponyája a betonnak csapódott.

- Mármint a feje teteje?

- Gondolom.

- És akkor a fél arca? Az hogyan sérült meg?

- Ugyanúgy, nem?

- Önök sem tudják pontosan?

- Ha arra gondol, hogy a saját szemünkkel láttuk-e szerencsétlen flótás lezuhanását - szúrta közbe megint gunyorosan David Ross -, akkor nem, sajnos, épp nem arra jártunk.

- Merre? - vágtam vissza.

- Hogy érti a kérdést?

- Hogy hol történt a baleset.

- Feltételezem, Medlar otthonában - vonogatta Ross a vállát.

- De ezt sem tudják?

Kénytelenek voltak beismerni, hogy nem. Nem cincáltam tovább a témát, hanem új sort nyitottam a jegyzeteim között.

- Most Ambrosius Finchről lenne pár kérdésem.

A férj tekintete üres maradt, mintha még az sem ugrana be neki, kiről van szó. Vagy nagyon jó színészi képességei voltak - amit szintén nem tartottam kizártnak.

Priya Ross sem reagált látványosan. Észleltem azonban a mozdulatát, ahogyan óvatosan összefűzte az ölében két kezét. Hogy véletlenül se legyen árulkodó az ujjai remegése. És ahogyan hangyányit felerősödött az orrcimpái tágulása-összehúzódása, miközben néma légzőgyakorlatba kezdett, hogy megelőzhesse a pánik-tüneteket. Nem volt nehéz felismernem mindezt, mert én magam is hasonló módszerekhez folyamodom, ha váratlanul hallom meg a Dalton nevet.

A nő erősen nézett egy pontot a fejem mellett a levegőben, és sikerült fenntartania az arcán az udvarias mosolyt.

Nem adtam hangot megfigyeléseimnek.

- Szóval, azt az úriembert, aki majdnem részt vett az előadáson, de az utolsó pillanatban kifordult az ajtón, és távozott - magyaráztam inkább. - Ismerik?

- Én biztosan nem - válaszolt sietősen Ross, a feleségét megelőzve. - Az igazgató mondta, hogy valami író, de így sem rémlik. Mondjuk, szaklapokon kívül mást nem is nagyon szoktam olvasni. Priya, szívem, te találkoztál már a nevével? Te szereted a szórakoztató irodalmat.

- Nem olvastam tőle semmit, nem tudom, ki volt az. - A nő szavai egyetlen levegővétellel érkeztek. Aztán megállt kicsit, erőt véve magán, és lelassítva folytatta: - Csak az maradt meg, amikor a váratlan távozása után az igazgató körbekérdezett. Hogy van-e bármelyikünknek ellenérzése a részvételével kapcsolatban.

- És, volt?

A házaspár mindkét tagja szinkronban intett nemet a fejével.

- Miért fogalmazott múlt időben? - fordultam most egyenesen Priya Rosshoz. Ross ekkor megfogta felesége összekulcsolt kezét. Önmagában ártatlan gesztus lett volna, de figyelemreméltónak tartottam az időzítést.

- Parancsol? - kérdezett vissza elhaló hangon Mrs Ross.

- Az előbb - válaszoltam. - „Nem tudom, ki volt az” - ezt mondta, nem?

A nő gyorsabban kezdte szedni a levegőt.

- Én csak...

- Mi ez a kötekedés a megfogalmazáson? - David Ross arcáról egyszerre eltűnt a derű, és elsötétült tekintettel meredt rám. - A múltban történt az író kirohanása, Priya is múlt időben beszélt. Nem egyértelmű? Mi ebben a furcsa?

- Az, hogy Mr Finch elhunyt.

Mindkettőjükbe belefagyott a szó. Lehetetlen volt megállapítani, hogy azért, mert váratlanul érte őket az információ, vagy mert meglepte őket, hogy előhozakodtam a halálesettel.

- Nem is a gyógyszerlopás miatt nyomoz, ugye? - Ross stílusa most már kezdett határozottan ellenségessé válni. - Furcsállottam is, hogy Litvin igazgató miért szabadítana ránk egy magándetektívet pár dollárnyi ampulla eltulajdonítása miatt. Ő a legkevésbé indiszkrét ember, akit csak ismerek. Nem... Ön valami egészen más miatt van itt.

- Szerelmem... - kezdte volna halkan a felesége, de Ross már talpon is volt, és közénk lépett.

Kitakarta előlem a feleségét, miközben ő maga fenyegetően közelített felém:

- Hazug csaló! Takarodjon a házunkból! A családom egyetlen tagja közelében sem akarom a jövőben meglátni. Ha megtudom, hogy fél mérföldes körzetébe jött az otthonunknak, feljelentem zaklatásért. Amennyiben kérdése van hozzánk, keresse meg az ügyvédünket a Meier&Meier Irodánál.

Beletúrt a kanapé mellett pihenő aktatáskájába, és elém hajította a dohányzóasztal lapjára egy ügyvéd névjegykártyáját.

Felvettem, majd felkászálódtam ültömből, mert láttam, hogy a következő fokozat már az lesz, hogy erővel dob ki a házából.

- A soha viszont nem látásra! - tette még hozzá izzó tekintettel.

A felesége moccanás nélkül ült a háttérben. Totál ledermedt a férje váratlan kitörésére. Én sem örültem neki, de nem álltam le vitatkozni. Éreztem, hogy nem lenne jó vége. Mindenesetre afelől nem sok kétségem maradt, hogy a Ross házaspár is rejteget valamit.

11. fejezet: Kérdések

Mrs Blackhawkkal az irodaház portáján futottam össze. Éppen Quentin ebédjét vette át az ételfutártól. Elégedett bólintással nyugtáztam, hogy ezúttal figyelembe vették intelmeimet. Rögtön segítettem is asszisztensemnek felcipelni a terjedelmes kajamennyiséget, hogy kifejezzem helyeslésemet.

- Még a rendelést is az én nevem alatt adtuk le - jegyezte meg a liftben.

Igaz, ezt én tanácsoltam, pontosabban, nyomatékosan kértem. Szóval, nem kellett volna úgy előadnia, mintha a saját ötletük lenne.

Miután lepakoltuk az ételhegyeket, odaléptem az íróasztalomhoz:

- Na, és mi a helyzet a pletyka-partival? Sikerült előtalálni Miss Carroll szomszédasszonyát?

- Ott volt, éppen a körfolyosót seperte. Könnyedén szóba tudtam állni vele.

Már Mrs Blackhawkkal kapcsolatban is nem egyszer megfogalmazódott bennem a gondolat, hogy otthon bizonyos kinti munkákat csak azért végez, hogy szemmel tudja tartani a környéket. És, persze, szóba elegyedhessen az elhaladókkal. Úgy látszik, nem ő az egyetlen, aki ezt a stratégiát alkalmazza városkánkban.

- Lelkem, ez a nő még nekem is kicsit sok volt - mesélte aztán idős asszisztensem. - Először előadta, hogy nincs ideje beszélgetni, mert ki akarja mosni a függönyöket munka előtt. Aztán viszont úgy belendült, hogy végül nekem kellett kifogást találnom a távozásra.

Akkor tényleg durva lehetett. Nemigen láttam még olyat, hogy Mrs Blackhawk elunta volna a kibeszélő showt.

- Kiderült bármi érdemleges Miss Carrollról? - próbáltam a lényegre térni.

- Nem sok. Az volt a baj, hogy a szomszédnő csapongott, és feltűnésmentesen nehezen tudtam visszaterelni a kiindulási témához. Megkérdeztem például, hogy Anita Carroll hány éve lakik mellette, erre ő elkezdett az új plázaépítésről értekezni... Már a modern tinik időpazarlásánál tartott, amikor végre szóhoz tudtam jutni.

- Részvétem.

- Egy hasznos gondolatmenetet azért sikerült kiszednem belőle. Megtudtam, hogy mivel volt kapcsolatos Carroll régi hazatérése és az akkortájt kialakult szenvedélybetegsége.

- És, mivel?

- Valami traumával, ami külföldön érte.

- Ennyi? - elégedetlenkedtem. - Ezzel nem nagyon vagyunk kisegítve. Közelebbit nem mondott?

- Nem igazán, mert úgy vélte, hogy bekerülne a hírekbe, ha kiderülne, hogy Carrollal történt. És Carroll kérte, hogy ne terjessze. Hogy az oknyomozó riporteri munkája miatt fontos, hogy ne tudjanak róla személyes részleteket az emberek.

- És, a szomszédnő azt nem érezte személyesnek, hogy elmeséli fűnek-fának, hogy Miss Carroll például elvonón volt?

- Vonakodott kicsit, de úgy gondolta, már lezárt história, így nem lehet belőle akkora baj.

- Hát a trauma?

- Arról úgy vélte, hogy még most is sebezhetővé teszi Carrollt, mert szerinte nem tette túl magát rajta maradéktalanul.

- Hm, jól van. És Ön meg sem próbált puhatolózni?

- Igyekeztem szóra bírni. Bevetettem például a sokszor jól beváló értetlenkedést: „De hiszen Anita Carroll annyi ijesztő helyen járt, annyi cifra dolgot látott! Mindezek után ugyan mi bírta kikészíteni?” Sajnos, nem működött. A szomszédnő csak annyit kotyogott el, hogy „Itthon Anita éveken át poszttraumás stressz szindrómával küzdött, és alkoholba meg kábítószerekbe menekült. Nagy nehezen tudott talpra állni, és az újságíráshoz is alig bírt visszatérni. Arra pedig soha többé nem tudta magát rávenni, hogy harctereken dolgozzon. Mert ez is ott, a veszélyzónában történt vele, ugyebár...” Semmi több. Gondolom, az, hogy a vízóra-leolvasónak kigyúrt felsőteste volt, vagy hogy a két süket szembeszomszéd kutyája mindig éjfélkor ugat, nem minősül értékes információmorzsának.

Megint elfogott a lelkifurdalás, hogy annak idején nem írtam legalább pár sort Anita Carrollnak. Nyilván nem sokat jelentett volna neki egy tinilány csápolása. De talán az élete olyan pontján érték volna utol szavaim, amikor legalább cseppnyi vigaszt nyújthattak volna.

- Viszont megnézhettem Carroll lakását belülről - szakította félbe szomorkás elmélkedésemet asszisztensem.

- A lakását?!

- A szomszédnő amúgy is át akart menni a szobanövényeket megöntözni, és megengedte, hogy elkísérjem. Kapóra jött. Le tudtam ellenőrizni, hogy van-e furcsa elöl hagyott tárgy vagy dulakodásra utaló nyom. Bármi, ami megindokolhatná Carroll felszívódását.

- És?

- Semmi. Egy kis lyuk az a lakás, de rendet és tisztaságot tartott. Nem maradtak szem előtt váratlan holmik.

Elhúztam sötétvörösre rúzsozott számat:

- Ha egy napon én tűnök el nyomtalanul, Ön, légyszi, ne nyilvánítsa katasztrófa-turisztikai látványossággá az otthonomat, és ne tartson körbevezetéseket!

- Nyugalom, lelkem, úgysem lenne senki kíváncsi a giccses Barbie-házadra.

Quentin kikísérte az ügyfelét a nyomtatószobából a lifthez, majd csatlakozott hozzánk. A jövés-menés szerencsére belém fojtotta a készülő választ. Quentin az ebédpakkjára vetette magát, és kibontott egy nagy doboz sült csirkeszárnyat.

- Kinek milyen eredményei vannak ma délelőtt? - érdeklődött közben félig tele szájjal.

Mrs Blackhawk neki is elismételte a szomszédasszonyos beszélgetést és lakásbejárást. Én pedig közöltem Mrs Imelda Greer halálhírét, felidéztem Medlart, és beszámoltam a Rossékkal folytatott társalgásról.

- Rendben, most már én is elismerem, hogy ez a Jared Medlar titkol valamit - látta be Quentin. - Elsőre megsajnáltam a brutális fejsérülése miatt. De a céllövészet-dolog, meg hogy hazudott a riporternőről...

- Totál lúdbőr. - Megnyúltam Quentin sültkrumplija felé, és elloptam belőle fél marékkal. - Kabalakobold legyek, ha nem szárad a lelkén egy-két súlyosabb titok. Már csak be kéne jutnom a házába, hogy megnézhessem a cuccait.

Eszegetni kezdtem a krumplit, közben tovább tűnődtem:

- Az a bökkenő, hogy nem mozdul ki otthonról. Mielőtt visszajöttem volna ide, leskelődtem pár órát a házánál. Még a bevásárlást is házhozszállítással rendeli. Félő, hogy jószerével ki sem teszi a lábát.

- Megpróbáljam elterelni a figyelmét? - ajánlkozott Quentin, bár láttam az arckifejezéséből, hogy túlságosan nem kapadozik a lehetőségért. - Becsengetek, kérdezek tőle valami ártatlannak tűnő dolgot az ajtóban, te meg közben besurransz a hátsó ablakon keresztül.

- Nem biztos, hogy elég lenne - hűtögettem az ujjaim között pörgetve az újabb szál krumplit. - Nem tudjuk, mennyire alapos szétnézésre van szükség. Jobb lenne, ha elhúzna otthonról.

- És, azt hogyan...?

- Dobjunk be neki hivatalos levelet, hogy el kell mennie egyik nap adatokat egyeztetni! - ötleteltem.

Quentin elálmélkodott a felvetésen:

- Miként érjük el, hogy írjanak neki a hivatalból?

- Sehogy. Majd hamisítok neki valami bürokratikus blablát. Mire rájön az irodában, hogy nem is várja senki, rég végeztem a házkutatással. Mit szólsz a földhivatalhoz? Adminisztratív gubanc a ház tulajdonjogával kapcsolatban... Alá kell írnia, mondjuk, az N1.25-ös verziószámú űrlapot. Igyekszem majd úgy fogalmazni, hogy ne tudja kihámozni, miről van szó. A fiókjából kifotózott papírok alapján annyit tudok, hogy bérli az ingatlant, szóval majd ennek megfelelően kerekítem a teendőjét. Beleírom a levélbe az egyik eldobható telefonkártyánk hívószámát. Így ha egyeztetni akarja a részleteket, Mrs Blackhawk veszi fel a telót. Mrs Blackhawk pedig megerősíti majd, hogy személyesen kell megjelennie a hivatalban, a jelzett időpontban. Kész is a csalétek.

- Szerinted, utólag sem fog rájönni, hogy ezt az egészet te találtad ki?

- Attól függ, mennyire fogta el az üldözési mánia a nyomozásom gondolatára. Ha meglehetősen, akkor elképzelhető. De már késő lesz, nem igaz? Bizonyítani nem tudja majd, hogy nála jártam a távollétében. Egyébként is, erősen kétlem, hogy a rendőrséghez fordulna.

- Viszont lehet, hogy veszélyes. - Quentin szemöldöke aggodalmas ráncban húzódott össze szögletes szemüveglencséje mögött. - Ha tényleg súlyos titkai vannak, és megsejti, hogy a közelébe juthattál...

- Csak gondolj vissza, milyen enerváltan mondta, hogy nehogy szerencsésnek találjuk nevezni az életben maradásáért a fejsérülése után! Nehezen tudom elképzelni, hogy ennek az embernek annyi féltenivalója lenne, hogy kezet emelne rám miattuk.

- És ha mégis? Anita Carrollt csak megölte már. Mi van, ha téged is megpróbál...?

- Eddig nem az volt a teória, hogy Miss Carroll Mr Finch meggyilkolása miatt bujdosik? - kacsintottam rá Quentinre, további sültkrumplicsócsálás közepette.

- Meggondoltam magam. Akkor még nem tudtam a céllövészetet és Medlar hazugságát az ismeretségükről. Plusz, az elméletedet, hogy Medlar katona lehetett, na meg, hogy Anita Carrollt nagy trauma érte háborús övezetben.

- Van egy részlet, ami a te teóriádat támasztja alá. Mármint, hogy Mr Medlar meggyilkolhatta Miss Carrollt.

Quentin felélénkült, hogy végre nem cáfolom azonnal a tippjét, bár a hangsúlyomból sejthette volna, hogy azért nem is értek egyet.

- Mi az?

- Hogy Miss Carroll megjelent az agykutató központban. Aztán megkérdezte a folyosón Litvintől, mit gondol Mr Medlar fejsebéről.

- Igen, Medlar így nyilván feltételezhette, hogy az újságírónő jó nyomon jár...

- Azért ez több annál. Miss Carroll elvileg kitűnő oknyomozó riporter. Vétene akkora hibát, hogy véletlenül kérdezősködik ilyen látványosan? Ráadásul, ha jól gondolom, fél éve volt rá, hogy felderítsen részleteket Mr Medlar kilétéről. Miért most kellett volna ilyen alapkérdést nekiszegeznie Litvinnek - Mr Medlar szeme láttára? Olyan, mintha ez szándékos provokáció lenne. Hogy Mr Medlart valami kétségbeesett lépésre sarkallja.

- És talán így is lett. Medlar megölte Carrollt, mert belátta, hogy szorul a hurok, és nincs más választása.

- Talán.

- Mi más történt volna?

Nem válaszoltam, elgondolkodva néztem magam elé. Quentin továbbra is igyekezett engem állásfoglalásra bírni:

- Mire tippelsz? Hogy Carroll rá akarja fogni az eltűnését Medlarra? Próbálja eljátszani, hogy Jared Medlar meggyilkolta őt?

Csak a vállam vonogattam.

- Akkor talán több nyomot hintett volna el - mondtam aztán, bár volt a hangomban némi bizonytalanság. Személyes elfogultságom miatt nem szívesen feltételeztem ilyen rosszindulatú suskust Carrollról, de tény, hogy nem tetszett az agykutató központban előadott kis jelenete. - Elképzelhető, hogy otthon elrakott pár olyan feljegyzést, amely Mr Medlar ellen szólhat. De nem kellett volna feltűnőbb helyen hagynia? Mrs Blackhawk nem látott nála ma délelőtt semmit. Ráadásul, minimum, hogy jobbra-balra terjesztenie kellett volna Jared Medlar nevét, hogy minél gyanúsabbá tegye őt! Viszont még a szomszédban lakó pletykás barátnője sem tudott a jelenlegi nyomozása tárgyáról. Egy bűnügyi újságírónak számos veszélyes ellensége lehet. Miss Carroll miért nem gondoskodott arról, hogy Jared Medlar előkelő helyre kerüljön a hosszú gyanúsítotti listán?

- Akkor lehet, hogy ez is olyasmi szövevényes terv, mint amit a bátyám és a néhai barátnője talált ki annak idején? Medlar és Carroll közösen eljátszik egy meg sem történt gyilkosságot valakinek a megtévesztésére? Talán ez még csak az első lépés, és lesz további ügyletük is?

- Bármi lehetséges. - Megettem az utolsó szál elcsórt krumplit is. - Bár engem nagyon meglepne az eddig megtudottak alapján.

- Szóval, akkor szerinted ez nem kelepce, hanem mégiscsak Medlar ölte meg?

Csendben nekiálltam hivatalos levelet fogalmazni Jared Medlarnak. Netről összegyűjtöttem minden nyilvánosan elérhető ingatlan-tulajdonjogi adatot, aztán belemerültem a részletek csiszolásába.

*

Miután elkészültem Medlar levelével, megpróbáltam tervet kovácsolni, hogy mivel tölthetném hasznosan a délutánt. Kezdett elönteni a borús érzés, hogy semmi értelmeset nem tudok tenni. Jó lenne, ha Mrs Greer rokonai mielőbb előkerülnének, és megnyugtatnának, hogy az asszony halálának nem lehet különösebb összefonódása ezzel az üggyel; tényleg csak sima véletlen volt, hogy egy rabló épp ezt az idős nőt szemelte ki a sötét utcán. Nem akartam sürgetni a gyászoló családot, szóval várnom kellett.

Kattintgattam egy sort Finch gépén. Megnéztem a jelszavairól vezetett táblázatot. A darknetes fórumon kívül nem láttam más figyelemfelkeltő belépő adatot. Egyedül az utolsó sor tűnt érthetetlennek. Ennyi volt: „Mandulakenyér emlékeztető: a Munkáknál”.

A nagybetűvel kezdett „Munkáknál” szó miatt szétnéztem a gépen, és valóban találtam egy „Munkák” nevezetű mappát. Azt viszont nem védte semmiféle jelszó. A pasas adatelemzéssel foglalkozott, és itt tárolta az összes munkaállományát, több száz almappában. Elkezdtem egyesével megnyitogatni pár fájlt. Semmi izgit nem leltem, csak monoton, kisstílű, projektalapú munkákat. Tehát nem olyasmi, ami okot adhatna egy szívrohamnak álcázott gyilkosságra Finch ellen.

Mivel több ezer munkafájl volt, egyelőre elnapoltam az átnézésüket. Hátha lenne hasznosabb teendőm is.

Rossék munkában vannak ugyan, de délelőtt, a házuk körül őgyelegve kifigyeltem, hogy a kisebb fiuknak haza kellett bicegnie a suliból. Megsérült a térde. Még egy középkorú - számomra ismeretlen - nő is átment vigyázni rá. Nem alkalmas a helyzet betörésre.

Próbálkozzam Carroll üresen álló lakásánál? Viszont ott Mrs Blackhawk pont most nézett szét, és semmi ígéreteset nem szúrt ki. Ráadásul, az eddig megtudottak alapján továbbra sem tartottam valószínűnek, hogy Anita Carrollnak közvetlen köze lenne Finch halálához.

Elle Williams is elvileg a központban van ma délután, de esélyes, hogy a tesója otthon posvad. Az ő lakásukba sem bírnék észrevétlenül besurranni.

Medlar kapcsán sem tudok másban előbbre lépni, mint hogy holnap reggel, postakiszállítási időben bedobom neki a levelet.

Addig is, mit csináljak?

Egyáltalán, tényleg gáz ez az egész? Mert ránézésre nem is olyan vészes. Finch ellopott négyampullányi memóriazavart okozó gyógyszert, aztán szimplán szívrohamot kapott. Az idős Mrs Greer véletlenszerű utcai rablás áldozata lett. Anita Carroll egy sebhelyes fickó után kutakodik - de, végül is, az a munkája, hogy nyomozgasson sunyi alakok után. A Ross házaspár titkol valamit, ahogyan Elle Williams is, csakhogy minden élő embernek akad elhallgatnivalója. Ha az előbb felsorolt dolgoknak nincsen közük egymáshoz, akkor nincs is itt semmiféle feladatunk. És miért lenne bármiféle összefonódás? Fizikai képtelenség, hogy jelentősebb összefüggés legyen köztük, nem? Az egyetlen ember, aki az egészet átlátva ördögi sakkozást folytathatott volna a jelenlévőkkel, az Litvin prof, de érte tényleg tűzbe tenném a kezem. Pedig van pár nem túl szép emlékem tüzekről. Lehetséges lenne, hogy jószerével csak független részletek elegye az egész?

Arról nem is beszélve, hogy Finch internetes ténykedésére gondolva, akad némi igazság abban, amit Kip mondott: nem biztos, hogy Ambrosius Finch túl sok sajnálatot érdemel az egyébként is gyors halála miatt. Minek törjem össze magam azért, hogy hánytorgassam egy ilyen kétes - Mrs Blackhawk szerint bazi ellenszenves - fickó természetesnek tűnő elhunytát?

Közben azonban végig ott motoszkált a fejemben egy részlet, ami nem hagyott nyugodni. Így felütöttem Finch laptopját, és megnyitottam a darkwebes böngészőjét. Előkerítettem a fórumbejegyzéseit, aztán nekiálltam átfésülni a szövegeket.

- Valami nem stimmel - szólaltam meg végül hangosan. - Mr Finch kapcsán. Oké, én nem ismertem őt személyesen, de Ön, mamika, el tudja képzelni róla, ahogyan diszkóban italra hív meg csajokat? Itt a fórumon azt írja, hogy huszonéves korában ez volt a kedvenc esti programja. Hogy nagy rutinnal csúsztat randidrogot a vele flörtölő lányok italába tánctereken és bárokban. Aztán elhagyatott környékre viszi őket, a folytatás pedig mindenkinek a képzelőerejére bízható.

- Valóban elég kevéssé illik hozzá - vágta rá Mrs Blackhawk. - Legalábbis, amikor én ismertem, már minden épeszű nő sikítva menekült volna előle, nemhogy iszogatott volna vele. Nyilván meglódult az írói fantáziája. Menőbb színben próbálta magát beállítani a fórumos ismerősök előtt. Biztosan sok kínos kudarca volt, csak azokat nem részletezte.

- Nem pont így értettem. Nem maga a siker... hanem ez a diszkóban táncikálás és italokkal trükközés... - Megpöcköltem az asztalomon álló integetőmacska aranyszínű karját. A szuvenírt Mrs Blackhawk idős udvarlójától, egy kínai antropológia professzortól kaptam régebben születésnapomra. Igazán hozhatna egy kis szerencsét végre. - Gondoljunk csak bele! Kábítószerek beszerzéséhez még simlisnek is kell lenni. Aligha tudott minden bokorban randidrogokat vásárolni. Kapcsolatok szükségesek hozzá, és valami beszállító, aki rendszeresen ellátja őt készlettel. Aztán meg, ugye, a nyomulászás a táncparketten... Életszerű mindez, amikor magunk elé képzeljük, hogy milyen lehetett Ambrosius Finch fiatalon?

Mrs Blackhawk pergő nyelvvel visszafelelt:

- Mindenesetre, tény, hogy még negyvenhét évesen is azon törte a fejét, hogyan lophatna ideiglenes emlékezetkiesést okozó tesztgyógyszert Litvinéktől! És az internetes tevékenységei is igényelnek némi alvilági jártasságot, nem igaz?

Nem tudtam erre mit felelni.

- Mi van, ha volt egy bűntársa, aki a diszkóból begyűjtötte az áldozatokat kettőjük számára? - szólt közbe Quentin. - Finch a fórumon akár a sajátjaként is feltüntethette az illető cselekedeteit. Talán még most is tartják a kapcsolatot. Ott az a „Johann_The_Monster” nevű felhasználó, akivel Finch éjt nappallá téve csetelt. Jó eséllyel ő lesz. Ez választ adna az előbbi kérdésekre, nem?

A macska karját hintáztattam elmerengve. Már éppen be akartam csukni a laptopot, hogy felkeljek, és nyakamba vegyem a várost.

Ekkor villant a képernyő sarka, és csipogó hang hallatszott. Villámsebességgel kattintottam a fórum képernyőfelületére.

„BigFish01”-nek új üzenete érkezett.

- Hoppá! Kapás van! - jelentettem be, mire Quentin és Mrs Blackhawk is odatódult, hogy a vállam fölött figyeljenek.

„Bond007” írt Finchnek a darknetes fórumon.

Egyszerre döbbentem rá több dologra is. Először is, hogy a fórum kijelzi a pillanatnyilag elérhető tagokat, és Bond nyilván kiszúrta, hogy bejelentkeztem Finch felhasználói neve alatt. Nem voltam elég óvatos nézelődés közben. Másodszor, hogy ez akár még hasznos is lehet. Harmadszor pedig, hogy milyen furcsa, hogy „Johann_The_Monster” egyszer sem írt Finchnek a halála óta. Előtte naponta többször irkáltak egymásnak, azóta semmi. Egy árva szó sem.

Mindenesetre, Bond felbukkanása is érdekes. Kis töprengés után megnyitottam az üzenetet.

Helló. Jól eltűntél - írta Finchnek. - Minden OK?

Megnéztem a Finch által kifotózott korábbi beszélgetéseiket, hogy Finch hogyan köszönt neki korábban. Ő is hellókat írt. Bepötyögtem:

Helló. Volt itt pár dolog, de már vége. Mostantól több időm lesz.

Bond csak annyit válaszolt rá: Oké.

Nálad mi újság? - kérdeztem rá.

Semmi.

Mi legyen? Még alig kezdődött, máris elhalni látszik a társalgás. Visszanéztem a régi képernyőfelvételeket, és Finch ott sem igazán erőltette a beszélgetést Bonddal. Többízben is félnapokra besült a társalgás, amikor Bond ilyen rövid és érdektelen válaszokat adott. Vajon furcsa lenne, ha én most másképp felelnék?

Végül úgy döntöttem, nem kockáztatok. Egyelőre nem írtam a „Semmi”-re, hanem felkeltem az asztalom mögül.

- Beszélni akarok Litvin proffal. Quentin, jössz vagy maradsz?

- Át kell ugranom a dutyiba, pár kliensemmel egyeztetni. A megye legjobban őrzött épülete! Oda, ugye, elengedsz aggodalmaskodás nélkül?

Én viszont nemtetszéssel sandítottam rá:

- Szerinted, hol tud legkönnyebben üzeneteket továbbítani vagy más üzelmeket bonyolítani Dalton mama? A sitten! Igaz, őt a női fegyházban őrzik, de onnan is ügyködhet más börtöntöltelékek közvetítésével.

- Akkor is muszáj bejárnom. A klienseim több mint fele ül.

- Van köztük új?

- Csak régiekhez megyek most.

- Hm, jól van - adtam meg magam. - De azért legyél résen! Tarts be minden biztonsági óvintézkedést, és az őrökre is ügyelj! Ne állj szóba senkivel, akivel nem muszáj!

Nem örültem elbagatellizáló legyintésének, de mit tehettem volna? Be kellett látnom, hogy a börtönbe nem mehetek át vele. Oda csak ő léphet be ügyvédként, és erre elengedhetetlenül szüksége is van a munkájához. Nekem más protokollt kellene követnem mezei látogatóként.

Úgy döntöttem, nem gondolkodom tovább ezen, mert tényleg kezdett beteges méreteket ölteni a szorongásom az utóbbi időben, ha túl sokat agyaltam Dalton mamán. A Raulnál talált levelei váltották ki ezt a nagyfokú aggódást Quentin életéért, de már korábban is feltűnt, hogy nem tudom egészségesen túltenni magam Daltonék emlékén. Csak eddig jobban háttérbe bírtam szorítani. Most már zavaróvá vált, igaza van Quentinnek. Ő csak azt nem érti, hogy a biztonsági óvintézkedések tárháza és a tudat, hogy mindent megteszek egy esetleges Dalton-merénylet megelőzésére, nem mélyebbre húz a parázásban, hanem segít.

Vagy mégsem?

Inkább lesiettem a parkolóba a robogómhoz.

*

Áthajtottam az Agykutató Centrumhoz. Litvin ismét papírok közepette fogadott az irodájában. Éppen egy latin-görög eredetű szavakkal és számokkal borított színes diagramot tanulmányozott, amikor a biztonsági őr bekísért.

- Miss Lorne - nézett fel a prof -, igazán nem akarok hálátlannak tűnni, mert nagyra értékelem a nyomozását, de...

- Tudom, tudom, ne keressem munkaidőben! - hessegettem el a folytatást. - Csak most jutott eszembe egy fontos kérdés, amit már a nyomozás legeslegelején fel kellett volna tennem. A saját szakmai baklövésem, hogy elmulasztottam, elnézését kérem. Igyekszem gyors lenni.

Azt nem tettem hozzá, hogy azért kellett idejönnöm személyesen, hogy szemmel tarthassam a reakcióit. Hogy biztosan ne hagyjon ki semmit, mondjuk, naivitásból.

- Parancsoljon hát! - Litvin összehúzta maga előtt a diagram lapjait.

Le sem ültem, mert tényleg nem akartam a szükségesnél tovább feltartani. Csak közelebb hajoltam hozzá az íróasztal felett, és kellően komoly hangsúllyal kértem:

- Emlékezzen vissza a prezentációt megelőző időszakra! Legyen szíves, nagyon alaposan gondoljon végig minden apró, Ön szerint jelentéktelen eseményt is! És mondja meg, hogy próbált-e bárki hatni Önre! Hogy kiket válasszon előadónak, vagy kiket engedjen be vendégként...

- Csak nem feltételezi, kisasszony, hogy ilyen jelentős részletet elhallgattam volna, amikor felkértem az irodáját nyomozni?

- Szándékosan nem. De talán annyira ártatlan apróság volt, hogy említésre méltónak sem tűnt.

- Nos, közvetlenül senki nem próbált beleszólni a folyamatba, ezt garantálom. Közvetve annyi hatott rám, hogy Rossék házastársak, Elle-lel pedig hosszú évek óta barátságban állnak. Jó csapatot alkotnak együtt szakmailag és emberileg is. Ezen felül sikeres kutatói a témának, és kiváló előadók.

- Ennyi?

- Ennyi. Mégis, mire számított?

- És a vendégek? - erőltettem tovább.

- Az ő személyüket még én sem befolyásolhattam. Maguktól, önként jelentkeztek érdeklődőnek.

- Mindannyian különböző időpontokban?

- Természetesen.

- Na, még egy fontos kérdés - próbálkoztam egyre kétségbeesettebb igyekezettel. - Ön mikor közölte a laboránsaival, hogy előadást kell tartaniuk? Úgy értem, a vendégek jelentkezése előtt vagy után?

- Csak utána. Körülbelül két nappal a prezentáció előtt tudtam végleg eldönteni a beosztások és projektleterheltségek alapján, hogy kit tudok nélkülözni azok közül, akik alkalmasak lennének a feladatra.

Egyre fogytak a reményeim, hogy szövevényesebb összefüggéseket találjak.

- A vendégek milyen sorrendben jelezték a részvételi szándékukat? - kérdeztem még meg.

- Először Mr Medlar, utána Mrs Greer, utána az újságíró hölgy, végül Mr Finch.

- Mr Finch volt a legutolsó? - Felsóhajtottam. Abban bíztam, hogy legalább itt gyanús részlet bukik ki, például, hogy az egyik látogató Ambrosius Finch csatlakozásának hatására jelentkezhetett. De nem. - A vendégek listájához egyáltalán ki férhetett hozzá?

- Csupán a biztonságiak vezetője, valamint én magam.

- Senki más?

- Feljogosítva senki.

- És, van bármi okunk feltételezni, hogy valaki sutyiban beletekintett?

- Az égvilágon semmi.

Megkocogtattam az asztallapot neonzöldre lakkozott körmömmel.

- Szóval, ezt a hét embert a puszta véletlen hozta össze egy légtérbe a kérdéses délután? - foglaltam össze egyetlen mondatban legnagyobb kételyemet.

- Számomra nagyon úgy tűnik, kisasszony. Ha mégis másként van, akkor nem látom át, hogyan történhetett.

Kénytelen voltam beletörődni válaszába és elköszönni. Magamban viszont elégedetlenül fintorogtam az eredményen.

Átkérettem magam a biztonságiak vezetőjének irodájába. Őt is kifaggattam, hogy kérte-e tőle bárki a vendégek listáját, vagy akár barátilag érdeklődött-e nála egy vagy több személy, hogy kik lesznek jelen az előadáson. Csak, amikor ő is minden kérdésemre nemleges feleletet adott, akkor adtam fel.

*

Csalódottan és nyomozói csődtömegnek érezve magam tébláboltam a robogóm körül, ihletre várva. Előszedtem a jegyzetelő alkalmazásomat. Beleírtam egy rajzoló appba a hét személy nevét, majd a laborosok nevét piros vonallal áthúztam. Ők nem lehettek érdemi ráhatással arra, hogy jelen legyenek a prezentáción. Litvin döntése volt. A kiválasztásukban valóban nincs is furcsa véletlen - logikus, hogy a professzor három jó ismerőst választott a közös feladatra. Tekintve, hogy Litvin csak az utolsó pillanatban döntött az előadók személyéről, és nem külső behatásra, a vendégek sem tudhatták, ki tartja majd a bemutatót. A laboránsokat összekötöttem egymással, jelezve a fennálló észszerű kapcsolatot köztük, aztán vastag vonallal elválasztottam őket a négy látogató nevétől.

Rátértem a vendégekre, de csak üres tekintettel bámultam rájuk. Végül Carrollt odanyilaztam Medlarhoz, és ennyi. Medlar, Mrs Greer és az általam vizsgált Finch részvétele tényleg összefüggéstelen részletek együttállása lenne? Egyetlen durva véletlent még talán el tudok fogadni, és az perpill az, hogy Finch belefutott a húsz évvel korábbi londoni nőismerősébe. De minden másnak vagy egymással nem kapcsolódónak, vagy értelmesen és szándékosan összefüggőnek kell lennie. Bárcsak akadna Litvinen kívül olyan résztvevő, akinek legalább kicsit megbízhatnék a beszámolójában!

Ekkor csippant a telefonom.

Előhalásztam, és megnéztem, ki írt. Kip üzent, hogy az apja épp most fog ebédszünetre menni az irodájukból. Gyanús mennyiségű kölnifelhőben és az inggallérját igazgatva!

Egyből eszembe jutott a magamnak tett fogadalmam, hogy mielőbb utánanézek Kip felkérésének. Az egyetlen ütősebb felfedezést neki köszönhetem a Finch-ügyben a laptop feltörésével! Illene tisztázni, ki az apja titkos randipartnere.

- Nézzük csak, merre kujtorogsz, Ted! - csettintettem a nyelvemmel, és felpattantam robogómra. Ha Finch halála körül egyelőre nem is látok tisztán, legalább Kip privát ügyét felgöngyölítem. Megírtam Kipnek, hogy tartsa fel még tíz percig az apját, aztán indultam is. Nem voltam túl messze a konkurens irodaháztól, tehát némi száguldással épp odaértem, amikor Ted Norton kilépett az épület ajtaján.

Az ötven körüli pasas homlokán a ráncok tömkelege olyan benyomást keltett, mintha sokat gondolkodna. Ez, mondjuk, éppenséggel nem fedte a valóságot. Körülbelül annyi csavaros ész szorult belé, mint egy tengerimalacba. A fia vitt minden bonyolultabb ügyet a háttérben. Ted Norton paprikapirosan virító krumpliorra viszont helytállóan tanúskodott a kelleténél gyakrabban fogyasztott rumról.

Felrántottam egy szürke gyapjúsapkát, hogy nehogy messziről kiszúrja tűzvörös hajszínemet. Aztán utánaeredtem. Ted átsétált a szemközti étterembe, és tésztát rendelt magának. Elsőre nem tűnt érdemi ténynek, hogy enni akar. Amikor azonban a pincér papírdobozba tette a menüt, rájöttem, hogy megfigyelésem alanya elvitelre kérte az ebédjét. Remek, akkor készül még valahová. Az biztos, hogy nem Kiphez akar visszamenni, ha félpercenként aggályosan lesimogatja ritkuló, szőke haját.

És valóban. Beszállt az irodájuk elektromos autójába, és áthajtott a Silver parkhoz.

Lemaradva követtem kis robogómon. Ted Norton a park egy kihalt részére sétált be, így csak nagy kerülővel mertem közelíteni. Baromi feltűnő lett volna, ha nyíltan ugyanabba az irányba haladok.

Végül pár kókadt bokor és egy fatörzs együttesében sikerült olyan fedezéket találnom, ahonnan ráláthattam a park megfelelő pontjára. Bár távolról figyelhettem csak meg, de legalább biztosan észrevétlen maradtam.

Kip apja mellett valóban egy nő ült a padon magassarkúban, a hideg ellenére eléggé kivágott, fekete szoknyaruhában.

Jól megy a pasasnak - állapítottam meg, mert annyit még messziről is láttam, hogy kábé húsz évvel fiatalabb nála a nő, akinek épp a derekát karolta át félreérthetetlenül.

Előkotortam lakktáskámból az összecsukható távcsövemet. Azon keresztül közelebbről is szemügyre vettem a párocskát.

Amikor viszont megláttam, ki a fiatal nő, lefagytam. Ugyanis jól ismertem.

- Mi a franc? - nyögtem fel, lesokkolva.

Patty volt az, a középiskolai barátnőm. Quentin exe!

12. fejezet: A megfigyelés eredménye

Amikor megláttam, hogy Patty az a fiatal nő, aki elmélyülten flörtöl Kip apjával, nagyon sok gondolat tolult elő a fejemben. Közben egyszerre mégis olyan üresnek éreztem az agyamat, mintha kiégett volna.

Mégis, mi ez?!

Hogy hány szempontból kínos a helyzet, össze sem tudtam volna számolni. Mindenesetre akár Quentint, akár Kipet idéztem magam elé, kellően hátborzongató volt a kilátás, hogy mit mondok majd nekik.

A távcső előhalászásakor már a telóm fényképező alkalmazásába is beléptem. Most gyorsan megfeledkeztem róla. Meg sem próbáltam fotózni, csak ültem a ványadt fa tövén, és igyekeztem összeszedni magam.

Végül úgy döntöttem, hogy Patty a legrégebbi barátnőm, tehát legelső körben vele kell beszélnem.

Megvártam, amíg Ted Norton egy negyedórányi összebújós beszélgetés után távozóra fogta, és Patty is szedelőzködött. Külön utakon indultak el, és a konkurens detektívvel nem foglalkoztam tovább.

Patty után eredtem.

A nyavalyás bokám miatt nem tudtam száguldozni, ezért ki kellett valamit találnom. Előre siettem a rövidebb párhuzamos ösvényen, hogy mire Patty a park kijáratához ér, én már ott álljak az útjában.

Patty szeme nagyra nyílt, ahogy meglátott. Ösztönösen hátrált egy lépést.

- Mi az ördög ez az egész? - szegeztem neki köntörfalazás nélkül. - Kiszúrtalak az előbb Ted Nortonnal, és most semmit sem értek.

Remegve állt a télies hidegben, felelet nélkül. Aztán megrázta a fejét, hirtelen magához térve:

- Majd beszélünk, Frida, most rohannom kell. Letelt az ebédszünetem, és az idióta doki percre pontosan figyeli, mikor érek be.

- De...

- Fel foglak hívni. - Nem várta meg a további kérdéseimet. Magassarkújában elkopogott mellettem, és átsietett az út túloldalán parkoló kocsijához.

Esélyem sem volt lépést tartani vele.

Az irodámba visszafelé vezető út rémesen rövidnek tűnt. Megálltam újságot venni, hogy képbe kerüljek a friss hírekkel - a munkám miatt muszáj néha foglalkoznom a siralmas helyi közélettel. Eszembe jutott, hogy meg kellene méretnem az abroncsnyomást a robogómon, így arra is elkanyarodtam. Végül már nem maradt más ötletem, hogy merre tudnék még tekeregni. Kénytelen voltam felmenni.

Quentin épp előttem ért vissza a börtönből. A klienseiről sztorizott Mrs Blackhawknak, így mindkettőjük figyelmét elkerülte, ahogyan síri képpel besomfordálok a háttérben.

Lepakoltam az íróasztalomnál. Közben próbáltam eldönteni, mi legyen a megfigyelésem eredményével. Ennél kellemetlenebb szitut keresve sem tudtam volna találni. Nem akartam elmerülni az önsajnálatban, mert nem én voltam itt az áldozat, de tény, hogy magamat sem irigyeltem.

Aztán, amikor égkék sálamat is letekertem, majd elsimítottam a székem háttámláján, már nem húzhattam tovább az időt.

Fogtam magam, és odamentem a fiatal férfihoz, aki az aktatáskája kicsatolásával bíbelődött. Igyekeztem diszkréten halkra fogni a hangerőmet:

- Ööö... tudom, hogy Pattyről ne beszéljünk, de... egyetlen kérdésem lehet?

Quentin rám meredt. Láthatóan övön alulinak érezte, hogy már megint letámadom. Kis idő után mintha leesett volna neki, hogy nem tennék ilyet ok nélkül.

- Mondd! - hagyta rám tompa hangon.

- Mit tudsz pontosan arról... Úgy értem, hogy tisztában vagy-e vele, hogy... kivel lépett félre?

Egyszerre dühös pír ütközött ki az arcán. Az indulat egyből felélénkítette.

- Nem, Frida, és nem is akarom tudni! Nem kell kinyomoznod semmit. Légyszi, ne ártsd bele magad! Szeretném lezárni az egészet, és ha most nekiállok válaszok után kutatni...

Kínomban köszörültem egyet a torkomon, hogy félbeszakítsam:

- De ha esetleg, véletlenül, már tudnám, ki az... Akarnád, hogy elmondjam?

A homlokára préselte a tenyerét, és nem válaszolt.

- Sajnálom - motyogtam magam elé jobb híján.

Visszatértem az íróasztalomhoz.

Quentin kiviharzott az irodából csak annyit odavetve, hogy hoz fel palacsintát a szemközti büféből. Ezúttal nem mertem feltartóztatni.

*

Nyomkodtam egy ideig Finch gépén. A fórumon lógtam, hátha „Bond007” megint rám ír. Sajnos, nem volt elérhető, én meg nem akartam annyira kétségbeesettnek tűnni, hogy még a távollétében is üzengetek neki. Finch gondosan ügyelt rá, hogy távolságtartóak maradjanak a kapcsolatfelvételei Bonddal. Nem szúrhatom el az álcát.

Mi legyen a „Johann_The_Monster” nevű felhasználóval? Vele, úgy tűnt, közeli az ismeretség. Neki nem kéne írnom pár sort haverilag? Lejelentkeznem nála „BigFish01” nevében, hogy hová tűntem? Gyanús viszont, hogy „Johann_The_Monster” pontosan Finch halála óta hallgat. Olyan, mintha tudná, mi történt. Sőt, ami ennél is aggasztóbb, hogy már azokon az estéken sem írt Finchnek, amikor a takarítónő még meg sem találta a holttestet. Pedig előtte mindennap üzengettek egymásnak. Lehetséges, hogy Johann már mindenkinél hamarabb tudta, hogy Finch megmurdált?

Aztán úgy döntöttem, megpróbálom kirázni a csontvázat a szekrényből. Ráírtam Johannra: Helló!

Egyelőre nem érkezett válasz. Én meg félretettem a laptopot, és új teendő után néztem. Kipnek próbáltam iratot fogalmazni a mai napi nyomozási tevékenységeimről. Johann majd válaszol, amikor elérhető lesz. Akár tudja az igazat, akár nem, kizárt dolog, hogy figyelmen kívül hagyna egy ilyen beköszönést. Főleg, ha ő Finch gyilkosa, pláne tudni akarná, ki tevékenykedik az áldozata fórumos azonosítója alatt! Irtó durván kötélből kellene lennie az idegeinek ahhoz, hogy kibírja, hogy semmit ne feleljen. Tuti, hogy a kíváncsisága erősebb lesz a józan óvatosságnál.

Alábecsültem „Johann_The_Monster”-t. Már egy óra múlva olvasta az üzenetet a fórum kijelzése szerint. És egy árva szót sem írt vissza.

*

Quentin nem jött vissza az irodába, és amikor este otthon találkoztunk, feltűnő igyekezettel nézett valami vígjátékot a laptopján. Mivel a belépésemkor még azzal volt elfoglalva, hogy egy-egy szem pelletált tápot milyen messziről bír bedobni a csincsilláim ketrecébe, nem túlságosan érdekelhette a film. Amikor viszont megérkeztem a nappaliba, már csak ült a kanapén, és a képernyőre bámult. Nem kellett hozzá detektívképesség, hogy összerakjam, nem akar velem beszélni. Nekem sem volt sok kedvem Ted Nortont kibökni - amivel ráadásul súlyosan megsértettem volna a szakmai titoktartási kötelezettségemet is. Így inkább bevettem magam a fürdőbe, hogy jól kiáztassam magam a kádban.

Feküdtem a meleg habfürdőben, buborékokat fújogattam félgőzzel, kiürülő aggyal, amikor egyszerre bevillant egy gondolat. Felültem, és törölköző után kaptam. Még félig vizes voltam, de már rángattam is magamra a pizsamámat és a bolyhos köntösömet, majd száguldottam Quentinhez.

- Nyomozási téma, nem Patty, esküszöm - siettem előre leszögezni, amikor megláttam az arckifejezését. - Van egy elképzelésem, és szeretném tudni, mit gondolsz, stimmelhet-e. Figyu, lehetséges az, hogy Mr Finch nem azért lopta el a gyógyszert, hogy memóriakiesést okozzon?

- Mi másért?

- Egy másik hatásáért.

Quentint nem nyűgözte le a felvetésem.

- Finch saját bevallása szerint rutinos randidrogbeadó volt - mondott ellent.

- Na, éppen ez az! - csettintettem. - Ha állítólag ennyire rutinos, ugyan miért akarna olyan készítményt használni, ami nem is biztos, hogy kiváltja az adott mellékhatást? Ráadásul csak kis mennyiségben tud lopni, mert jól őrzött létesítményben készítik. Mégis, melyik bolygón tűnne ez értelmes ötletnek egy tapasztalt bűnöző számára?

- Akkor visszatértél a szívvel kapcsolatos mellékhatásokhoz? Finch meg akart volna ölni valakit az ampullákkal?

- Elle Williams laboránsnő szerint a szívre ható tünetek még a memóriakiesésnél is ritkábban jelentkeznek. A négy ampulla szinte alkalmatlan gyilkos fegyvernek.

- De akkor mi marad?

Széttártam a kezem.

- Frida, miért jutott egyáltalán eszedbe, hogy Finch nem az emlékezetkiesés miatt akarhatta használni a gyógyszert? Hiszen pont egybevágna a fórumon írt vallomásával. Ugye, nem azon töröd a fejed, hogy ártatlan volt?

- A gyógyszerlopásban biztosan nem. Továbbra is fenntartom, hogy ő követte el.

- De a nemi erőszakok ügyében?

- Az más tészta. Ott van pár ellentmondás. Az általa leírt bűncselekmények tényleg nem felelnek meg a pasas eddig feltárt személyiségének.

- Mivel magyarázod akkor, hogy Finch ilyen témájú videók nézegetésével töltötte a szabadidejét?

Nem tudtam mit felelni. Quentin pedig még hozzátoldotta:

- És hogy elrohant a londoni nő viszontlátásakor?

- Hát, nem mondtam, hogy betonbiztos az elméletem.

Lehuppantam Quentin mellé a kanapéra.

- Tudod, mi zavar ebben az egész ügyben leginkább? - kérdeztem aztán.

- Feltételezem, nem vársz valódi választ.

- Igazad van, tényleg nem, csak hangosan gondolkodom. Szóval, az nyugtalanít, hogy nem érzem, hogy ebből a katyvaszból mi igényelne nyomozói figyelmet. És tartok tőle, hogy minden ok nélkül beleturkálhatunk olyasmibe is, amivel csak ártunk valakinek, aki nem érdemli meg.

Quentin rábólintott.

- Akár át is adhatnád a rendőrségnek Finch videóit, és elfeledkezhetnénk az egészről - csatlakozott a gondolatmenetemhez. - Az előbb mondtad, hogy szerinted Finch költötte a fórumra beírt történeteit, nem csinált semmi hasonlót fiatalabb korában. Ha ez igaz, akkor nincsenek is valódi áldozatai. A fórumon küldött videókat meg csak kibertechnikai, rendőrségi eszközökkel lehetne tovább vizsgálni. Elismerem, az lehangoló, hogy Mrs Greer utcai rablótámadás áldozata lett, viszont majdnem biztos, hogy véletlen egybeesés.

- Tűpontos összefoglaló - hagytam rá, magam elé bámulva.

Quentin nyilván észrevette, hogy van valami, amit nem teszek hozzá.

- Mi marad még, ami aggaszthat? - kérdezte.

- Anita Carroll.

- Rá meg azt mondtad, hogy szerinted nem gyilkolták meg.

- Egészen pontosan azt nem tartottam valószínűnek, hogy Mr Medlar gyilkolta volna meg - helyesbítettem. - Nem úgy nézett ki az a pasas, mint akinek bármi is számít még annyit, hogy ölne érte. De egyébként tényleg azt gondolom, hogy Miss Carroll él. Nem is a jelen miatt említettem az előbb a nevét. Hanem, ami régen történt vele: az sem hangzik úgy, mintha valamilyen kinyomozandó bűntény lenne?

- Biztosan nem szép eset, de akármi is történt a hölggyel a múltban, hogyan kapcsolódhatna a te nyomozóirodádhoz?

- Hát, ez a bajom nekem is. A mi feladatunk Mr Finch és az ominózus előadás. Litvin prof erre kért fel. Mi közünk Miss Carroll problémáihoz? Ha Miss Carrollnak nyomozói segítségre lett volna szüksége, nyugodtan fordulhatott volna hozzánk. Minden környékbeli ismeri az irodámat, és Miss Carroll ráadásul munkájából kifolyólag kénytelen követni is a híreket. Biztosan tudja, ki vagyok, mégsem keresett meg. Le kéne zárnunk az egész Finch-megbízást, és slussz?

Quentin nem iparkodott a válaszadással. Úgy véltem, egy idő után Pattyre terelődhettek a gondolatai, de nem akartam rákérdezni. Ez a Patty-téma már számomra is kezdett túl kínossá válni, pedig nekem aztán volt tapasztalatom hűtlenségi ügyek kitárgyalásában.

Hátradőltem, szórakozott mozdulattal sodorgatni kezdtem az egyik tépettre vágott tincsemet. Feladtuk a beszélgetést.

Együtt néztük csendben, máshol járó gondolatokkal az érdektelen filmet.

*

Másnap reggel bedobtam Medlarhoz a hamis hivatali levelet, aztán elkanyarodtam Rossék címére. A férj annyira feltűnő agresszióval reagált, amikor kiderült, hogy Finch halálához lehet köze a nyomozásomnak, hogy szívesen áttúrtam volna a pasas privát cuccait. A sérült bokájú fiuk azonban nem indult el iskolába, sőt, még a feleség is otthon maradt. Lehet, hogy vigyázni akar a srácra, amíg nem lesz jobban a fiú lába? Bár kicsit túlkorosnak tűnik a gyerek az anyai pátyolgatáshoz. Rápillantottam Mrs Ross aznapi beosztására a Litvin által küldött adatok között. Munkában kéne lennie. Rácsörrentem Litvinre, és ő is megerősítette, hogy Priya Ross nincs az agykutató központban. A manóba, akkor tényleg otthon maradt a fiával! Ma is lőttek a betörési kísérletemnek.

Mi lenne, ha inkább arra használnám az alkalmat, hogy megkörnyékezzem a nőt? Úgy tűnt nekem, amikor náluk jártam, mintha mondani akarna valamit. A férje felháborodása fojtotta belé a szót, de ha David Ross nem lett volna ott, talán beszélt volna.

Most viszont már túl késő lesz - láttam be csalódott orrhúzással. Rossnak volt ideje inteni a feleségét, hogy ne álljon szóba kétes magándetektívekkel. Én is elszúrtam a bemutatkozómat, mert Ross egyből átlátta az ottlétem valódi okát. Most már megbízhatatlan sumáknak tűnök. Kéne valami, amivel sarokba szoríthatom a házaspárt.

Türelmetlenül doboltam lakkozott körmömmel a robogó kormányán.

Már épp kezdett elfogni az ötlettelenség érzése, amikor megcsördült a mobilom. Miközben előkotortam lakktáskámból, némán fohászkodtam, hogy ne Kip keressen. Még nem találtam ki, mit mondok majd neki az apja szívügyéről. Már írtam egy sablonos összefoglalót a megfigyelésem menetéről, de Patty nevét egyelőre kihagytam. Titkon abban reménykedtem, hogy Patty barátnőm hív, és végre megbeszélhetem vele, mi ez a Ted Norton-affér.

Nem Kip volt az, és nem is Patty, hanem Quentin.

Amikor megláttam, hogy ő keres, egyből elfogott a pánik. Kapkodva megnyomtam a felvevő gombot, és a fülemre csaptam a készüléket.

- Megtámadtak? - hadartam. - Hol vagy?

Quentin elnevette magát:

- Dehogyis! Semmi bajom, benn ülök az irodában. Mrs Blackhawk most főzi a kávénkat.

Kifújtam a levegőt.

- Szuper, csak megijedtem, hogy ilyen váratlanul hívsz.

A válaszán elnéző mosoly lágysága érződött:

- Egészen más miatt kereslek. Ne haragudj, Frida, teljesen elfelejtettem... Mondani akartam már tegnap, egyből a börtön után, csak olyan váratlanul ért Pat felemlegetése... Hirtelen minden kiment a fejemből. Most esett le, hogy még nem is újságoltam el!

- Mégis, mit?

- Van egy jó hírem - jelentette be. - Raulnál is jártam tegnap. Végre sikerült rábeszélnem, és hajlandó volt elfogadni a börtönlátogatási kérvényedet. Ma délután bemehetsz hozzá. Találkozhatsz vele!

13. fejezet: Börtönlátogatás

A börtön látogatói helyisége egy nagy csarnok volt egymástól biztonságos távolságra kihelyezett asztalokkal. Mivel Raul külön elbánásban részesült a rendőri múltja miatt, a szappankékre festett terem üresen várt ránk. Az őr leültetett az egyik középső asztalnál álló csikorgó fémszékre, és távozott. Megborzongva húztam összébb magamon a blézeremet. Mindig ez az első ösztönös reakcióm, amikor börtönökben járok.

Az őr hamarosan visszatért Raullal. Amikor bekísérte, egyből annak a jeleit kerestem Gomez kapitányon, hogy jól van-e. A szeme alatt ülő táskákat leszámítva nem nézett ki vészesen. Még azt is megengedték, hogy a szokásos formára nyírja bajuszát-szakállát, és hogy ott lógjon az elmaradhatatlan aranykereszt a nyakában. Az őr nem tett rá bilincset, csak megállt a bejáratnál, és onnan tartotta szemmel a látogatást.

Raul szürke börtönöltözetének rövid ujja láttatni engedte aranybarna karját. Rutinos léptekkel sétált oda az asztalomhoz, ismerős lehetett számára a helyiség.

Őszintén szólva, ebben az uniformisban és gyakorlott közönyösségével elég jól elment volna hétköznapi börtöntölteléknek.

Ő is végigfuttatta rajtam a tekintetét.

Észleltem, hogy kávébarna szeme nem csak a viszontlátás érzelmi hullámától sötétül el, hanem valami helytelenítés is ott bujkál benne. Az arcizmai túl feszesek voltak.

Kivágtam:

- Látom rajtad, hogy idegesítő észrevételt akarsz tenni. Essünk túl rajta, hogy aztán az értelmes megbeszélendőkkel foglalkozhassunk!

Oké, nem pont így képzeltem el az első neki szánt mondataimat a hosszú különlét után. Bosszúsan igazítottam türkizzöld blúzomon a blézer alatt, hátha az a baja, hogy nincsen illően begombolva a dekoltázsom. Raul viszont egészen mással rukkolt elő:

- Frida, te tényleg összeköltöztél az ügyvédemmel? Megemlítette tegnap.

Elnyílt az ajkam.

Számomra annyira természetes, hogy Quentin csak a haverom, hogy egészen eddig fel sem merült bennem, hogy bármi mást lehetne feltételezni. Max annyi kémia van köztünk, mintha az egyik öcsémről lenne szó.

Majdnem elnevettem magam Raul szorosan összevont éjfekete szemöldöke láttán. Aztán viszont belegondoltam, hogy én sem lennék lenyűgözve, ha ő - mindegy milyen okból - összebútorozna egy nővel, amíg én a sitten rohadok.

Átvetettem egyik kékeszöld harisnyába bújtatott lábamat a másikon, és próbáltam rendes választ megfogalmazni:

- Hát, ez így elég hülyén hangzik, belátom. De eskü, nem arról van szó, amire gondolsz...

- Hanem?

A kérdés hűvössége hallatán megugrott a pulzusom.

- Most komolyan kinézed belőlem, hogy bepasiznék, amíg te itt vagy a rácsok mögött, életveszélyben?

- Mindenesetre, nem túl biztató jel, ha kérdésre kérdéssel válaszolsz.

Na, harminc másodpercbe sem telt, hogy Raul felhúzzon. Felugrottam a kényelmetlen székről, és lejjebb rángattam felgyűrődött fekete rövidszoknyámat. Közben a tekintetemmel az őrt kerestem, hogy engedélyt kérhessek a mielőbbi távozásra.

- Várj! - mondta Raul, ekkor már kevésbé ellenségesen. Az arcán kimerült árnyékot láttam meg, és elakadt a lélegzetvételem. - Maradj még, kérlek! Beszéljünk!

Visszaültem.

- Sajnálom, hogy ilyen félreérthető a szitu - szelídült meg az én hangnemem is. - Természetesen, ez is a banya hibája.

- Banya? - visszhangozta értetlenül.

- Ethel Dalton, ki más?

- Mi köze van Mrs Daltonnak ahhoz, hogy kivel laksz?

- Rakd össze, rendőrnyomozó vagy!

Raul karba fonta a kezét, és nem túl barátságos pillantást vetett rám, de azért homlokráncolva elgondolkodott a szavaimon.

- Az az elméleted, hogy Mrs Dalton az ügyvédemen keresztül akarna nyomást gyakorolni Vaughn Hoolockra? Így hát, Quentin Hoolock veszélyben van?

Bár sejtettem, hogy magától is rá fog jönni, a gyorsasága mégis meglepett. Raul rendelkezik egy elég ijesztő képességgel, hogy a legváratlanabb pillanatokban lásson át a szándékaimon. Úgy tűnik, ez az érzéke most élesült végre.

- Talált, süllyedt - helyeseltem.

- Észszerű feltételezés - ismerte el. - De nem lenne elég, ha az ifjabb Hoolock testőrt fogadna? Muszáj veled töltenie az éjszakáit?

- Nem velem, csak nálam - pontosítottam, megfeszülő ajakkal.

- Tehát, mi a válaszod a testőrös kérdésemre?

Nem vette észre magát. Még a tekintete is kellően vádló volt. Erősen szuggeráltam magamnak, hogy Raul siralmas börtönkörülményeire koncentráljak, és ne idegesítsem fel magam megint. Megbámultam egy penészfoltot a plafonon.

- Ha Dalton mamáról van szó, nem bízom senki másban, csak magamban - válaszoltam aztán szárazon.

- És, meddig akartok még így édeskettesben lakni?

- Első körben a Dalton-esküvőig.

- Az még negyvennyolc nap.

Ahogy rájöttem, hogy ő is számolja az esküvőig hátralévő napokat, pont, mint én, megdobbant a szívem, és még az előbbi „édeskettesben”-ezéséről is megfeledkeztem. Újra átéreztem, miért is szerettem bele annak idején. Egyformán rajongunk a nyomozásokért, és kötődünk a munkánkhoz.

Rámosolyogtam.

- Te viszont jóval hamarabb kiszabadulsz - biztattam -, és onnantól majd mindketten vigyázunk Quentinre.

Átnyúltam az asztal fölött, és megfogtam Raul kezét.

A börtönőr felénk pillantott, de nem szólt semmit. Úgy tett, mintha nem vette volna észre a gesztust. Raul viszont nem volt ilyen elnéző. Bár láttam rajta, hogy szíve szerint mi sem állna tőle távolabb, mint megakadályozni az érintést, mégis elhúzta a karját.

- Intézményi szabályzatba ütközik a fizikai kontaktus - mormolta maga elé.

- Hát, szerintem, akkor térjünk rá Vaughn Hoolockra! - Nem sikerült ellepleznem az ajakbiggyesztést. - Nem is értem, miért nem engedtél hamarabb bejönni, már rég egyeztetnünk kellett volna róla!

- Megvolt rá az okom, hogy kerüljem a veled való kapcsolattartást - adott váratlanul körülményes és titokzatos választ.

- Okod? Miféle okod?

Nem felelt.

- Rendőri titoktartás? - szűrtem a fogam között.

Meglepetésemre, nem reagált rá azonnal.

- Olyasmi - motyogta végül.

Nagyszerű.

- Szóval, nem bízol meg bennem - vontam le a következtetést.

- Vannak dolgok, amiket jobb, ha nem tudsz. A saját érdekedben.

- Mi a franc ez a válasz?!

A börtönőr közelebb jött hozzánk, olyan hangerejűre sikeredett a kérdésem. Raul nemet intett neki a fejével, mire az őr engedte a társalgás folytatását.

- Tudtam, hogy nem kellene találkoznunk - mormogta aztán Raul, félig saját magának. - Hiba volt, hogy idehívtalak. De amikor tegnap meghallottam, hogy összeköltöztél az ügyvédemmel...

- Ezek szerint most is csak azért voltál hajlandó szóba állni velem, mert Quentinre féltékenykedsz? - Felszisszentem. Megint közel kerültem a viharos távozáshoz. - Öt hét alatt egyszer sem jutott eszedbe, hogy talán szükségem lenne rád? Hogy jól esne beszélnem veled? Hogy nélküled nem könnyű ezt az egész helyzetet feldolgoznom?

Valószínűleg nem csak őt minősítette, hanem engem is, hogy megrökönyödött arckifejezésén egyértelműen látszott a válasza. Nem. Fel sem merült benne, hogy lelki okokból akarnám látni.

- Én... nos, én... - Nem tudott semmi értelmeset kinyögni.

Egyszerre én is zavarba jöttem. Csak mérgemben szóltam el magamat, igazából nem készültem vallomásra.

- Bocsánat, nem kellett volna most előhoznom ezt - siettem leszögezni. - Épp elég rossz a helyzeted a panaszkodásom nélkül is. Rendben vagyok, a bokám hellyel-közzel meggyógyult, és a legutóbbi elrablásom óta már egész sokszor tudok pár órát egybefüggően aludni. Csak jó lett volna, ha legalább azt tudom, hogy neked nem esett bajod. Hogy biztonságban vagy.

- Frida, én...

- Mindegy, mindegy - hessegettem el a készülő feleletét. - Beszéljünk Vaughn Hoolockról! A másik titkos szerelmemről.

- A szerelmedről? - meredt rám már megint megütközve.

Viccfélének szántam, mert annak idején Raul egyszer azzal is meggyanúsított, hogy vele kavarok, most meg az öccsével, Quentinnel. Azt hittem, érteni fogja a morbid poént a Hoolock fivérek kapcsán, de tudhattam volna, hogy nem. A humorérzéke egy nullától tízig terjedő skálán mínusz huszonöt körül mozog.

- Úgy értettem, hogy Dalton mama mellett ő a másik „kedvenc” emberem - tettem helyre gyorsan. Még csak az kéne, hogy a rohadék Vaughn Hoolock miatt is magyarázkodnom kelljen! - Halljam, mit gondolsz, hogyan hamisíthatta meg azt a videót rólad?

- Milyen videót?

- Amit most az eljárásban felhasználnak ellened.

Nehéz elhinni, hogy ne értette volna meg elsőre is, mire utalok. Valamiféle okból viszont ezúttal ő felelt kérdésre kérdéssel, és másodjára sem nagyon akart megszólalni.

Amikor kivártam makacsul, hogy kénytelen legyen megtörni a csendet, tett egy kényszeredett mozdulatot rövidre vágott szakálla megdörzsölésére.

- Talán jobb lenne - mondta lassan -, ha a digitális technikába nem merülnénk bele. Egyikünk sem ért hozzá eléggé.

Összecsippentett szemmel végigmértem. Egyelőre úgy tettem, mintha elfogadnám a válaszát.

- Hát, akkor kezdjük a legelején! Miért is bonyolódtál bele olyan szinten a Vaughn Hoolock utáni nyomozásba, hogy a dutyiban köss ki?

Raul megfontolta, mit válaszoljon. Láttam rajta, hogy immár őszintén - nem titkolózási szándékkal.

- Az elmúlt években - fogott bele -, szinte mindig csak megtörtént bűncselekmények után nyomoztam. Ritkán adódik alkalom a munkámban egy olyan véres cselekedet megelőzésére, mint amire Hoolock a Dalton-esküvőn készülhet.

Bólintottam:

- Olvastam az általad elrejtett, Dalton mama-féle leveleket és a megbízást. Ja, meg hát, azt az üzenetet, amelyet Dalton mama a cellájába bedobva talált. Mr Hoolock hangvétele aggasztóan nyugodt. Mint aki már zsebben érzi a sikert. Vajon mire céloz a banyának küldött levelében? - Annyiszor újraolvastam már az üzenetet, hogy fejből tudtam idézni: - „Kedves Mrs Dalton! Hallottam hírét, hogy az unokája három hónap múlva házasodik. Joshua Dalton fél év együttjárás után elveszi Natalie nevű barátnőjét, aki a híresztelések szerint élete nagy szerelme. Gratulálok a közelgő neves alkalomhoz! Bár még nem kaptam meghívót, meglehet, hogy mégis tiszteletemet teszem az ünnepségen. Természetesen, gondoskodom majd az illő ajándékról a Dalton-család számára. Üdvözlettel: Vaughn Hoolock, az Ön régi ügyvédje”.

- Ezt már más kapcsán átbeszéltük annak idején, és azóta sem lettem okosabb. - Raul valóban tanácstalannak tűnt, ahogyan a fejét ingatta elmerengve. - Egyedül abban vagyok biztos, hogy akármi is Hoolock bosszúterve, az kínzással és gyilkossággal fog járni. Semmi mást nem érezne arányosnak azzal, amit Mrs Dalton parancsára elkövettek a nője ellen. Talán bántani akarja az ifjú Josh Daltont vagy a jegyesét?

- Kétlem. Dalton mama semmit sem érez Josh iránt, Natalie-t pedig egyenesen rühelli a bőrszíne miatt. A banyának a szeme sem rebbenne, ha Mr Hoolock ártana nekik. A családi vérvonal miatt valószínűleg egyik idős Dalton sem különösebben örülne Josh elhalálozásának, de nem fájna sokáig a szívük érte. Nem. Vaughn Hoolock igazi gyomrost akar bevinni, felszínes legyintéssel nem bajlódna.

- Nem biztos, hogy Vaughn Hoolock is tisztában van Ethel Dalton családi kötődéseivel...

- Vaughn Hoolock mindennel tisztában van, ami Dalton mamával kapcsolatos!

- Akkor? - kérdezett vissza Raul nyugtalanul.

- Még mindig Thomas Dalton tűnik a legjobb tippnek. Dalton mama szerelme.

- Őrá is azt mondtad annak idején, hogy nem elég csavaros ötlet... Ráadásul, jól őrzött börtöncellában ül.

- Tudom.

Egy darabig eltöprengve hallgattunk. Aztán Raul rekedtes hangon témát váltott:

- Frida, miért nem tudsz aludni? Rosszul vagy a legutóbbi ügyed lezárása óta?

Húztam egyet a vállamon.

- Hát, történtek már velem bájosabb dolgok is, mint amiket azok a pszichósok az erdőben műveltek velem. Quentin is úgy véli, hogy valami poszttraumás stressz szindróma jött ki rajtam miattuk.

Raul arcizma megrándult az ügyvédje említésére, de nem hagytam magam kizökkenteni.

- Én viszont nem gondolom, hogy emiatt szoronganék - folytattam. - Egyszerűen csak nem akarok megint Dalton mama bábujává válni. Már annyira elegem van belőle, hogy az öregasszony belekever a játszmáiba! Meg akarok szabadulni az emlékétől örökre! Túl nagy kérés ez?

Most Raul volt az, aki megnyúlt felém, és a hőn imádott szabályait sutba vágva, rákulcsolta ujjait az asztallapon pihenő kézfejemre. Az őr jófej volt, mert ismét átsiklatta rajtunk figyelő tekintetét.

- Mi kísért téged igazából? - Raul halk, reszelős kérdése árulkodott arról, hogy ezúttal is kellemetlenül belém lát.

Elvettem a kezem.

- Hagyjuk! - Inkább összetámasztottam két tenyeremet a térdemen. - Figyelj, nincs időnk lelkizésre! Egyikünk helyzete sem fényes, lenne min nyűglődnünk, de a teendőinkre kell koncentrálnunk. És ha már Hoolock ügyleteit tárgyaljuk... Az a részlet sem világos még számomra, hogy egyáltalán mikor és minek hatására kezdtél hinni a Vaughn Hoolockkal kapcsolatos gyanúimnak. Elmondanád, mi győzött meg? Dalton mama levelei?

Láttam Raulon, hogy nem szívesen engedi el az előző kérdését, de azt is érzi rajtam, hogy nem fogok megnyílni. Ismer ennyire. Egy ideig némán bámult rám, aztán viszont hallgatott a józan eszére, és visszatért a Hoolock-nyomozásunkhoz:

- Nem Mrs Dalton leveleiből jöttem rá.

- Hát miből? - kíváncsiskodtam. - Mikor váltál teljesen biztossá abban, hogy igazam van?

- Egyből hittem neked, a legelső percben, amikor elmondtad az elméletedet a Hoolock által elkövetett mérgezésekről.

Annyira meglepett a válasza, hogy megmukkanni sem tudtam. Ő beszélt tovább:

- Persze, akkor ez még csak a személyes elfogultságom volt a nyomozói képességeiddel kapcsolatban. Nem ténymegállapítás.

- És, miből jöttél rá minden kétséget kizáróan?

- Abból, hogy levette az irodájában az összes képet Marta Sorbetről. - Raul sötét szeme egészen feketére árnyalódott, ahogy az emléket felidézte. - Be kellett mennem hozzá egyeztetni egy lejárató riport miatt, mert a PNT gyár feljelentette a műsorát rágalmazásért. Ennek kapcsán akartam Hoolockot meghallgatni, és az irodájában fogadott. Csupasz falak, sehol semmi dekoráció. Emlékeztem rá, hogy mesélted, hogy a megölt műsorvezetőnő képei függtek korábban a helyiség minden szegletében, így rákérdeztem, hogy hová lettek a fotók.

- Mit mondott?

- Nagy mosollyal közölte, hogy lezárta a múlton való rágódást. Hogy Sorbet egyébként sem jelentett neki olyan sokat, hogy éveken át eméssze magát az elvesztésén. Az élet megy tovább. Túltette magát a véres emlékeken, és most már kizárólag a műsora sikerére koncentrál.

Felvontam a szemöldököm, Raul pedig komor arccal hozzátette:

- Amikor ezt végighallgattam, akkor már biztosan tudtam, hogy mindenben igazad van. Vaughn Hoolock tervet kovácsol, és bármi áron megvalósítja.

- Fel sem merült benned, hogy tényleg továbblépett?

- Nem sokra emlékszem a földalatti kettesszámú Dalton-laborból, mert a beadott kábítószerek hatása alatt álltam, de egy dolog bő egy év elteltével is élesen megmaradt. A tekintet, amellyel Vaughn Hoolock elvett a polcról egy méreggel teli üveget, hogy inkább megölje magát, mint hogy a szerelme gyilkosai elvégezhessék rajta a kísérleteiket!

Nem kellett mást mondania.

- Azért vette le a képeket, hogy leplezze a valódi szándékát - foglaltam össze. - Senki ne sejthesse, hogy bosszún töri a fejét. Csak az a baj, hogy ez kizárólag kettőnk számára bizonyíték. Egy rendőrségi nyomozásban sosem állná meg a helyét a pszichológiai okfejtésünk.

- Nekem elég volt a további vizsgálódáshoz az, hogy egyetértettem veled.

Forró érzelemhullám öntött el, hogy Raul végig bízott bennem. Anno heteken át attól féltem, hogy örökké egy megszállott ketyósnak fog tartani a Hoolockkal kapcsolatos elméleteim miatt. Most viszont megértettem, hogy valójában mennyire hinni akart nekem végig. A Sorbet-képek eltüntetését is egyből a teóriám alátámasztásaként értelmezte, és nem ült fel a Hoolock által tálalt verziónak. Pedig milyen könnyű lett volna rálegyinteni a fotók hűlt helye láttán, hogy a műsorvezető végre maga mögött hagyta a múltat. Hogy itt a bizonyíték, hogy képzelődöm, és Vaughn Hoolock milyen lendületesen fordította figyelmét a jövő felé... Raul viszont nem ingott meg.

Szúrást éreztem a szemem sarkában. Óvatosan megtöröltem. Szerencsére, nem vagyok bőgős típus. Megjátszani bármikor meg tudom, egy nejlontasakban még borsot is hordok a retikülöm oldalzsebében arra az esetre, ha kövér könnycseppek kellenének. Csak beledörgölök egy csipettel a szemembe, és folynak is a patakok. Volt már, hogy így sikerült bejutnom helyekre, vagy épp kellő együttérzést megjátszanom kikérdezéseim alanyai felé. De meg sem tudnám mondani, mikor fordult elő velem utoljára, hogy valóban elfogjon a sírhatnék. Hat éves koromban? Hét? Tényleg mélyebb nyomot hagyott rajtam Dalton mama újbóli felbukkanása, mint szerettem volna - kezdek elpuhulni.

Azért nem tartott sokáig visszafojtanom az érzelmek megjelenését. Eltároltam magamnak gondolatban egy emlékeztetőt, hogy amikor visszakapom a börtönszemélyzettől a kistáskámat, vessek egy pillantást a szemfestésemre a zsebtükörben. Aztán tárgyilagosan folytattam a kérdezést:

- De miért kezdtél privát nyomozásba? Te nem szoktál ilyen formabontó megoldásokhoz folyamodni.

- Általános meggyőződéssé vált a kollégáim között, hogy személyes rosszindulatból zaklatom Vaughn Hoolockot. A régi tévéadása miatt, amikor ízléstelenül előszedte a szüleid halálát. Köztudott, hogy nem teljesen szakmai a kapcsolatom veled, és úgy gondolták, hogy ez valamiféle bosszúhadjárat részemről. Minden általam kért tesztet leállíttattak. Eszköztelen maradtam.

- Igen, és? - Vártam, hogy itt még kibökjön valamit, mert olyan érzésem volt, mintha hiányozna a kirakós egy darabja. Hiába reménykedtem, nem fűzött hozzá semmit.

- Mindjárt lejár a látogatás - mondta helyette.

- Lássuk akkor a teendőinket! - pillantottam fel a szögletes, szürke fali órára. Tényleg nem maradt időnk huzakodásra. - Először is, be kell bizonyítanom, hogy a videó deep-fake. Minden csak azután jöhet.

- Frida... - Raul arcán furcsa kifejezés jelent meg.

- Mi van?

- Az a videó...

- Hm?

Nem folytatta. De már késő volt.

- Ó te jó ég! - nyögtem fel.

Egyszerre megértettem ugyanis, miért nem sikerül bizonyítékot találnom a hamisításra, hiába küldtem meg a Quentin segítségével megszerzett inkrimináló videófájlt két független szakértőnek is elemzésre. És Raul miért nem akar velem egyenesen beszélni a letartóztatása óta.

Hátradőltem a székemen elkerekedett szemmel, és nem jutottam szóhoz.

14. fejezet: Kulcsok

Úgy robbantam be az iroda ajtaján, hogy Mrs Blackhawk és Quentin egyaránt összerezzent papírjaik bújása közben. Ezúttal meg sem éreztem bokám sajgását, ahogy keresztülvágtam a helyiségen, és lecsaptam a kabátomat a székem támlájára.

Aztán rámeredtem Quentinre:

- Komolyan képes voltál, és benyögted Raul előtt, hogy nálam laksz?

- Miért? - pislogott nagyokat értetlenül. - Tőle csak tán nem kell tartanunk, hogy Ethel Dalton szövetségese lenne! Aligha baj, ha tudja.

Továbbra sem esett le neki, mi a gond. Végül Mrs Blackhawk segített ki, mert én túl mérges voltam a normál hangvételű beszédhez.

- Fiam, meglehet, hogy jómagam egy másik korban éltem le a hasonló éveimet, de azért annak idején, ha egy magadfajta ifjú ember együtt aludt egy fiatal nővel...

- Atyaég! - lendítette fel a kezét Quentin a levegőbe, visszakérve a szót. - Nem azt mondtam neki, hogy együtt alszunk, csak annyit, hogy átköltöztem Fridához egy időre. Nem vagyok bolond. Tudom jól, hogy Raul Frida exe.

- Félig - helyesbített rosszmájúan asszisztensem. - Mert ahelyett, hogy egészségesen lezárták volna, még mindig kavarnak.

- Bocsánat, na - motyogta Quentin zavarban. - Tisztában vagyok vele, hogy kényes az egész, én csak nem gondoltam, hogy félreértés lehet belőle.

Nem enyhültem meg. Levágtam a táskámat az asztalra, aztán előrukkoltam bosszúságom valódi okával, még mindig sisteregve:

- És, végig, már egy hónapja tudtad?!

- Ööö... mit?

- Hogy az a rohadt videó nem hamis!

Már abból, ahogy behúzta a nyakát, láttam, hogy igen.

- Nem gondoltad, hogy esetleg szólhatnál? - folytattam még emeltebb hangnemben. - Mondjuk, amikor a második szakértőnek csengetek ki több száz dollárt, hogy megvizsgálja? Vagy amikor jobb híján én magam iratkozom be videószerkesztő online tanfolyamra? Mert már negyedik-ötödik hete töltöm azzal az álmatlan éjszakáimat, hogy megfejtsem, hogyan hamisította meg a bátyád azt az istenverte felvételt?!

- Khm, én... mondani akartam... - nyökögte. - De Raul kérte, hogy ne beszéljek az ügyéről senkinek, legfőképp neked nem, és hát, tudod, ügyvédi titoktartás...

És én még majdnem elfecsegtem neki Pattyt meg Kip apját! Puszta barátságból.

- Értem. - Nem feleltem mást. Finch laptopját rángattam magam elé, és elfordultam Quentintől. Johann azóta sem írt. El sem tudom képzelni, milyen idegzet kell valakinek ahhoz, hogy egy visszaköszönésnyit se reagáljon a titokzatos üzenetemre. Hogy ne győzzön a kíváncsisága, aggódása, önhittsége, tudásvágya... vagy bármi más emberi érzése. Az én szakmámban ez a legutálatosabb típus - aki nem megy lépre.

Viszont „Bond007” ismét felbukkant.

Megnyitottam az üzenőablakot.

Quentin még makogott a háttérben valami bocsánatkérést, de nem törődtem vele. Bond szövegét olvastam: Szevasz! Voltál mostanában horgászni?

Eltűnődtem az üzeneten. Ez pont olyan megfogalmazás, hogy írhatja képletesen is. Újra megnyitottam a Finch által lementett korábbi beszélgetéseket. Ott ellenőriztem, hogy szóba került már közöttük kétszer is, hogy Finch hobbija a pecázás. Tehát, hétköznapi kérdés is lehet.

Próbáltam a válaszommal egyik értelmezés mellett sem elköteleződni, csak annyit pötyögtem be: Helló! Nem igazán, de jövő héten megyek majd.

Bond válasza azonnal érkezett, továbbra is online volt: Van valami jó hely, ahová rendszeresen jársz?

Van - írtam szűkszavúan.

Mi az?

Nem szoktam másokkal megosztani. Jobb szeretek egyedül halat fogni.

Bond tovább próbálkozott: Egy tippet azért adhatnál. Elnéznék valamelyik nap.

Ez alapján már megbizonyosodtam, hogy nem a pecázás érdekli. A legelső beszélgetésükkor azt írta Finchnek, hogy utál órákon át ülni a sok szúnyog között a vízparton, és undorodik a halpikkelyektől. Azaz, cseppet sem kedveli a horgászást.

Beírtam: Egy tippet tudok adni: Ne faggass ilyesmiről egy igazi horgászt.

Akkor legalább egy régebbi pecás helyedet áruld már el - folytatta Bond.

Valószínűleg nem is egy államban élünk - feleltem.

Nem adta fel: Nem baj, majd elutazom.

Továbbra is visszautasító maradtam: Ha nem hagyod abba, letiltalak.

Bond egy darabig nem reagált az üzenetemre, bár olvasta. Aztán egész hosszú választ gépelt: Először azt hittem, kamu vagy. De kezdesz meggyőzni. Mondjál már egy jó helyet, ahol nincsen minden bekamerázva, és nem figyel a személyzet. Cserébe én is küldök valamit. Van egy videóm. Nem fogod megbánni. Olvastalak a fórumon, neked való cucc.

Olyan érzésem támadt, hogy ha azonnal elfogadnám az ajánlatot, ismét kiváltanám Bond gyanakvását. Így csak annyit pötyögtem be: Mennem kell. Majd beszélünk még.

OK. Helló - írta Bond, és ő is eltűnt. Kiléptem a fórumról, hogy hihető legyek. Legközelebb talán már megpróbálhatok puhatolózni az említett videóval kapcsolatban. Most egyelőre én akartam távolságtartóbbnak tűnni és lepattintani őt. Véletlenül se merülhessen fel benne, hogy egy bizonyítékokra ácsingózó nyomozóval beszél.

Quentin odasomfordált az asztalomhoz.

- Nézd csak! - Letett elém egy kézzel írott papirost. - Ezt sem lenne szabad átadnom, mert Raul bizalmasan árulta el a legutóbb... És külön kérte, hogy ne osszam meg veled. De most már belátom, hogy minden titoktartásnál fontosabb az őszinteség a legjobb barátommal szemben, szóval tessék, itt van.

- Mi ez?

- Annak a rendőrparancsnoknak a neve, akiről legutóbb beszéltünk, hogy megfenyegette Rault a börtönben.

Remek. Sikerült eredményre jutnom a mérgelődésemmel. Úgy döntöttem, elértem a célomat. A zsebembe süllyesztettem a cédulát, majd megpaskoltam Quentin könyökét.

- Szupi! – Békülékeny mosolyt vetettem rá.

A továbbiakat elvágta egy középkorú pár érkezése. Kordbársony kabátos férfi és prémekbe burkolózó nő állt meg a váróban.

Kiderült, hogy Mrs Greer lánya és veje, akiket azért hívtam be, hogy az idősödő nőről beszéljek velük. Leültettem őket a két legkényelmesebb székre. Alaposan kifaggattam mindkettőjüket, de sajnos nem sok újat mondtak. Az utcai rablótámadásról csak annyit tudtak, amennyit a rendőrök megosztottak velük.

Mivel semmi okom nem volt feltételezni, hogy ezzel kapcsolatban bármit titkolnának, inkább másról kérdeztem:

- Emlékeznek még arra a napra, amikor majdnem két hete a hölgy egy bemutatón vett részt az Agykutató Centrumban?

- Igen, elég élesen megmaradt - bólogatott azonnal a nő. Gondosan frizurába sütött aranybarna haja finom rebbenésekkel kísérte a mozdulatot. - Anyut foglalkoztatta az eset, amikor munka után hazaért.

- Micsoda?! - dőltem előre ültömben a kelleténél talán kicsit mohóbban a nem túl szakszerű kérdéssel.

Szerencsére, nem riasztotta el a nőt váratlan feléledésem.

- Azok a kulcsok... - Távolba révedő tekintetén csak a koncentrálás látszott, hogy fel tudjon idézni minél több emlékfoszlányt. - Igazából annyi történt, hogy anya talált egy elejtett kulcscsomót az előadás után a padlón. Vissza akarta adni ott helyben a tulajdonosának. Meglepetésére az illető nem fogadta el, mondván, hogy a kulcscsomó nem az övé. Holott anya látta, hogy az ő zsebéből csúszott ki... Anyu végül félretette a saját holmijai közé a kulcsokat, mert le akarta adni távozáskor a kutatóközpont portáján. Csakhogy kitört a tűzriadó, és a kavarodásban megfeledkezett róluk. Este nekünk is mesélte, hogy nála maradtak a kulcsok, és alkalomadtán majd elugrik velük az Agykutató Centrumba.

- Megvan még ez a kulcscsomó?

- Hát, ha valahol igen, akkor a rendőröknél kell lennie. Lefoglalták anya táskáját a többi holmijával együtt, mert a kedvenc kézi táskáját viselte akkor is, amikor... amikor a... szörnyűség történt.

A férj a felesége vállára tette a kezét.

Engem egyre jobban érdekelt a kulcsos téma.

- Nem tudják, kié volt az elveszett kulcscsomó? - Már nyomkodtam is a telómon a jegyzeteimet. Végre láttam értelmét bármit is felírni a válaszaikból. - A hölgy kinek próbálta visszaadni?

- Hát, azt nem kérdeztük. - A nő zsebkendőt keresett prémkabátja zsebében, és leitatta a szeme alól a kibukkanó kövér könnycseppet. - Nem ismerünk senkit onnan, nekünk semmit sem mondott volna, ha anya neveket említ.

- Azt sem tudják, hogy férfi vagy nő volt-e az illető?

- Talán férfi rémlik - felelt a feleség.

- Nekem meg pont az ugrik be, hogy édesanyád nőről beszélt. - Így a férje. - De még az is lehet, hogy csak utólag színezzük ki. Jó esélyű, hogy el sem hangzott ilyen részlet. Tényleg nem kérdeztük. Még életünkben nem jártunk a helyi agykutató központban, és azt sem tudjuk, kik szoktak ott megfordulni.

Beláttam, hogy nincsen értelme tovább faggatóznom a kulcsos illetőről.

- Önök látták a kulcscsomót? - kérdeztem inkább.

- Igen, vacsoránál - bólogattak egyszerre.

- Anyu elővette, és nézegette - tette hozzá a feleség.

- Hány kulcsból állt?

- Legalább nyolc-tíz vagy még több. És még olyan kis bigyók is lógtak rajta... Díszek.

- Milyen díszek?

- Volt például egy fém izé. Mint egy töltény, olyan alakú.

- Töltény?! - kaptam fel a fejem.

- Jaj, nem igazi töltény, csak az alakja miatt találtam ki a hasonlatot - legyintett a nő gondosan manikűrözött kezével, mielőtt még túlságosan belelovallhattam volna magam a kriminalisztikai vagy akár katonai vonatkozásba. - Valami kis szétcsavarozható fémhenger. Emlékszem, anya széttekerte kíváncsiságból, és üreges volt a belseje.

- Mi volt benne?

- Az égvilágon semmi. De más is volt a kulcscsomón, csak nem jut eszembe... Te emlékszel? - fordult a nő a férjéhez.

- Egy fekete-fehér pókerzseton alakú kulcstartó biztos, hogy volt még rajta. Meg egy miniatűr, összecsukható taktikai kés. Más nekem sem ugrik be.

Be kellett érnem ennyivel. Felírtam az elhangzottakat, aztán még faggattam őket kicsit, de más érdemi infót már harapófogóval sem tudtam kihúzni belőlük.

Mielőtt távoztak, még megkaptam a beleegyezésüket, hogy hamarosan elugorjon valaki az irodánktól átnézni Mrs Greer magánholmiját. Mindazt, amit nem foglaltak le a rendőrök. Bár túl sok reményt nem fűztem hozzá, hogy ott lelek választ a kérdéseimre, de alapos akartam lenni. Így megbíztam Mrs Blackhawkot, hogy munka után menjen el, és nézze át, amit talál, fényképezzen le mindent. Abban reménykedtem, hogy egy nyugdíjközeli asszony gondolkodásmódjára talán ő tud legjobban ráhangolódni. Ha akad ott bármi, ami kilóg a sorból, neki van a legtöbb esélye lefülelni.

Utána én is terepre indultam, az elárvult kulcscsomó új ötleteket adott.

Először is, Finch takarítónőjét akartam felkeresni. A Finch házában fotózott iratok alapján megvolt, melyik cég alkalmazottja járt ki hozzá. Finch feljegyezte az egyik lapra az asszony közvetlen hívószámát is. Szerencsémre, a telefonhívásom során beleegyezett a takarítónő, hogy leül velem egy kávéra. Szedtem a lábam a megbeszélt bisztróba.

Az egérszürke hajú, csendes asszonnyal folytatott beszélgetésem nem sokáig tartott. Az asszonynak sejtelme sem volt Finch magánéletéről. Hetente egyszer másfél órára járt hozzá takarítani, olyankor nem találkozott senkivel, és nem látott semmi gyanúsat vagy aggasztót. Úgy szeretett menni, amikor a munkaadója nem tartózkodott otthon. Amikor Finch legelőször ott volt, a férfi öt percig nézte, ahogyan a nő takarít, aztán leültette őt, és elolvastatott vele négy-öt higiéniával kapcsolatos ISO szabványt. Így a nő legközelebbre kért pótkulcsot, és egyedül dolgozott. Nem csoda, hogy fogalma sem volt Finch ismerőseiről.

A holttest megtalálásakor azonnal hívta a 911-et, még a lakásból is kirohant, így semmit nem figyelt meg. Sokkolta a szag és az élettelen test megpillantása a dolgozószobában.

Nem tűnt ugyan valószínűnek, hogy Ambrosius Finchtől származhatott volna a Mrs Greer által felvett kulcscsomó, de azért biztos, ami biztos, rákérdeztem a takarítónőnél, látott-e hasonlót valaha is a munkaadójánál. Nemleges volt a válasza, és életében nem hallotta Finchet pókerzsetonokról vagy taktikai zsebkésekről beszélni.

A karamellás-törökmogyorós kávémat még meg sem ittam, amikor már kifogytam a kérdésekből.

Miután elköszöntem, és egyedül álltam az utcán, eltűnődtem. Kiből tudnék legkönnyebben hasznos infókat kisajtolni?

*

Anita Carroll szomszédasszonyát viszonylag kevés leskelődés után ki tudtam figyelni, amikor kikönyökölt az ablakán a belső folyosóra cigizni. Éltem a gyanúperrel, hogy a nő a mostani beszélgetésünk után már soha többet nem fog előkerülni, amikor meglát engem közeledni.

Odaintegettem neki, és némi bizonytalankodás után nem csapta be előttem az ablakot.

- Miben tudok még segíteni? - kérdezte gyanakvó arccal.

- Kedves, hogy emlékszik rám - vetettem rá harminckét fogas műmosolyt. - Lehetne egy furcsa kérdésem? Előfordult, hogy Miss Carroll pókerezett?

- Nem tudok róla.

- Szóval, nem tartja valószínűnek, hogy a szomszédasszonya egy pókerzsetonnal díszítené a kulcscsomóját?

- Anita kulcscsomóján gyöngydísz van. Meg is néztem közelebbről, mert a lányom is olyat akar szülinapjára. Persze, csak kézműves vásáron lehet kapni, a kis királykisasszony nem tudott volna valami könnyebben beszerezhető csecsebecsét elirigyelni...

A nő gondolatai itt visszafordíthatatlanul a lányára terelődtek, és végig kellett hallgatnom a pár perces monológját a kislánya kényes-fényes igényeiről.

- Tehát, Miss Carroll kulcstartója - igyekeztem visszatérni, amikor nagyobb levegőt vett. - Csak ez a gyöngydísz van rajta? Mióta?

- Évek óta.

- És, a kulcscsomó hány kulcsból áll körülbelül?

- Három vagy négy.

- Sosem látott nála több kulcsot? Nyolc-tíz kulcsos csomót például?

- Nem. A nekem adott egyetlen pótkulcsán is csak egy gyöngy lóg. Miért?

- És, akkor a póker sem került szóba? - A visszakérdezését lepörgettem, mintha meg sem hallottam volna.

- Sosem. Mégis, mi ez az egész?

Ekkor közelebb léptem, és behajoltam az ablakpárkány fölött.

- Nézze, őszinte leszek, bár ennyit sem szabadna elárulnom - fogtam bele egy ordas nagy hazugságba, megjátszott sutyorgással. - Hatalmas titkot fedek fel, amennyire megtehetem. A nyomozásom során belebotlottam egy szövevényes hadiipari összeesküvésbe. Katonai alakulatok, póker, pénzmosás, fegyvercsempészet... Még a Pentagont is érinti.

Azt hittem, nyomatnom kell tovább a grandiózus, hátborzongató részleteket, de a nőnek már ennyi is elég volt.

- Nehogy elmondja! - hátrált egy lépést, egyből megfeledkezve minden pletykaéhségéről. - Láttam a tévében is egy filmet, amiben a CIA fele ennyiért kinyírt két fickót...

- Igen, igen, ez a gond, hogy roppant veszélyes tudás birtokában vagyok - suttogtam félhangosan. - És attól tartok, hogy Miss Carroll is emiatt tűnt el. Leleplező cikket akart írni a legfelsőbb szintekig gyűrűző sötét ügyletsorozatról.

Eljött az ideje, hogy a Mrs Blackhawk által összegyűjtött információmorzsákkal felvértezve, bedobjam a harcteres blöffömet. Így folytattam:

- Na már most, annyit kiderítettem, hogy talán van valami összefonódás a régi esettel... Érti, ugye? Amikor Miss Carroll hazatért. Úgy sejtem, Ön tudja, mi történt vele ott a háborús övezetben. Ennek a mostani nyomozásomnak is lehet távoli köze hozzá, de ezt csak akkor igazolhatom, ha pontosan megismerem az eseményeket. Igazán nem akarom Önt faggatni. Tudom, hogy Miss Carroll a jó barátnője.

A nő egyre nagyobbra nyílt szemmel bámult rám, de nem bökött ki semmit. Így elővettem még egy tippemet: hogy magánéleti lehetett a múltbéli trauma. Carroll a szakmájában látott borzalmakat mindig távol tudta tartani magától. Semmi nem utalt rá, amikor a pályafutásáról olvastam, hogy valaha is összeomlott volna a hatásukra. A szomszéd eddigi reakciói alapján is így tűnt logikusnak. Amikor egyszer rákérdeztem, van-e gyereke vagy párja Carrollnak, akkor a nő tartózkodó késlekedéssel felelt. Lássuk, mire megyek a pontosítással! Az embereknek könnyebben megered a nyelvük, ha azt hiszik, képben vagyok, és nekik már csak ki kell egészíteniük a meglévő tudásomat.

- És azzal is tisztában vagyok, hogy ilyen bizalmas lelki dolgokról nem kéne beszélgetnünk - vettem a hangsúlyomat tapintatosan még finomabbra. - Megértem, hogy nem akarja nekem kiadni a barátnője magánéleti titkait, szívügyeit satöbbi. Csak hát, Önön kívül nem tudom, ki szolgálhatna még részletekkel. De közben meg aggódom, hogy még Önt és a családját is veszélybe sodrom azzal, hogy a környéken lófrálok. Ha netán máris megfigyelés alatt tartanak...

Ekkor végre megtört a nő ellenállása.

- Jól van, jól van - robbant ki belőle. - Ben Flores.

- Tessék?

- Keresse meg Ben Florest!

- Az ki?

- Anita volt pasija, akivel együtt járt, amikor ezek a dolgok történtek.

- Milyen dolgok?

- Beszéljen Anita régi exével, engem meg hagyjon békén! - Kitolt engem az ablakából, és becsukta az üvegtáblát.

15. fejezet: A múlt

Kiropogtattam a derekamat, mert a repülőúton az ülés háttámlájától alaposan elmacskásodott. Másnap ugyanis az első repülővel a három állammal arrébb élő Ben Floreshez mentem. Az interneten olvasva be tudtam ugyanis azonosítani a férfit, mert korban illett Anita Carrollhoz. Harminckilenc éves volt, és kiderítettem, hogy nagyjából tíz éve fotóriporterként dolgozott. Nem volt nehéz megtippelni, hogy ismerhették egymást. Senki másra nem bukkantam, aki meggyőző jelölt lehetett volna ilyen névvel Carroll exének, így őt választottam. Kiderítettem a cége honlapján, hol dolgozik, és odautaztam. Tartottam tőle, hogy ezt a témát nem beszélhetem meg telefonon keresztül. Muszáj volt repjegyre szórnom az irodám pénzét. Mindenesetre, Litvin profnak gondosan kiszámláztam.

Ben Flores most egy fényképészeti kellékeket gyártó cégnél dolgozott konzultánsként. Az ezüstszürke, hasábalakú épület portáján megtudakoltam, hogy benn van aznap is a férfi. Elhelyezkedtem lesállásban a céges parkoló környékén. A portás kelletlen, homályos válaszai alapján arra következtettem, hogy Flores már koradélután haza szokott indulni. Hátha kiszúrom a kocsija felé menet, miközben a csupasz ágú bokrokkal szegélyezett betontér körül ólálkodom.

Tökéletesen bevált a számításom. Még a szemközti étkezdében ebédre bekapott salátatálamnak is alig értem a végére, amikor megláttam a közösségi médiás képei alapján egyértelműen felismerhető férfit. Letuszkoltam az utolsó falat fetasajtot a torkomon, és átsiettem a parkolóba.

Ben Flores magas, arányos alkatú férfi volt, bazaltfekete hajjal. A frizurája úgy volt felborotválva és félrefésülve, hogy fél oldalt látsszon bársonybarna bőrén a fejét és a nyakát borító, növényindaszerű fekete tetoválás. Ez alapján még némileg hiúnak is tűnhetett volna, de a többnapos borosta és mosástól fakult, halvány pólója arról árulkodott, hogy nem pazarol irracionális mennyiségű energiát a külsejére. Bőrdzsekijét a vállán átvetve, fél ujját az akasztóban pihentetve tartotta, úgy lépdelt az egyik szürke autó felé.

- Mr Flores? Ben Flores?

- Én vagyok. - Meg sem állt a kocsija felé vezető úton.

- Lenne pár perce?

- Nem foglalkozom vallási kérdésekkel, és szeretnék hazaérni, mielőtt a feleségem hozza az óvodából a gyerekeket. Ha megbocsát...

Jó ég, ilyen rikító vörös hajjal és térd fölé érő szoknyában szektásnak néz?! Mondjuk, tény, hogy még egy kósza oldalpillantást sem igen pazarolt rám.

- Magánnyomozó vagyok - igyekeztem tisztázni.

Végre megállt, hogy meghallgasson.

- Elnézést, legutóbb egy hittérítő jött hozzám ide ugyanígy. Maga mit akar?

Már rég elmondtam volna, ha nem beszél bele az óvodával.

- Frida Lorne a nevem. - Szokásos mozdulattal nyomtam egy névjegykártyát és egy reklámprospektust a kezébe. - Anita Carrollról, a volt barátnőjéről lenne szó. Attól tartok, veszélyben van a hölgy élete. Sokat segítene, ha Ön pár percre leülne velem, és egy-két kérdésemre válaszolna, hogy megérthessem a múltat.

Carroll neve hallatán úgy bámult rám, mintha hirtelen átváltoztam volna háromfejű, pikkelyes szörnnyé. Még levegőt is csak késleltetve vett, akkor reszelősen, szinte fulladva.

- Jól van - mondta végül, talán belátva, hogy így szabadulhat meg tőlem leggyorsabban. - Mit szól ahhoz az ivóhoz?

Intett a fejével egy közeli romos kocsma irányába. Nem hátráltam meg a hámló plakátok és repedt üvegű bejárati ajtó láttán.

- Gyerünk! - A körülmények a legkevésbé sem érdekeltek. Nem wellness üdülésen vagyok. Az számít, mit tudok kideríteni.

Még az áporodott borszag sem szegte kedvem. Flores rendelt magának egy korsó sört, én meg mentás limonádét kértem. Munka közben nem szeretek alkoholt fogyasztani, és a pultos hiába vetett rám furcsálló pillantást a télvíz idején választott jeges ital hallatán, nem gondoltam meg magam.

Csak annyi időt hagytam Floresnek a gondolatai összeszedésére, amíg italainkkal helyet foglaltunk a sarokasztalnál egy hónapokkal ezelőtti rock koncertet hirdető poszter alatt. Aztán készültem a lovak közé csapni.

Végül mégis ő kérdezett először:

- Mi történt Anitával?

Féltést nem éreztem a hangsúlyán, inkább valami végtelen fáradtságot. Mintha egyszerűen csak baromira nem hiányzott volna neki Carroll felidézése. Gyanítottam, hogy fájdalmat okozok a riporternő felemlegetésével, bármi történt is annak idején, de nem volt más választásom.

- Sajnos, még nem sikerült pontosan kiderítenem - adtam kellően ködös választ. - Ezért is lenne elsődleges fontosságú, hogy Ön elmondja, amit tud.

- Mi oka van feltételezni, hogy Anita jelenlegi problémáinak bármi köze van hozzám? Majdnem tíz éve nem beszéltem vele.

- Kétlem, hogy Önhöz szoros köze lenne - igyekeztem megnyugtatni -, csak annyit sejtek, hogy a múltban gyökerezik az ügy.

- Anita volt életem szerelme - mondta ki ekkor.

Lélegzetvisszafojtva vártam a folytatást, mert láttam, hogy most meg fog eredni a nyelve.

- Amikor megismerkedtünk, fotóriporterként dolgoztam - fogott bele tényleg. - Egy fényképkiállításomon találkoztunk először, New Yorkban. Tetszettek neki a fotóim, és kiderült, hogy pont fényképészt keres, aki elkísérné egy kiküldetésre. A régi fotósa karlövést kapott Afganisztánban. Nem is tudnám megmondani, hogy mi alakult ki hamarabb: a szakmai együttműködésünk vagy a párkapcsolatunk. Mindkettő azonnal egyértelművé vált. Sok barátnőm volt előtte, de mintha mindegyik csak főpróba lett volna Anitához... Ő volt az egyetlen nő, akit, amikor csak megláttam, a torkomban dobogott a szívem, mintha megnyitó beszédet tartanék a legfontosabb portrékiállításomon. Érdekes, okos, szenvedélyes... És ő is ugyanúgy belém volt esve, mint ahogyan én belé. A világ legszerencsésebb emberének éreztem magam, hogy egymásra találtunk. Másfél éven át együtt dolgoztunk. Mindenhová együtt utaztunk, bejártuk a világot...

- És, miért szakítottak? - kérdeztem bele, mert kezdett kissé szirupossá válni ez a tündérmesébe illő szerelmi sztori. A végére nyilván megmérgeződött a bájos románc. Én pedig a fordulópontra voltam kíváncsi, nem a rózsaszín ködös időszakra.

Flores úgy tett, mintha lekötné a söre tetején lévő hab jobbra-balra lötyögtetése. Sokáig hallgatott, de én türelemmel kivártam.

- Nem szívesen beszélek erről - mondta végül.

- Sejtem. Rendkívüli módon sajnálom is, hogy rákényszerítem - vettem elő az együttérző hanghordozásomat. - Tisztában vagyok vele, hogy már alapból is teher egy magándetektív felbukkanása, és hogy pont negatív élményeket firtatok... Kérem, higgyen nekem, amikor azt állítom: ha nem lenne fontos, nem tennék így!

Lassan bólintott.

- Megengedi, hogy ismét a múltról kérdezzem? - próbálkoztam meg, hátha ért valamit a puhítás.

Nagyot kortyolt a söréből.

- Tessék! - törődött bele aztán.

- Szóval, mi miatt szakítottak?

- Ha röviden akarnám megfogalmazni, akkor Anita egy nyomozása miatt. Volt a táborban, ahol akkoriban dolgoztunk, egy katona, akiről elég sok aggasztó szóbeszéd járta, és Anita őutána vizsgálódott.

- Ki után kutatott pontosan Miss Carroll?

- Strauss hadnagy. A teljes nevére már nem emlékszem ennyi év távolából, mert mindig csak a rangokat használták megszólításra.

- Mi volt a gond Strauss hadnaggyal?

- Anita azt állította, hogy valami nem stimmel vele. Nem az, akinek kiadja magát.

- Hanem?

Flores csak széttárta a karját.

- És, kinek mutatta magát Strauss hadnagy? - kérdeztem tovább. - Szimpla katonának?

- Nem egészen. Már önmagában is elég kétes alak volt. - Elgondolkodva újra a sörös korsója után nyúlt.

Láttam rajta, hogy a múlt árnyai egyre sötétebb örvényben kezdenek kavarogni körülötte. Komor tekintettel nézett maga elé.

- Tény, hogy meg tudta játszani magát - tette aztán hozzá egy idő után. - Amikor beszélgettem vele, csak olyanokat mesélt, hogy egyetlen lövéssel kilőtt egy drónt Szíriában. Vagy hogy hány méterről talált el egy öngyilkos merénylőt, mielőtt az felrobbanthatta volna magát - és az utasokkal teli buszt. Tudta, hogyan adja el magát hangzatos sztorikkal.

Itt azért mintha valami irigységfélét is éreztem volna a hangsúlyán, de nem csaptam le rá. Aligha segíti a társalgást, ha hangot adok a meglátásomnak, hogy savanyú a szőlő. Kizökkentés nélkül folytathatta hát:

- Anita előásta azokat a történeteket is, amiket csak rebesgettek Strauss hadnagyról a közkatonák. Volt egy sokszor említett eset. Hogy a vezetőség a legnagyobb titokban pár hónapja őt küldte be civil területre kilőni az egyik helyi klán vezetőjét. Tudták, hol fog menyegzőt ülni a célszemély középső fia. Állítólag Strauss egy sziklaszirt magaslatáról szemrebbenés nélkül, a családja körében puffantotta le az áldozatát. A kavarodásban célkeresztbe sodródott egy unokaöcs és egy kishúg, és azokat is lelőtte. Mindössze azért, hogy még egy fejlövéssel garantálhassa, valóban meghal a már földön fekvő célszemély. Aztán eltűnt a helyszínről, mintha soha ott sem járt volna. Persze, nem volt bizonyíték, Anita nem lelte nyomát a papírokban, hogy Strauss valóban kapott volna efféle illegális megbízást. Pedig Anita még a vezérkari bunkerbe is besurrant kutatni. Nehéz volt eldönteni, mit higgyek. Maga a menyegzői lövöldözéses merénylet tényleg megtörtént, de hogy Straussnak bármi köze lett volna hozzá? Elképzelhető, hogy csupán helyi törzsek közötti belső leszámolás volt. Hivatalosan semmi nem utalt másra. Strauss meg miért ne lehetne csak roppant kiegyensúlyozott személyiségtípus, aki elképesztően tud koncentrálni, amikor lőnie kell, és a többi mind csak kitalált mendemonda?

- Ezek szerint ez a Strauss szélsőségesen jó céllövő volt - összegeztem a számomra legérdekesebb infót.

- Hm, igen, ezt elfelejtettem az elején tisztázni, bár gondolom, a mondandómból kiderült. Mesterlövész volt.

- Szóval - tértem vissza a férfi által előzőleg megkezdett gondolatmenethez -, akadt ez a Strauss hadnagy, akiről elég sötét dolgokat pletykáltak a katonák. Eredetileg is ez keltette fel Miss Carroll érdeklődését?

- Nem. Anita az első pillanattól fogva azt mondta, hogy Strauss titkot rejteget.

- Amikor még nem szedte össze a szóbeszédeket róla, akkor is?

Flores némán bólintott, maga elé meredve.

- Miért? - noszogattam.

- Anita annyit mondott, hogy ismeri régről, és akkor Strauss más néven mutatkozott be neki.

- Ennyi? - Amikor nem reagált egyből, hozzátoldottam: - Ezt megerősítette Strauss hadnagy is?

- Dehogy. Tagadta, hogy ismerné Anitát, vagy hogy más lenne, mint akinek nevezi magát.

Most már meggyőződésemmé vált, hogy a kisebb részletek is relevánsak lehetnek, így megnyitottam a telóm jegyzetelő alkalmazását. Félrebillentettem a fejem.

- Megtenné, hogy az elején kezdi, és sorban meséli el az eseményeket? - kértem. - Ön mikor hallott először Strauss hadnagyról?

- Megpróbálom felidézni, bár majdnem tíz éve volt már ez az egész. Talán pont kilenc, ha jól számolom. Éppen egy cikksorozaton dolgoztunk Anitával. Irakban, egy amerikai katonai táborban. A katonák életkörülményeiről akartunk tudósítani, amennyire a hadi titoktartás lehetővé tette. Főleg az emberi történetekre koncentráltunk. Én a képanyagot készítettem, ő meg a szövegeket. Megbeszéltük Anitával, hogy ezt a riportsorozatot még befejezzük, utána pár évre visszavonulunk a harctérről. Családalapítást terveztünk ugyanis. Néhány hónapra viszont akadt még anyaggyűjtési teendőnk a táborban. Aztán egyik este, amikor Anita bejött a szállásunkul szolgáló sátorba, szokatlanul sápadt és komoly volt az arca. Láttam rajta, hogy foglalkoztatja valami. Rákérdeztem, mi a gond. Akkor mondta, hogy a katonai pihenősátorban készített éppen interjút két tiszttel, és közben meglátta egy régi ismerősét. Hogy tudom-e, ki az a Strauss hadnagy. Nem, nem találkoztam a névvel korábban.

- Egy régi ismerősét? - visszhangoztam. - Ez a Strauss hadnagy volt az?

- Ő. Arra gondoltam, hogy Anita egy exe. Mert olyan furcsa hangsúllyal beszélt róla, mintha lenne valami, amit nem mond el. Gondoltam, azért fogalmazza meg így, hogy „régi ismerős”, mert nem feltétlen akarja pont előttem részletezni.

- És? Erről volt szó?

Nem válaszolt azonnal.

- Miss Carrollt nem kérdezte meg? - próbáltam feleletre sarkallni.

- De, amikor láttam, hogy nem akarja kifejteni, honnan ismeri, megkérdeztem, jártak-e.

Nem mondott mást.

- Tehát, igen? - erőltettem tovább a láthatóan kellemetlenné vált kérdéskört.

Egy villanásnyi időre összepréselte a fogsorát.

- Anita állítása szerint nem - mondta végül.

Szemet szúrt a válasz. Carroll tagadta. És ezek szerint, Flores máig sem hiszi el, hogy egykori barátnője igazat mondott. Tény, hogy részben az ilyen bizalmatlan emberek miatt vándorolnak szép kis pénzösszegek a magánnyomozói bankszámlámra, de azért párkapcsolati szempontból általában túl sok jót nem sejtet.

- Miss Carroll mit mondott erről? - késztettem a férfit további beszédre.

- Semmit. Nem fejtette ki, hogyan találkozott vele, vagy mit tud a hadnagyról. Csak annyit, hogy biztos benne, hogy Strauss nem az, akinek kiadja magát. Úgy általában, elég tanácstalannak tűnt, hogy hogyan kezdjen nyomozni utána. Viszont a fejébe vette, hogy kiderít részleteket.

- Lehetett a hadnagy Miss Carroll egy rég eltűntnek hitt családtagja? Mondjuk, testvére?

- Kizárt dolog.

A beugratós kérdésemre adott válasz érdes határozottságából összeraktam, hogy Ben Flores tud valamit, ami egyértelműsíti, hogy Carroll és Strauss hadnagy között mégiscsak szerelmi szál volt. Éreztem viszont, hogy a téma már eddig is bezárkózásra késztette, és az arca egyre látványosabb megfeszülése alapján jócskán irritálta is. Elengedtem.

- Ez volt tehát az Ön első találkozása Strauss hadnagy nevével - tértem inkább vissza a tények felidézéséhez.

- Igen, később aztán magam is többször beszéltem vele személyesen.

- Milyen benyomást keltett Önben?

- Ha Anita nem mondta volna, hogy a hadnagy titkol valamit, nem gondolkodtam volna rajta túl sokat. Volt Straussnak ez az előbb említett drónos sztori-készlete, amit mindig előkapott, amikor új ismerősökkel beszélgetett. Kellemes, barátságos modorban. Semmi bizarr. Így, hogy tudtam, hogy titkai lehetnek, persze, szembetűnt, hogy milyen gondosan vigyáz rá, hogy a porhintésként bedobott, jól hangzó mesterlövész történetein kívül semmi emlékezetes ne maradjon meg róla a hallgatóságában. Értett hozzá, hogy a napi eseményekre vagy a beszélgetőpartnerére fordítsa a szót, és elkerülje, hogy bármi személyeset eláruljon saját magáról. Mindezt természetes, könnyed modorban. Ha nem tudtam volna, mire figyeljek, sosem tűnt volna fel.

- Hány éves lehetett Strauss hadnagy?

- A papírjai szerint harminchat, Anita kiderítette. De, persze, ha hamis volt a személyazonossága, akkor harminctól negyvenötig bármi elképzelhető. Úgy benyomásra a legvalószínűbb, hogy a harmincas évei második felében járt.

- Hogy nézett ki?

- Átlagos pasas. Nullásra nyírt haj, naptól cserzett fehér bőr, barna szem. Ha jól emlékszem, olyasmi magas volt, mint én.

- Semmi emlékezetes nem volt rajta?

- Nem. Sőt, szerintem ügyelt is rá, hogy úgy nézzen ki, mint minden második katona a táborban. Túl sok feladata nem akadt vele, mert alapból is elég hétköznapi külseje volt.

- Miss Carroll mégis megismerte...

Flores vágott egy grimaszt, és nem mondott semmit a megjegyzésemre.

- Oké, vissza az eseményekre. - Megkavartam szívószálammal a fonnyadt mentaleveleket a limonádém mélyén. Valahol a jégkocka hegyek alatt talán lapult egy karika citrom is, de ki tudja. A lötty ízén csak a cukor émelyítő édessége érződött.

- Anita elkezdte a megszállott nyomozást Strauss után - mondta vontatottan Flores. - Eleinte nem bántam, mert egyébként is odakötött minket a táborba a munkánk. Két-három hónapig elfogadtam. Ahogy azonban Anita minden kérdezősködésével falakba ütközött, egyre kockázatosabb eszközökhöz kellett folyamodnia. Ellenséges területen is leült informátorokkal tárgyalni. Ezt már kevésbé néztem jó szemmel. Aztán kiderült, hogy Anita terhes. Akkor megkértem, hogy fejezze be, legalább a születendő gyerekünk kedvéért. Hogy számoljuk fel a harctéri teendőinket, hagyjuk a múltat, és térjünk vissza a civilizációba. Ő viszont ragaszkodott hozzá, hogy ezt még kideríti. Így jutottunk odáig, hogy egy napon választásra kényszerítettem. Hogy döntse el, mit akar. Boldog családi életet velem, vagy ezután az átkozott Strauss után nyomozni tűzön-vízen keresztül. Akkor megígérte, hogy abbahagyja. Hogy elengedi ennek a zűrös alaknak a titkait, és inkább velem jön a reptérre.

Flores lassan maga felé húzta a poharát, de végül képtelen volt újabb korty elfogyasztására.

- Nem nehéz kitalálni, mi történt. - A hangja fájdalmas keserűséggel telt meg. - Anita mit csinált? Rákövetkező éjszaka besurrant Strauss sátrába a távollétében, hogy bizonyítékokat keressen ellene. Amikor pedig kilépett a sátorból, egy sötétben lopózó árnyalak leütötte...

Itt Flores tartott egy kis szünetet, amíg ökölbe szorított kezét el tudta ernyeszteni az asztallapon, aztán folytatta:

- Anita ugyan nem látta rendesen a támadóját, de gondolom, nem elrugaszkodott feltételezés, hogy Strauss volt. Összeverte Anitát, elvitte a terepjárójával, és kidobta mérföldekre minden lakott településtől. Otthagyta meghalni a sivatagban. Csoda, hogy Anita egyáltalán túlélte az egészet, és eljutott egy faluba. A magzatnak esélye sem volt... Anita is több heti kórházi ápolásra szorult utána.

- És Ön ezután szakított vele?

- Még a kórházban.

- Sajnálom, nehéz lehetett Önnek ez a döntés.

- Nem volt könnyű - hagyta rám. - De nem tudtam már úgy érezni Anita iránt, ahogyan korábban. Hazudott, nem tartotta be a nekem tett ígéretét, és megölte a gyerekünket a felelőtlenségével. Vele szemben sem lett volna fair, ha megjátszom magam. Csak úgy kezdhettem új életet, ha magam mögött hagyom az egészet. Így is évekbe telt, mire összeszedtem magam.

- Egyáltalán nem tartja azóta a kapcsolatot Miss Carrollal?

- Nem kerestem többé.

- Érthető, hogy Ön így tudta lezárni a történteket - fűztem hozzá, mert úgy ítéltem meg, illő lenne további együttérzést mutatnom. - Ne haragudjon, igazán nem akarom már sokáig terhelni a múlt felidézésével. Csak egy dolog érdekelne még. Mi lett Strauss hadnaggyal?

- Meghalt.

Megállt az ujjam a lendületes jegyzetnyomkodás közben.

- Hogyan? - kérdeztem azonnal.

- Egy héttel Anita megtámadása után történt. Anita még a katonai kórházban feküdt, én meg már szedelőzködtem, hogy hazatérjek. A reptérre készültem. Mivel semmiféle bizonyítékunk nem volt rá, hogy Strauss követte el a gyilkossági kísérletet Anita ellen, a hadnagy továbbra is szabadlábon ténykedett. Kiküldték őt a következő bevetésre. És az ellenség rakétavetővel kilőtte a sivatagban a terepjáróját.

- Tuti, hogy elhunyt? - vontam fel fél szemöldökömet. - Nem lehet, hogy csak eljátszotta a halálát, és lelépett, mert kezdett forróvá válni a helyzet? Mindössze egy héttel a Miss Carroll elleni támadást követően, elég praktikus időzítésnek tűnik...

- Még egy drónfelvételt is láttam arról, ahogyan felrobbant a kocsijával együtt. Szóval, igen, teljesen biztos. Strauss halott. Ezzel lezárult a rémálom.

Fáradtan a tenyerébe támasztotta a homlokát. Érzékelhető volt, hogy bármit is tükrözzenek szavai, igazából sosem fog megszabadulni az őt kísértő emlékektől.

- Sajnálom - mondtam halkan. - Tudom, hogy a kérdéseimmel újra felszínre hoztam a már eltemetett fájdalmakat. De súlyos ügyet vizsgálok, és ilyenkor nem áll módomban finomkodni. Csak remélni merem, hogy nem ártottam túl sokat.

Láttam rajta, hogy nem figyel rám. Elmerült a nyomasztó emlékek között.

Ez volt az a pont, amikor minden épeszű, jó érzésű ember magára hagyta volna a gondolataival. Nem így én. Kénytelen voltam még most előhozakodni a legkínosabbnak érzékelt témával. Menetközben nem mertem, mert azt akartam, hogy végigmondja a történteket. Most viszont már mindegy volt. Általában ilyenkor már én is nyugtot szoktam hagyni a kikérdezésem alanyainak, és másik alkalommal térek vissza a fájó pontokra, de ezzel a férfival kapcsolatban minden szakmai megérzésem azt súgta, hogy többé, amíg élünk, önszántából nem fog leülni beszélni velem. Most kell ellőnöm minden kérdésemet, máskülönben hoppon maradok.

Előadtam, hogy felállok az asztaltól, aztán „pillanatnyi ötlettől vezérelve” visszacsüccsenek a székemre.

- Bocsánat, mégis csak eszembe jutott még egy kérdés. Az imént, amikor Miss Carroll és Strauss hadnagy ismeretségéről beszéltünk, olyan érzésem támadt, mintha Ön arra utalna, hogy tényleg volt valami szorosabb kapcsolat közöttük, ugye?

Olyan tekintettel nézett fel rám, hogy egyből láttam, jól tettem, hogy a végére hagytam a viszony firtatását. Annyira sötét volt a pillantása, és akkora erővel szorult a keze ökölbe az asztallapon.

- Mit akar ezzel? - kérdezte, a fojtott indulatoktól tompán.

- Hát, csak feltételezem, hogy ha egy homályos, réges-régi együttjárás vélelmezett emléke lenne, Ön nem így kezelné... Szóval, valami a táborban is történt köztük, nem igaz?

Nem válaszolt, de nem lepte meg a feltételezésem, és nem is tiltakozott, még erőtlenül sem. Tehát, igenlésnek vettem.

- Mit tud erről pontosan? - igyekeztem konkrétumot kipréselni belőle.

- Mégis, mit gondol? - hördült fel. - Hogy Anita elárulta?!

- Ha nem, akkor Ön honnan veszi?

Megitta a söre utolsó kortyát, és már a pénztárcáját kereste a bőrdzsekije zsebében.

- Úgy gondolom, épp elég időmet rabolta el - vetette oda közben.

- Nézze, uram, én igen sok válóperes ügyben nyomozok, és ebben a szakmában nem szokás bemondásra elfogadni, hogy valakit megcsaltak-e vagy sem. - Cinkosan közelebb hajoltam, utolsó kísérletet téve a bizalma elnyerésére. - Vagy, hogy saját példát említsek... Ott van a pasim, aki beképzeli, hogy hűtlen vagyok, csak mert egy haverom pár napot a vendégszobámban alszik. Látja? Nem véletlenül ragaszkodom egy ennyire kellemetlen részlet kifejtéséhez.

Belém szorult minden további folytatás, mert hangos székcsikorgással felkelt az asztaltól.

- Nincs több mondanivalóm.

Megcélozta a pultot, hogy kifizesse az italainkat, és elviharzott.

Először én is távozni készültem. Aztán viszont valami olyan vacogás kezdett el rázni, mintha kabát nélkül állnék a kinti hidegben. Kellőképpen megbántam nemrég elfogyasztott, jegekkel telehalmozott limonádémat. Kikértem magamnak egy forrócsokit, és visszatértem a sarokasztalhoz. Rászorítottam a tenyeremet a bögre oldalára, hátha a forró ital átmelegít belülről ezután a beszélgetés után.

16. fejezet: Café Golden

Quentin sört iddogált a konyhában, amikor este hullafáradtan betámolyogtam. Nem kedvelem a repülést, a nyomáskülönbség minden energiámat elszívja. Ráadásul a Ben Flores által elmesélt borzalmak sem dobták meg a hangulatomat. Alig vártam, hogy az ágyamban kössek ki, és elfelejthessem az egész napot.

Amint Quentin meglátta nyúzott arcomat, már tette is ki nekem a másik sört a hűtőből az asztalra.

- Köszi! - huppantam le mellé.

- Mi a helyzet? - kérdezte, álmosan megnyomkodva szemhéját szemüveglencséje mögött. - Megtaláltad Carroll exét?

- Meg, de muszáj először innom, mielőtt elmondanám. - Megnyúltam a sörömért, és inkább másról kezdtem beszélni. - Holnapra el kéne hívni találkozni Elle-t és Deant.

Quentin egyből felébredt a fiatalabb laboránsnő és a nála lebzselő testvére említésére:

- Williamséket?

- Jaja, arra gondoltam, hogy írnál a tesóknak - te láthatóan jobban érdekelted Miss Williamset, mint én -, hogy délután elmehetnénk négyesben kipróbálni a Restaurant Golden újonnan nyitott kávéházát.

- Mint egy páros randi?

- Jó ég, nem! Csak a nyomozás miatt kéne beszélnünk velük.

- Miért, neked nem tetszett kicsit sem Dean?

Meggondoltam a kérdést, és rájöttem, hogy nem is igazán emlékszem, hogy felmértem volna a pasit ilyen szempontból.

- Nem tudom - húztam be egy kortyot a sörömből. - Annyira igénytelenül volt felöltözve, és olyan otromba stílusa volt, hogy nem tudott a külseje érvényesülni.

- Hiszen nem is mondott semmit!

- Éppen ez az.

- Meg hát, otthoni ruhákban volt. Nem mérvadó.

- Mindenesetre, a kulcstartót kéne kipuhatolnunk, hogy lehet-e Elle Williamsé, és hogy hol volt Miss Williams a tűzriadó kitörését követően.

Quentin még nem adta fel:

- De Elle mesélte, hogy a bátyja pont elvált, és jó eséllyel még nem is ismer itt senkit. Biztosan azért punnyad otthon, mert egyedül van. Ráadásul csúcsfinom muffint süt...

- Na jó, inkább elmesélem, mit hallottam Carroll exétől.

Újra a számhoz emeltem a hideg sört, aztán belefogtam. Kortyolgatás közben előadtam a Ben Florestől megtudottakat.

Quentin büszkén rám mosolygott:

- Gratulálok, fantasztikusan ügyes és gyors voltál, hogy ezt a Carroll-Medlar szálat így megfejtetted!

- Mármint? - értetlenkedtem.

- Most már nyugodtan megtippelhetjük, hogy Jared Medlar nem más, mint a halottnak hitt Strauss hadnagy, Carroll pedig bizonyítékokat gyűjt, hogy a háborús és egyéb bűncselekményeiért börtönbe juttassa az egykori szeretőjét. Reméljük, sikerül a hölgynek. Nem is maradt velük kapcsolatban több rejtély. Most már lezárhatjuk végleg a kérdéskört, nem?

Felmutatta felém koccintásra a sörös üvegét.

- Egy bökkenő van - motyogtam magam elé, nem fogadva az elismerő gesztust.

- Ugyan mi?

- Hogy egyszer belengettem Mr Medlar előtt, hogy randizás miatt találkozott-e párszor az újságírónővel. Csak meghökkentő kérdésnek szántam, hogy kizökkentsem az egyensúlyából.

- És?

- Nézd, én tényleg fél életemet azzal töltöm, hogy mindenféle viszonyok után kérdezősködöm! Szeretném azt hinni, hogy legalább ebben a kontextusban átlátok a szitán. És az égvilágon semmi mást nem észleltem a kérdésem hatására Mr Medlaron, mint némi meglepődést.

- Hát, mondjuk, csodálkozott, hogy tudhatsz a Carrollal való régi együttjárásáról, nem?

- Nem, nem így értem. Az volt az érzésem, hogy nem valamiféle képzelt tudásom lepte meg, hanem egyáltalán, maga a feltételezés. Figyu! Ha egy olyan nőről kérdezem, akivel korábbban már minimum kétszer kavart, akkor miért érné váratlanul, hogy a jelenben is szóba jön ilyesmi?

Quentin legyintett a kérdésemre.

- Egyértelmű. A mostani állapota miatt. Sebhelyek tömegével, emberi roncsként aligha az a kategória, akire Anita Carroll első osztályú randialanyként tekintene.

- De még így sem lenne annyira elképesztő a randi-felvetés, ha a kétszeres exéről lenne szó! - erősködtem. - Ha tényleg duplán is összeboronálódtak már az életük során, akkor egyértelmű, hogy Mr Medlarnak magának is újra megfordul ez a fejében! Még ha esélytelennek is ítéli meg a jelenben. Szóval, miért ütközne meg azon, ha egy nyomozó szóba hozza? Ráadásul olyannyira meglepje, hogy még egy ilyen kötélidegzetű emberen is meglátsszon, hogy váratlanul éri?

Quentin két újabb korty sör között megfontolta kétségemet. Aztán felcsillant a szeme.

- Van egy végtelenül egyszerű magyarázatom - jelentette be. - Jared Medlar mégsem azonos sem Strauss hadnaggyal, sem azzal az illetővel, akinek a riporternő a táborban Strausst gondolta. Csak egy peches fickó, aki épp emlékezteti Carrollt az ördögi hadnagyra. És Medlar nem is tud semmit arról, hogy Carrollnak viszonya volt Strausszal, így hát, meghökkentette a randizás felvetése. Ez esetben szintén nem maradt számodra kiderítendő kérdés. Na, mégiscsak lezárhatod!

Nem lett kevésbé gondterhelt az arcom.

- És te el tudsz hinni ekkora egybeesést? - nyeltem le egy nagyobb kortyot. - Hogy ugyanazon a településen, ahol Miss Carroll lakik, él egy pont így kinéző volt katona, aki ráadásul mesterlövész?

- Ki tudja? Talán csak Carroll képzeli be a nagy-nagy hasonlóságot. Ilyen fej- és arcsérülésekkel és megőszült hajjal nehéz megállapítani, hogy Medlar mennyire emlékeztet egy majdnem tíz évvel korábbi, sötéthajú férfira. Plusz, érthető, ha szegény nő gondolkodásmódja nem maradéktalanul beszámítható azok után, amiken annak idején keresztülment. Nem csoda, ha különösebb ok nélkül is Strausst véli látni egy sérült katonában.

- De ha feltételezzük, hogy Anita Carroll csak véletlenül futott bele egy szép napon Mr Medlarba, aki - mint az előbb mondtad is - alapból sem könnyen beazonosítható, ami a régi külsejét illeti, és a világ csak annyit tud a sebeiről, hogy létrabalesetet szenvedett... Akkor Miss Carroll mi alapján asszociált Strauss hadnagyra? Sőt, százszázalékos párhuzamot húzott a hadnagy és a vadidegen sebhelyes pasas között! Csak kell lennie valami elég ütős hasonlóságnak, nem? Egyáltalán, miért jutna eszébe Miss Carrollnak bárkibe is belelátni a halott hadnagyot, majdnem tíz év távolából? Most, amikor már rég helyre jött az élete, és hosszú ideje összekaparta magát. Itt azért nem csak arról van szó, hogy pár kósza, távoli emlék felderengett benne egy férfi hatására, hanem arról, hogy totál összeomlott, amikor meglátta ezt az embert. Teljesen újratraumatizálódott. Emlékezz csak vissza, hogyan írta le a szomszédasszonya a viszontlátásra adott reakcióját! Hogy Anita Carroll mennyire kivolt aznap este.

- Hát, lehet, hogy némi hasonlóság van a két férfi között, de nem biztos, hogy tényleg nagy. - Quentint még mindig nem győztem meg. - Strauss elég jellegtelen külsejű volt, könnyen ráfogható most szinte bármilyen negyven-ötven közötti, világosabb bőrű, megfelelően magas férfira, hogy ő az, nem?

Bedobtam a legjobbnak tartott érvemet:

- Viszont egy pártatlan laboránsnő, Mrs Ross említette, hogy Mr Medlar a távlövészeti képességeiről sztorizott neki. Mint annak idején Strauss hadnagy is, aki ezt az egyetlen ömmagával kapcsolatos témát kapta elő, akárhányszor új ismerősökkel beszélgetett. Létezhet ekkora véletlen?

- Mondjuk, semmi furcsa nincsen benne, ha valaki a kedvenc hobbijáról beszél. - Quentin álmos tűnődéssel megborzolta rövidre nyírt haját. - Szerintem én lefekszem aludni. Nem fog már az agyam. Megpróbáltam belegondolni, mi van, ha mindkét előbbi kétséged helytálló, de el sem tudom képzelni, hogy akkor mi a magyarázat erre az egészre.

Nagyot nyújtózva felkelt, és megcélozta a vendégszobát. Én is elslattyogtam szőrös mamuszomban, a saját hálószobám felé.

- Én sem értem - dünnyögtem útközben magam elé. - Ami jóval nagyobb baj.

*

Délelőtt összefésültem a jegyzeteimet, aztán belefogtam, hogy minden eddiginél tüzetesebben áttanulmányozzam Finch laptopjának tartalmát. Most már nem csak az informatikai segédem, Kip által kigyűjtött fórumos dolgokkal foglalkoztam. Nekiálltam átrágni magam minden egyes állományon. Bár látszólag főként csak regénykísérletek és munkaügyek voltak, nem hátráltam meg. Találtam egy horgászati mappát és egy keto étrenddel kapcsolatosat is, de semmi szemöldökfelhúzót. Mindenesetre alapos akartam lenni.

A munkaállományokkal kezdtem, mert emlékeztem, hogy Finch jelszavas táblázatában volt egy olyan feljegyzés, hogy „Mandulakenyér emlékeztető: a Munkáknál”. Hátha találnék ezzel kapcsolatban bármi előrevivőt. Finch a takarítónője szerint otthonról dolgozott, nem irodából, tehát jó eséllyel minden munkáját a saját gépén tárolta. Akkor említette ezt a nő, amikor panaszkodott, hogy alig bírt olyan idősávot találni, amikor nyugodtan tudott takarítani Finch jelenléte nélkül. Végül Finch konditerembe járását választotta, az pont két óra hossza volt, így el tudta kerülni a munkaadóját.

Még sehol sem tartottam a batár sok munkaállomány átfutásával, amikor Quentin már ott állt mellettem, a szemüvegét igazgatva.

- Tudod, kettőkor találkozunk Elle és Dean Williamsszel - emlékeztetett.

- És? Még csak negyed kettő. A Café Golden meg mindössze fél utcára van innen.

- Jó, csak nem tudtam, hogy esetleg fel akarod-e frissíteni a sminked, vagy nem tudom, miket szoktak a nők ilyen találka előtt...

- Nem, kösz. - Ennyivel beértem, mert nem volt kedvem részletes válaszra méltatni a megjegyzést.

Megpróbáltam visszafordulni Finch gépéhez, de Quentin továbbra is izgatottan toporgott mellettem:

- Úgy várom, még sosem voltam páros randin!

- Van itt egy kis fogkrémfröccsenés - pöcköltem meg zöldre lakkozott körmömmel a fehér pöttyöket Quentin pólógallérján.

Egyből elsietett a mosdóba, eltüntetni a foltokat. Egy időre nyugalomban visszatérhettem Finch állományainak átnézéséhez.

Mrs Blackhawk viszont nem sok késleltetéssel kattintgatni kezdett a saját gépén a háttérben. Természetesen, hogy megnézze Dean Williams profilképét.

Kénytelen voltam összeszedni a táskámat meg a szövetkabátomat. Kisiettem az iroda előtti folyosóra, hogy ott várjam be Quentint. Benn ugyanis már érett a „Jaj, aranyoskám, egészen helyes ez a fiatalember! És mennyivel jobban mutatna melletted, mint a fél fejjel alacsonyabb rendőrkapitányod...” kezdetű sláger.

Miközben lefelé mentünk a liftben, és Quentin még mindig a pólója nyakát rendezte, én Raul nem-fake videójára gondoltam. Hogy a rendőrkapitány mit össze titkolózik a Vaughn Hoolock nyomozással kapcsolatban! Holott már többször megígértük egymásnak, hogy ezen a téren tiszta lappal indítunk. Aztán, persze, mindketten hazudtunk. De ilyen kaliberű hamiskodást én egyszer sem csináltam a közös Hoolock-ügyünkben!

Bár a világért sem hagytam volna, hogy Quentin meglássa, de egyetlen oldalpillantást vetettem a lifttükörbe. És letöröltem egy apró egyenetlenséget a rúzsom széléről.

*

Szinte percre pontosan egyszerre érkeztünk a kávéház elé Williamsékkel, így el tudtuk kerülni a ciki várakozást.

Kocsival jöttek, és mindketten egészen frissnek tűntek.

Észrevettem, hogy Dean Williams, bár próbálja diszkréten tenni, de végigfuttatja a szemét rajtam. Bordó blúzomon, fekete rövidszoknyámon és szintén bordó nejlonharisnyámon.

Cserébe én is szemügyre vettem a férfit. Be kellett magamnak ismernem, hogy nem is néz ki annyira rosszul. Bár látszott rajta, hogy a felét sem hozza ki magából annak, amit lehetne, ha jobban odafigyelne. A farmer derekába betűrt kockás ing és az olcsó tornacipő nem feltétlenül tette a stílus koronázatlan királyává. Viszont megborotválkozott, és ezúttal a baseball sapkáról is megfeledkezett. Szanaszét meredő barna hajtincseit ugyan csak hellyel-közzel tudta épeszű frizurába igazítani, de látszott a próbálkozás. Nyilván a Café Golden nem az ő világa lesz a tetőtől talpig öltönyös pincérekkel, ezüstszürke bársonyterítőkkel és gyűszűnyi, vakító fehér kávéscsészékkel.

Dean most ezúttal még el is mosolyodott, amikor meglátott minket. A mosolygás jól állt neki, az egész arca, minden vonása életre kelt. A szemébe életteli fény költözött.

Az elegáns, homokbarna kosztümöt viselő Elle pedig kishíján megölelte Quentint, olyan lendülettel indult meg felé. Aztán azért az utolsó pillanatban visszafogta magát, és ő is csak félszeg mosolyt villantott rá.

Quentin arcán máris pírfolt ült, és irreális igyekezettel nyitott ajtót előttünk.

Amint leültünk az egyik asztal köré, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy Quentint és Elle-t elveszítettük. Máris csak egymást nézték, és egymás felé hajolva beszélgetésbe bonyolódtak Quentin büntetőjogi munkájáról. Még a csokornyakkendős pincér érkezése is alig tudta kizökkenteni őket.

Megrendeltük a kávénkat, aztán kénytelen voltam Dean Williamsszel beszélgetést kezdeményezni. Ő csak a cipője orrát fixírozta.

- Mr Williams, jól hallottam, hogy Ön nemrég költözött ide Londonból?

- Csak Dean - mormogta maga elé. - Inkább tegeződjünk, ha már hugiék ránk tukmálták ezt a randiszerűséget, és kénytelenek vagyunk kísérgetni őket!

Megnyugodtam, hogy ő is helyén kezeli a szitut.

- Egyetértek, akkor szólíts te is Fridának! - mosolyogtam végre én is rá, őszintén.

- Egyébként, igen. Londonban éltem előtte.

Elhallgatott. Már azt hittem, nem is mond mást, és elhal az egyébként is nyögvenyelősen induló társalgásunk. De aztán felnézett a viseltes cipő bámulásából:

- Te mióta laksz itt?

- Egész életemben itt éltem.

- Nem unalmas?

- Egy magándetektív élete nem sűrűn uncsi.

- Miért választottad ezt a hivatást? Csak... nehezen tudom elképzelni, hogy mi késztethetett rá, hogy pont nyomozó akarj lenni.

Gondolom, hozzá kellene értenem a „nőt” is, csak nem szőtte bele a mondatba. De ott lógott a levegőben. Ha egy harminc körüli férfival beszélgetne, biztosan nem tett volna ilyen megjegyzést a pályaválasztására. Szimplán érdeklődött volna. Nem sokat törődtem ezzel a kicsengéssel, mert a kérdés maga váratlan erővel ütött szíven. És perpill nem tudtam egyetlen további gondolatot sem pazarolni Dean Williamsre.

- Erről most nincs kedvem beszélni - fordítottam félre a fejemet. - Majd egyszer talán, máskor.

- Bocsi, nem akartam tolakodó lenni.

Dean odafordult az éppen kihozott kávéjához, és elhallgatott. Akartam valamit mondani, hogy ne kerekedjen kínos légkör, de semmi sem jutott az eszembe. Még az előző téma hatása alatt álltam. Így elkerülhetetlenül ránk telepedett a hosszúra nyúló csend.

Quentinre és Elle-re sandítottam, akik úgy elmerültek a beszélgetésükben és egymás tekintetében, hogy esély sem lett volna bekapcsolódni hozzájuk. Aztán az asztalt kezdtem el nézni. A fehér virágdíszekről a Dalton-esküvőre terelődtek a gondolataim. Hogy honnan jött elő már megint ez a nyavalyás lagzi, azt nem tudom.

A fiatal pár, Josh és Natalie. Igazság szerint őket jó eséllyel tényleg nem fenyegeti közvetlen veszély, mert nem okozna a balsorsuk érdemi fájdalmat az idősebb Daltonoknak. De ők voltak a legrokonszenvesebb Dalton-ismerőseim, így akaratlanul is sűrűn elfogott a féltés, ha törékeny szerelmükre gondoltam. Már nem kevés nehézségen kellett átverekedniük magukat, hogy végleg egymás mellett kössenek ki. Csak remélni tudtam, hogy akármit is forraljon az átkozott Vaughn Hoolock, annak semmi köze a jegyesekhez.

Dean Williams alatt megzördült a szék, ahogy pózt váltott ültében. Leesett, hogy szerencsétlen férfinak elfogyott a kávéja, és most nem tudja, mit kezdjen magával ebben a kellemetlen hallgatásban. Megittam én is egyhúzóra a feketémet.

- Tudsz biliárdozni? - kérdeztem meg hirtelen elszánással tőle. Joshról és Natalie-ról jutott eszembe, akik részben a haverok biliárdozása miatt jöttek össze annak idején. Nem tudtak magukkal mit kezdeni a játék közben, és így elegyedtek először szóba. - Itt van szemben a kedvenc biliárdszalonom.

Dean egyszerre felvillanyozódott. Jól tippeltem, hogy ez a befeszült, puccos kávéház nem az ő stílusa.

- Gyerünk! - lendült is fel a székéből.

Nem bántam volna, hogyha Quentin nem kacsint rám cinkosan a távozásunk közben. Azért mire megérkeztünk a biliárdszalonba, Dean már megint kezdett esetlenné válni. Próbáltam beszéltetni Londonról, de rosszul érintette, hiszen ott élt a volt felesége. Amikor én meséltem nagy vonalakban a munkámról, akkor meg mintha nem tudott volna mit mondani rá, csak hümmögött. Nem is nagyon akartam belebonyolódni, mert egy válás után aligha szeretné az ilyen ügyek anekdotáit hallgatni. Ismét nehézkes lett a beszélgetés.

A biliárdasztal megváltásként érkezett. A játék egyből beszippantotta Deant, és lazábbá, vidámabbá vált. Még egészen épeszű társalgás is kialakult köztünk a zöld posztó mellett a korábbi biliárdélményeinkről.

Egyszer csak észrevettem, hogy Dean Williams a lökés közben felhúzódott rövidszoknyámat nézi. Célzatosan lejjebb húzkodtam a ruhadarabot.

Bekérdezett:

- Szingli vagy?

- Elméletben igen, gyakorlatban nem.

- Az mit jelent?

- Hogy van valakim - adtam tömör választ.

- Csak nős a férfi, vagy ilyesmi?

- Vagy ilyesmi - mondtam rá egy vállvonással, és eltereltem a szót. - Szoktatok pókerezni a húgoddal?

Mintha csak a témaváltás és a kocsmasportok kapcsán jött volna elő a kérdés.

- Én nem tudok. Elle egyszer a barátaival elkezdte tanulni, de aztán másik társaságba került, és tudtommal nem folytatta. Miért?

- Gondoltam, tarthatnánk néha közös pókeresteket. Mi szeretünk játszani Quentinnel.

Ez azért így ebben a formában nem volt igaz, de lebukni nem fogunk a füllentésemmel. Az ifjabb Hoolockkal mindketten ismertük a szabályokat, egy baráti társaságban már kétszer-háromszor játszottunk. Kellett valami, amivel előhozhatom ezt a témát, hiszen a pókerzsetonos kulcstartót nem akartam direktben kibökni.

- Akkor először kicsit fel kell szívnom magamat - mondta Dean halvány mosollyal. - Majd veszek pár leckét Dave-től.

- Dave-től?

- David Ross, hugi egyik kollégája. Jóban vagyunk vele meg a családjával, gyakran átjönnek hugihoz vendégségbe. Dave nagy pókerjátékos.

Dean Williams belemerült annak ecsetelésébe, hogy mennyi gyakorlásra lenne vajon szüksége, mielőtt kiállhatna ellenünk egy partira. Nem vette észre, hogy megfagyott a kezemben az éppen felemelt biliárdkréta.

17. fejezet: Információszerzés

Még két kört biliárdoztunk Dean Williamsszel, de már nem igazán tudtam a játékra koncentrálni. Egyre csak az járt a fejemben, amit David Ross pókerezéséről mondott. Mindenesetre, Dean nem túlságosan bánta, mert így legalább minden alkalommal ő nyert.

Munkaelfoglaltságaimra hivatkozva véget vetettem a találkának. Visszatértünk a Café Goldenbe. Bár Quentin érthető módon jobban örült volna, ha elmélyült társalgásukból nem rezzentem ki, de nem akartam, hogy az Elle-lel való találkozás után egyedül kószáljon. Ilyen feldobódott lelkiállapotban biztosan nem szúrna ki egy készülő Dalton-támadást.

Kérlelhetetlenül begyűjtöttem Quentint, és visszatértünk az irodába.

- Sikerült megtudni, merre járt Miss Williams a tűzriadó kitörése körül? - szegeztem neki a kérdést, miközben helyet foglaltunk íróasztalainknál.

- Hát... öhm... nem igazán került szóba...

Segélykérőn néztem fel a mennyezetre:

- Helló! Az egész találkozásnak ez lett volna a célja!

- Tudom, bocsi, na. Csak nem akartam gyanúkeltő lenni. Majd ha legközelebb összeülünk, már feltűnésmentesen elő tudom vezetni a témát...

- Milyen legközelebb?!

- Kiderült, hogy Elle is kíváncsi lenne a Silver Park melletti új palacsintázóra.

- Esküszöm, ez volt az utolsó alkalom, hogy nyomozói segédnek kértelek fel - fújtam nagyot.

Felnyitottam Finch gépét, és inkább visszatértem a töméntelen munkaanyag átszálazásához.

Csak akkor csuktam le újra a laptopot, amikor kezdett kinn besötétedni. Tettem magamnak egy jelölést a jegyzeteimben, hogy a 8201. állománytól folytassam a megnyitogatást. Aztán, mintha álomból ébrednék, az adatsorokról a külvilágra tereltem figyelmemet.

- Mr Medlar még mindig nem telefonált? - kérdeztem Mrs Blackhawktól. - Holnap reggelre szólna a földhivatali időpontja.

- Sajnos, nem jelentkezett.

- A francba! - szisszentem fel. - Akkor nem kapta be a horgot.

- Miért gondolod? Lehet, hogy csak nem akar külön egyeztetni telefonon a hivatallátogatás előtt.

Én viszont már egyáltalán nem bíztam a sikerben. Meg voltam róla győződve, hogy ha Medlar csak egy százaléknyi esélyt is adott volna a levél valódiságának, felhívta volna a megadott számokat.

- Nem értem - dünnyögtem magam elé. - Pedig direkt olyan formanyomtatványokból ollóztam össze, amilyeneket neten is feldob a kereső. Szóval, ha utánanézett, akkor is hitelesnek tűnhetett. Az egyetlen kicsit is gyanúkeltő a mobiltelószám volt. Elég ritka, hogy hivatalok nem vezetékes számot adnak meg. De még ezt is igyekeztem tompítani azzal, hogy odabiggyesztettem egy nem élő vezetékes számot és egy szintén nem létező faxszámot. Hogy a pokolba jött rá...?

- Talán megpróbálta a vezetékest, az nem működött, és feladta. - Asszisztensem elkezdte összepakolni az aznapi holmiját a megszokott horgolt szatyrába. - Attól még elmehet az időpontra holnap reggel.

- Én mindig végighívom az összes hivatali elérhetőségi számot, ha az első nem működik. Ő is így tett volna, ha tényleg beszélni akar valakivel az iratról.

Őszintén szólva, sértette a szakmai hiúságomat, hogy így felsültem a próbálkozásommal. Nem sűrűn fordult elő eddig, hogy bárki is habozzon elfogadni az általam kreált iratokat. Olyan pedig, hogy hajszálnyira se dőljön be, hát, olyan egész pályafutásom során egyszer sem.

*

Másnap reggel azért elmentünk Quentin autójával Medlar címére, és órákat töltöttünk ott leselkedéssel. Jared Medlar azonban fel sem bukkant az ajtaja környékén.

- Most már be fogok keményíteni - csaptam össze a tenyeremet, véget vetve az eredménytelen várakozásnak. - Kipréselek még egy kis tudásanyagot, hogy végleg sarokba szoríthassam Mr Medlart, és utána - ha tetszik, ha nem - kénytelen lesz beszélni.

- Kipréselsz? - visszhangozta Quentin. - Kiből és hogyan?

- Nem akarod tudni.

- Ajjaj, Frida...

- Csak tegyél ki a legközelebbi buszmegállónál! Te meg addig helyezd magad biztonságba Mrs Blackhawk szárnyai alatt az irodában! Van egy kis elintéznivalóm a szomszéd nagyvárosban.

- Mégis, mi?

- Tényleg nem akarod tudni.

- Frida...

- Nem lesz semmi gond, nyugi!

Quentin egyáltalán nem tűnt nyugodtnak.

*

Amikor megérkeztem a nagyvárosi rendőrőrs recepciójára, még vetettem egy pillantást a tükörképemre a belső tér oszlopait burkoló gránitlapok fényes felületén. Nem gyűrt-e meg nagyon a buszon zötykölődés. Egy tincset beigazgattam tépett frizurámba, aztán megcéloztam a plexi mögött ülő, termetes asszonyt.

- Fred Nakamura rendőrparancsnokkal akarok beszélni - jelentettem be a Quentin által nemrég adott cetliről megszerzett nevet.

- Van időpontja?

- Nincs, de fogadni fog. Csak legyen szíves, tájékoztassa, hogy a börtönben ülő Raul Gomez rendőrkapitányról tárgyalnék vele! Rendkívül sürgős.

A nő vetett rám egy gyanakvó pillantást, és csak jókora késedelemmel nyúlt a mellette pihenő telefonkészülékért. Hosszas fejcsóválással végül benyomott egy gyorshívó gombot.

- Üljön le! Szólítani fogjuk - vetette oda nekem foghegyről, amikor továbbra is a pultra könyökölve várakoztam.

Kénytelen voltam távolabb helyet foglalni, így nem hallhattam, mit mond a telefonba. Csak remélhettem, hogy nem kidobatni próbál.

Hamarosan megjelent előttem egy rendőri egyenruhát viselő és csicsás kitüntetésekkel dekorált férfi. Őszülő haja hátrafésülve, keskeny, sötét szeme körül már apró ráncok sokasága szántotta bőrét.

- Ki maga, és mit akar tőlem? - nyitott nem túl bűbájosan, bár a hangja nyugodt volt.

Kezet nyújtottam felé:

- Frida Lorne, magándetektív.

Körülbelül úgy fogadta, mintha egy zsák szemétbe kéne könyékig benyúlnia. Épp csak hozzáért a tenyeremhez, elmormolta, hogy „Frederick Nakamura parancsnok”, aztán visszahúzta maga mellé a karját.

- Miben segíthetek, hölgyem? Nem sok időm van, éppen értekezletre készülök.

- Higgye el, hogy Ön sem itt akarja ezt megtárgyalni! Szóval, akár sietnie kell, akár ráér, kerítsen nekünk egy nyugalmas irodát!

Nakamura parancsnok először úgy meredt rám, hogy azt hittem, valaki ezúttal tényleg kicibál az épületből. Aztán viszont belátta, hogy nincs választása.

- Jöjjön, de szaporán, mert tényleg értekezletem lesz.

Felmentünk egy lépcsőn. Útközben nem szóltunk egymáshoz, ami annak volt köszönhető, hogy Nakamura brutál tempót diktált. Mire megérkeztünk az irodájához, a kifulladástól és a rossz bokám fájdalmától levegőt is alig kaptam, nemhogy még közben kérdésekre legyen erőm.

- Ne üljön le, ha nem muszáj! - szólt rám, amikor megindultam volna a széles íróasztal előtti kipárnázott szék felé. - Csak mondja gyorsan, amit akar!

Csillapítottam lihegésemet, és már kiegyensúlyozott hangon fogtam bele:

- Ne aggódjon, nem lesz hosszú. A nyomozásaim során belebotlottam az Önök legújabb fedett akciójába.

- Hogy mibe?

- Gomez kapitány nyilvános elmozdítása és letartóztatása... ugyebár csak rendőri csel? Beépülés a börtöntöltelékek közé.

- Mégis, miről beszél, hölgyem? - A férfi arcán mélyebbé és markánsabbá váltak a ráncok.

- És Ön a kapcsolattartója. Persze, el akarják játszani, hogy Ön kicsinyes gonoszságból be fogja tuszkolni a rendőrkapitányt a hétköznapi börtönrészlegre... De valójában pontosan ez a terv! Méghozzá, úgy akarnak manőverezni, hogy átteszik őt abba a dutyiba, ahol az idős Thomas Dalton ül. Így akarják testközelből megakadályozni, hogy Vaughn Hoolock árthasson a vén Daltonnak. Nem igaz?

- Honnan veszi ezt a képtelenséget? - tett Nakamura parancsnok egy feszült kísérletet a tagadásra.

- Hát, összeraktam a részletekből. Elég gyanús volt, hogy a kerületi ügyész úr, aki a kisebbségi jogokért kampányolva nyerte el a pozícióját, miért dorongolná földbe mindenféle előítéletes, családtagokra alapozott, gusztustalanul nem-fair érvekkel az általa kedvelt Gomez kapitányt az óvadéki tárgyalásán. Évek óta jó együttműködésben dolgoztak. Ez, persze, önmagában még nem lett volna meggyőző adalék, legfeljebb csak furcsaság. Abból viszont már kitaláltam, hogy a görcsös, szabálymániás Raul Gomez sosem plántálna el szándékosan bizonyítékokat egy gyanúsítottnál. Legalábbis saját kezdeményezésre biztosan nem. Ha viszont az egész akciót felsőbb jóváhagyásra, egy felettesével egyeztetve, az ügyészséggel együttműködve végzi Vaughn Hoolock megtévesztésére...

- Kérem, hölgyem, fogja kicsit halkabbra a hangját! Mindez szigorúan titkos, belső információ. Nem is értem, maga hogyan láthatott bele. Azt pedig végképp nem, hogy mit akar most tőlem.

- Tudja, azon tűnődöm, hogy vajon miért éri meg nekem hallgatnom erről az egész ügyletről. Mi lenne, ha netán interneten szétkürtölném?

A rendőrparancsnok hátrahőkölt a válaszom hallatán.

- De hát, miért csinálna ilyet? Tönkre tenné vele az egész művelet sikerességét.

Nakamura parancsnok nem tudhatta, hogy sosem kockáztatnám Raul akcióját. Ennyire jól nem sok ember ismer, és nyilvánvalóan nem egy vadidegen tiszt lesz az, aki átlát az irritálóan gátlástalan benyomáson, amit keltek. Erre a lapra tettem fel mindent.

- Csak hogy visszaadjam a kölcsönt a rendőrségnek a régi ügyeimért cserébe, amikor nem voltak hajlandók együttműködni velem! - feleltem gúnyos könnyedséggel.

A férfi keskeny, sötét szeme egyre jobban izzott az indulattól, de még mindig meg tudta őrizni higgadtságát:

- Az ilyen jellegű információszivárogtatással nem csak a műveletben résztvevőknek okozhat bajokat, hanem súlyos jogi következményeket vonhat saját magára is. Akár börtönbüntetést is kaphat.

- Majd név nélkül publikálok, köszönöm aggodalmát!

Merev mozdulattal összefűzte maga előtt két kezét, és csak utána felelt:

- Hölgyem, ekkora elképesztő felelőtlenséget és arroganciát még egy magánnyomozóról sem tételeznék fel! Hogy infantilis bosszúból széttaposson egy emberek megmentésére irányuló tervet. Gondolkodjon már egy kicsit!

Mintha csak erre a végszóra vártam volna, az előbbi hidegség helyett kellemes lágyságot csempésztem a hangomba:

- Ó, persze, már sokat gondolkodtam. És tudja, mire jutottam? Hogy könnyedén el tudnánk intézni, hogy hallgassak, mint a sír.

Nakamura parancsnok összekulcsolt keze szoborszerűen megdermedt. Egyből leesett neki, hogy zsarolni akarom.

- Csak egy apró szívességre lenne szükségem - folytattam, közelebb lépve, már mosolyogva, mint a méz. - Ott az a szép új számítógép a sarokban. Mi lenne, ha pár kattintással behívná nekem egy régi letartóztatási ügy érintettjeit? Csak átfutjuk a delikvensek rendőrségi fotóit.

- Mégis, hogy képzeli...?

- Ugyebár, egyikünk sem örülne neki, ha Gomez kapitány szenvedései feleslegessé válnának, mert én jobbra-balra elhintem a szuper-titkos információkat. Hm? Az a sok eddigi nyilvános meghurcoltatás, a börtönben töltött több mint egy hónap... És mindez a semmiért! Nem irigyelném Gomez kapitányt, és Önt sem, hogy mit ne mondjak! Az egész akció kudarcba fulladna.

- Mit vár tőlem? - A férfi hangja tompa volt, de éreztem, hogy kezdek célt érni.

- Elég, ha azokat az aktákat hívja be, ahol az illető hamar szabadult a börtönből, vagy teljesen megúszta a büntetést.

- Melyik ügyről beszélünk?

- Arról az emberkereskedő hálózatról, amelyet Anita Carroll oknyomozó riporter leplezett le, még a saját biztonságát is kockára téve, beépülve az elrabolt áldozatok közé.

- Azt hiszem, tudom, melyik letartóztatássorozatról van szó. De mégis, mit akar ezzel a régi esettel? Ha jól emlékszem, már nagyjából tizenöt évvel ezelőtt történt. Nem is az én illetékességi körömbe tartozik.

- Egyikünk sem diskurálni kíván most. Minél rövidebb időt töltök Önnél, annál kevésbé leszünk gyanúsak. Csak csinálja, amit kérek! – mondtam most már határozott hangon.

Nakamura parancsnok vetett rám még egy utolsó, nem túl szívderítő pillantást, végül mégis tett egy kényszeredett lépést a számítógép felé.

- Tudja mit? - váltam engedékennyé. - Kezdjük először úgy, hogy csak Ön nézi a fotókat, én meg elfordulok. Közben elmondom, kit keresek! Így nem kell más személyek jogait megsértenünk, csak ezt az egy jómadarat vennénk közelebbről szemügyre. Ön elő tudná keríteni nekem a leírásom alapján.

Bár továbbra sem tűnt lelkesnek, de így már könnyebben beletörődött, és helyet foglalt a számítógépes asztal előtti, sötétkék kárpitozású, görgős széken. Úgy fordította a monitort, hogy ne lássam, de nem is próbáltam kilesni. Hamarosan már benn volt a nyilvántartási rendszerben.

- Mondhatja, hölgyem!

- Férfi.

Egy-két egérmozdulattal megszűrte a találatokat. Folytattam:

- Halvány vagy napbarnított bőrszín, de egyértelműen kaukázusi.

Tovább szűrt.

- Huszonnégy és harminckilenc év közötti életkor a letartóztatás idején - nyomattam. - Barna szem. Középmagas vagy magas, átlagos testalkat. És egy-két évnél nem ült többet.

- Öt ilyen személyt találtam a szóban forgó ügyben - közölte kisvártatva. - Még szűkíteni kellene.

- Van köztük olyan, aki azóta is bekerült a rendőrség látóterébe?

Kattintgatott egy sort.

- Igen - mondta aztán -, egy férfi jelenleg is börtönbüntetését tölti. Egy másik pedig nyolc további letartóztatást gyűjtött be az évek során.

- Akkor őket kizárhatjuk. Jó eséllyel olyan valakit keresek, akiről semmit nem tudni az eset óta. A maradék hármat nézze meg alaposabban! Akad olyan, akin különösebb ismertetőjegy látható az arcon?

- Az egyiküknek van egy tetoválás a homlokán.

- Kukába vele. Másik kettő?

- Náluk nem látok ilyesmit.

- Akkor ezt a kettőt hadd nézzem meg!

- Az előbb azt ígérte, hogy egyetlen találatra tudja szűkíteni - emlékeztetett a rendőrparancsnok szigorúan összevont szemöldökkel.

- Igaza van, szánjunk rá még egy kis időt, hogy csak egy személy maradjon! Pillantson bele a felvett vallomásaikba és a vádiratokba!

- Mit keressek?

- Ha nem csal a nyomozói sejtésem, akkor azt, hogy az illető elkövetett Anita Carroll ellen valami durva dolgot, amíg a nő a fogságukban volt.

- Mit ért az alatt, hogy „durva dolog”?

- Amikor megtalálja, tudni fogja.

Egy darabig csendben olvasgatott, aztán hátradőlt a székén, és fáradt arccal nézett fel rám.

- Megvan.

- Mutassa! - léptem közelebb diadalmas hanggal, bár a szívem mélyén jobban örültem volna, ha nem lett volna igazam a riporternőt ért élményekkel kapcsolatban. De legalább visszaigazolódott a tippem.

- Nem fogom az iratanyagokat hozzáférhetővé tenni! - tiltakozott azonnal.

- Nyugalom, nem is azokra lennék kíváncsi. Csak a fickó arcképét szeretném megnézni, hogy ellenőrizhessem.

Bár a parancsnok keskeny ajka úgy megfeszült, mintha vonalzóval húzták volna meg, mégis átkattintott a fényképre, és felém fordította a monitort.

Egy a fotózáskor húszas évei második felében járó, barna szemű fehér férfi portréja nézett vissza rám a képernyőről, rövidre nyírt barna hajjal. Nem is kellett közelebbről szemügyre vennem, máris egyértelműen láttam az arcvonásaiban a hasonlóságot a mostani Jared Medlarral.

- Mi a neve ennek az illetőnek? - kérdeztem azonnal.

- Hölgyem...

- Csak még ennyit kérek! Muszáj valami kézzel fogható információt szereznem, különben nem fogok boldogulni.

Nakamura parancsnok a foga között szűrte:

- Jan Ludwik.

- Örök hálám! Esetleg, ha Mr Ludwik többi személyes adatát is megosztaná velem...

- Abban ne is reménykedjen!

Beláttam, hogy már így is túl messzire mentem, és jobb, ha nem feszítem tovább a húrt.

- Rengeteget segített - ragyogtattam rá egy utolsó mosolyt a rendőrparancsnokra. - Köszönöm szépen az együttműködését, én is be fogom tartani a magam részét!

Felfrissült léptekkel távoztam az irodából, nem foglalkozva a Nakamura parancsnok által elsziszegett válasszal. Ennél különb jelzőket is begyűjtöttem az évek során, és azok jóval kevésbé voltak szalonképesek. Már a következő lépésemen törtem a fejem.

18. fejezet: A bizonyítékraktár

- Ezeket az adatokat meg ugyan honnan szerezted? - csodálkozott Quentin, amikor az irodába visszaérve elmondtam a frissen megtudottakat.

- Van egy új rendőrségi informátorom - hessegettem el a kérdést.

- Te jó Isten! - sóhajtott Mrs Blackhawk a háttérben.

Szerencsére, Quentin nem hallotta meg az öreglányt, én pedig szúrós pillantással hallgattattam el asszisztensemet.

- Viszont nem értem, honnan következtettél az egészre? - Quentin a fejében tornyosuló kérdőjelekre koncentrált. - Hogy Anita Carroll régi ügyéről kérdezd ezt az informátort, és hogy olyan férfit kell keresni, aki elkövetett valamit a nő ellen. Ugyan hogyan...?

- Hát, az csak egy tipp volt, hogy a régi, elhíresült üggyel kapcsolatos. - Leültem az íróasztalomhoz, és ezúttal is Finch gépét vonszoltam magam elé. - De azért nem a semmiből jött. Mármint, elég könnyen elképzelhetőnek tűnt számomra, hogy az emberkereskedők foglyaként érhették a nőt bántalmazások. Túl nagy fantázia nem kellett hozzá. Persze, azóta is történtek vele cifra dolgok a munkája során, de ez az emberkereskedős volt a legkorábbi ismert. Így elég régen esett meg ahhoz, hogy Miss Carroll ne emlékezhessen kristálytisztán egy ottani ember arcára, ha hat évre rá viszontlátni vélné Irakban.

Ennyivel lezártam, mintha ezzel mindent megmagyaráztam volna. Nem sok kedvet éreztem a saját agyi folyamataim fényezéséhez, inkább a munkát akartam folytatni.

- De hogyan raktad össze, hogy ennek bármi köze a jelenhez?

Quentin újabb kérdésére már nem is feleltem, hanem Mrs Blackhawk felé integettem.

- Látom, ráér, mamika. Új feladat. Találni kellene egy ismerőst, aki hajlandó nekem David Rossról és a családjáról beszélni. Minél közelebbi barátot vagy rokont.

- Ittenit vagy londonit?

- Mindegy, csak legyen képes kiteregetni a szennyest a Ross-házaspárról.

- Körbetelefonálok, kedvesem. Meglátom, mit tehetek.

- Ha valaki, Ön biztosan fel tud kutatni ilyen személyt.

Hízelgésem célba ért, mivel asszisztensem egyből a telefonkészüléke és a mostanság vásárolt, epermintás jegyzetfüzete után nyúlt.

Közben megnéztem, hogy Finch kapott-e új fórumüzenetet. Semmi. „Bond007” nyilván meg van sértődve a lepattintás után. Pár napba is beletelhet, mire újra előkerül. Összességében azért elég optimista voltam, hogy jelentkezni fog. Legutóbb kitartónak tűnt, és már azt is kezdi elhinni, hogy megbízható profillal csetel. Jobb lenne, ha ő írna, és nem nekem kellene koslatnom utána. Ha sokáig duzzog, azért megpiszkálom majd, de egyelőre inkább kivártam. „Johann_The_Monster”-t pedig már elengedtem. Beláttam, hogy nem fog válaszolni az üzenetemre. Tudja, hogy Finch halott, és tökéletesen hidegen hagyja, hogy ki irkál a nevében. Nem baj, ezen a téren majd más lépéseket teszek.

Utána átpörgettem újabb ötszáz darab Finch-féle munkaállományt, csak hogy haladjak az unalmas feladattal. Legnagyobb bánatomra ezúttal is eredménytelenül zártam be minden egyes megnyitott fájlt.

- Hát, most akkor előveszek egy Frida Lorne-féle húzást - dőltem hátra görgős székemen. Kinyitottam az álcakészletes fiókomat, és kitettem az asztalra a sminkszettemet. - Ideje, hogy kiderítsem, a rendőrségi bizonyítékraktárban van-e az a bizonyos pókerzsetonos kulcscsomó.

*

Eltüntettem az utolsó alapozógöböt is a szemem alól, aztán elégedetten néztem körbe magam talpas tükrömben. Sikerült elérnem a több árnyalattal sötétebb bőrszínt. Kávébarna kontaktlencsét tettem be zöld szemem átváltoztatására, és szürke fejkendőt kötöttem. Többször is ellenőriztem, hogy egyetlen vörösre festett hajszálam se lógjon ki. Még a ruhámat is bővebbre cseréltem, hogy minél kevésbé látsszon az alakom.

- Vélemény? - fordultam körbe Quentin és Mrs Blackhawk előtt. - Még könyékig érő gumikesztyű is lesz hozzá. Eléggé úgy nézek ki, mint egy sztereotip bevándorló takarítónő?

Az utolsó kérdéshez a kelet-európai akcentust is előkaptam. Quentin elképedve bámulta meg átváltozásomat, Mrs Blackhawk viszont már sokszor látta. Unottan fintorgott:

- Már megint Isra Kolonja?

- Jaja, de értékelje a változatosságot, hogy most nem PhD hallgatóként nyomulok! - Betettem a táskámba a sárga gumikesztyűt, és már úton is voltam a robogóm felé.

*

Jellegzetes járművemet leparkoltam két utcára a rendőrségi bizonyítékraktártól. Sajnos, felpimpelték az épület éjszakai riasztórendszerét a legutóbbi betörésem óta. Így most muszáj volt fényes nappal próbálkoznom. Már olyan fullos mozgásérzékelőik voltak zárás utánra, hogy még életemben nem hallottam a háttér-technológiáról sem, nemhogy a kiiktatásáról. No, igen, lehet, hogy a lábadozással töltött hetek során frissíthettem volna a tudásomat online videókkal. Már többszáz linket lementettem magamnak. De az utóbbi hetekben tényleg csak a Dalton-család és Vaughn Hoolock örvénylett a fejemben. Nem tudtam másra fókuszálni. Lehet, hogy igaza van Quentinnek, és kezdenem kéne valamit magammal? Járjak el pszichológushoz? Nem kattanhatok be teljesen ezek miatt a pokolfajzatok miatt! Volt viszont egy gondolat Vaughn Hoolock kapcsán, ami mindig kísértett. Amikor már minden mást sikerült volna háttérbe szorítanom, még akkor is újra meg újra előbukkant. És nem olyasmi volt, amit egy terapeutával megosztanék.

Betörői szaktudásom elévülése felett érzett kesergésemet a teendők oszlatták el. Azokra kellett összpontosítanom. Először is, már kinéztem jártomban-keltemben egy kiszögellést az épület garázsbejárójától nem messze. El kellett érnem, mielőtt valaki kiszúr.

Amikor egyetlen járókelő sem kószált a környéken, rástartoltam. Odakotródtam takarásba, és minél szorosabban belapultam az épületgépészeti elemek számára fenntartott beugróba. Miután kifújtam magam bokám hirtelen terhelése után, felvettem a lesállást.

Vártam, hogy mikor nyílik a mélygarázs távvezérlésű kapuja. A bejutást ítéltem meg akcióm legkockázatosabb részének. Ha az őrök meglátják a biztonsági kamerák élő felvételén, hogy kintről iszkolok befelé, azonnal lekapcsolnak. Amikor már benn vagyok, sokkal kisebb feltűnést kelt egy plusz takarítónő jelenléte. Erősen fohászkodtam hát, hogy sikerüljön kiviteleznem az első lépést.

Az első két garázsnyitás esélytelen volt. Mindkét sofőr a külvilágra figyelt. Egyből észrevették volna, ha besurranok mellettük. Aztán félóra eltelt, és a garázs nem nyílt ki újra.

Kezdtem egyre idegesebb lenni. Mi van, ha erre sétál valaki? Ha pont előttem halad el, észre fogja venni, hogy itt gubbasztok a fal mellett. A látszat kedvéért sodorgattam a kezemben egy meggyújtatlan cigarettát, mintha cigiszünetre jöttem volna ki. De nem voltam benne biztos, hogy kellően ártatlannak tűnök. Ráadásul, egyre jobban fáztam is. Nem tudtam kabátot venni, mert még csak az hiányzott volna, hogy a vastag ruházat akadályozzon a szabad mozgásban! Így viszont a kinti ácsorgás nem bizonyult túl komfortosnak.

Újra megnyikordult a garázskapu. Felkaptam a fejem, és a cigit zsebre vágva vártam.

És ekkor eljött a tökéletes pillanat. A bentről kifelé gördülő furgon vezetője a GPS készülékét nyomkodta. Egyszer szétnézett, és nem látott forgalmat, utána elmerült a kütyü bökdösésében.

- Ez az! - Térdre vetettem magam, és négykézláb másztam be a garázsba a jármű mellett. Ha a furgonsofőr mégis kipillantana az ablakon, véletlenül sem láthat meg.

Bár az egyik tenyeremet lehorzsoltam egy betonrepedés pereménél, de ez érdekelt legkevésbé. Bejutottam! Felegyenesedtem a garázs belső falánál, és újra meglapultam.

Kivártam, hogy a sofőr mögött becsukódjon a kapu, és a távolba vesszen a járműmotor zúgása. Utána elindultam. Elkezdtem lefelé sétálni a mélygarázs öblös terme felé. Lépteimet lazára és természetesre vettem, hogy ha az őrök kiszúrnának a felvételen, ne keltsek rögtön gyanút.

Emlékeztem, hol a lift, mert a régi betöréseimnek köszönhetően egészen jól megjelent a fejemben az épület alaprajza. Egyenest oda tartottam. Nem mutattam bizonytalanságot. Belülről erősen kalapált a szívem, de megvolt a titkos légzőgyakorlatom, hogy hogyan csillapítsam. Mire felhúztam a sárga gumikesztyűt, és megnyomtam a személyzeti szint mínusz 2-es gombját, már sikerült lehiggasztanom magam.

Itt, a személyzeti részlegen még nem fordultam meg korábban, de annyit tudtam, hogy a takarítószeres raktár jobbra az első ajtó mögött van. Ezen a folyosón kamera sem figyelt, így nem kellett annyira vigyáznom a non-verbális jeleimre.

Megálltam a raktárajtó előtt. Kiropogtattam ujjperceimet, aztán előhalásztam szürke lebernyeg ruházatom zsebéből egy tolvajkulcsot. Mákomra, a takarítófelszerelések raktárának semmilyen bonyolult zárszerkezete nem volt. Kettőt-hármat tekergettem a zár belsejében a hajlított fémpálcikával, és meg is hallottam a roppanást, ahogyan a zárnyelv elmozdul.

- Wow! Úgy tűnik, nem estem még ki a gyakorlatból. - Elmosolyodtam. - Még a gumikesztyűt sem kellett levetnem hozzá!

Eltűntem a raktárajtó mögött. A villanykapcsolót egyből megtaláltam a falnál kezdődő fémpolcok között. Nem is volt már szükségem a folyosói fényre, úgyhogy koppra behúztam az ajtót. Végre biztonság!

Ideje befejezni az átalakulásomat, és nekilátni a valódi munkának.

Elővettem a táskámból egy nagy böhöm, feltűnő fejhallgatót. Ráraktam a fülemre. A kábel végét nem csatlakoztattam viszont sehová, csak elrejtettem a ruhám alatt. Aztán a mobilomon halk fokozaton elindítottam egy albán-török lejátszási listát a zenéim közül. Kihalásztam táskámból a Mrs Blackhawk által horgolt, nyakba akasztható telefontartómat is. Becsúsztattam a kis, lila szütyőbe a telót, és a mobilt úgy lógattam fel a nyakamba köpenyem alatt, hogy minél közelebb kerüljön a fejemhez. Így pont úgy tűnik, mintha a zene a fülesből szivárogna, és olyan hangosan hallgatnám, hogy semmit nem fogok fel a külvilágból. Ha netán valaki megpróbálna kérdőre vonni, kis időt nyerhetek. Eljátszom a süketséget. Amikor egyszer a postaraktárba törtem be egy féltékeny feleség megbízásán dolgozva, ez a látványos „zenebömböltetés” pont elég volt kisétálni, mielőtt az őrök riadót fújnának. Elhitték, hogy a muzsika miatt nem hallom a kiáltásaikat, hogy álljak meg.

Megfogtam egy kisebb felmosóvödröt. Feltöltöttem vízzel a fali csapnál, adtam hozzá tisztítószert felhabosítani, aztán választottam szimpatikus törlőrongyot is.

- Gyerünk! - motyogtam magam elé.

Első közelítésben a negyedik emeletet akartam megcélozni. Ott őrzik a még lezáratlan, erőszakos ügyekben folytatott nyomozások bizonyítékait. Legalábbis, amit nem küldtek el laborvizsgálatra. Jó eséllyel meglelem köztük a rablótámadásban elhunyt Mrs Greer táskájának tartalmát, legalább részlegesen.

A liftben egyből a 4-esre böktem. A felvonó még nem indult el, hanem újból kitárult az ajtó, és egy egyenruhás, izzadtságszagú karbantartó nyomakodott be mellém. A tekintetemet azonnal a padlóra szegeztem magam előtt. A pasas a 6-os gombra tenyerelt. Én igyekeztem felvenni a telefonomból szivárgó, szerencsére elég tempós, retro Serdar Ortaç szám ritmusát, még a fejemmel is bólogattam hozzá.

A férfi megszólalt mellettem. Egy pillanatra megállt bennem az ütő, de aztán rájöttem, hogy telefonál. Ügyet sem vetett rám. Huh.

Végre következett az emeletem. Továbbra is a „Gülün Rengi” ritmusára mozgatva a fejemet, kiléptem a liftből. Egyből el is kanyarodtam az első lehetőségnél, hogy minél rövidebb ideig maradjak a karbantartó látóterében. Egy hosszú mellékfolyosón kötöttem ki. A fényesre csiszolt homokkő-utánzat burkolólapokon sárga fénygömböcskék formájában tükröződött vissza a plafonról ragyogó mesterséges fény. Két ügyintéző ült egy nyitva hagyott ajtajú, irodának tűnő, számítógépes helyiségben.

- Dori, te vagy az? - szólt utánam az egyik, én viszont a zenémre koncentrálva továbbsétáltam. Nem fordultam feléjük. Az irodai dolgozó mondott még valamit a női vécé duguláselhárításáról, de eszem ágában sem volt megállni, hogy kiderítsem a részleteket.

Nekiláttam az ablaktisztításnak a folyosó végén. Az irodások - legnagyobb megkönnyebbülésemre - nem jöttek utánam. Így háborítatlanul dolgozhattam.

Néha elhaladt mögöttem egy-egy árny a falon, de egyszer sem fordultam meg a jövés-menésre. Délre már fényesre pucoltam nyolc nagy ablakot. Közelgett az én időm. Egész végig az ebédszünetre vártam, hogy végre viszonylagos nyugi legyen. Az irodai dolgozók lementek a menzára, és a bizonyítékokért érkező hatósági személyek is megritkultak. Egyre sűrűbben pillantottam hátra, felmérni a terepet. Egy idősebb férfi ült még az egyik oldalhelyiségben, és egy nagy spirálfüzetet lapozott. Asztalok és székek erdejében olvasott.

Pár percig vártam, de nem adta jelét távozási szándéknak. Beláttam, hogy így viszont nekem kell cselekednem, mielőtt az ügyintézőket visszaeszi a fene az ebédlőből.

Bementem hát az olvasgató férfihoz, és ott is lemostam két ablakot. Egyszer felnézett, de nem szólt hozzám. Valószínűleg csak idegesítettem a jelenlétemmel a munkájában. Ezeket az üvegtáblákat nem fényesítettem úgy ki, mint a folyosóiakat, csak pár percet szántam az áttörölgetésükre. Utána távoztam is a helyiségből, és - mintha nem vettem volna észre, hogy érkezésem előtt nyitva állt, most meg csak megszokásból tenném - becsuktam a férfira magam mögött az ajtót.

Kinn még időztem egy percig egy újabb ablak mosásával. Amikor a férfi nem jött kinyitni az ajtót, megszavaztam a sikert.

Odasiettem az ügyintézők irodahelyiségéhez, és az egyikük asztaláról elvettem a nyakpántra fűzött négy mágneskártyát. Nem tudtam, melyikre lesz szükségem, így inkább mindet felmarkoltam. Aztán nekiláttam lehúzogatni a kártyákat egymás után sorban egy duplaszárnyas, gránitszürke ajtó nyitódobozánál.

Amikor már a harmadikat csúsztattam végig a leolvasó előtt, végre megszólalt a várva várt csippanás. Besurrantam, és csuktam is befelé magam mögött az ajtót.

Hatalmas terembe érkeztem, sűrű polcsorokkal. Mintha régebben könnyebb lett volna itt a tájékozódás, átláthatóbb, szellősebb közlekedő utakkal. Úgy látszik, nem csak a biztonsági intézkedéseken változtattak.

A mesterségesen temperált levegő enyhe fuvallattal keringett körülöttem, mégis tetőtől talpig libabőrös lettem. Tudtam, hogy ha itt találom magam szembe valakivel, már nem lesz elég a takarítói álcám a katasztrófa elkerüléséhez. Korlátozott hozzáférésű területen járok. Megnyugtatott, amikor sikerült felmérnem, hogy nincs rajtam kívül senki a teremben.

Amikor legutóbb itt kutattam, a legfrissebb ügyek ábécésorban voltak eltárolva. Most futólag ellenőriztem, hogy továbbra is ugyanez-e a rendezési elv.

Stimmelt. Elrejtettem hát a vizes vödrömet és a takarítórongyomat a bejárattól nem messze egy bizonyítékos láda mögé. Eltettem a táskámba a fejhallgatómat, és kikapcsoltam a telefonomon éppen elinduló albán gitármelódiát. Utána elirányoztam magam hátrafelé, a G betűhöz.

Amikor megláttam az egyik szürke tárolórekesz oldalán többek között a Greer feliratot és az idős asszony kirablásának dátumát, majdnem összecsaptam gumikesztyűs kezem örömömben. Csak az utolsó pillanatban feltámadó óvatosság késztetett megállásra. Jobb, ha nem keltek a szükségesnél több zajt. Mindenesetre, elöntött az izgatott öröm érzése.

Lekaptam a műanyag ládát, és kivettem belőle azt a kartondobozt, amelyiken Mrs Imelda Greer neve szerepelt. A dobozból pedig felcímkézett, betasakolt tárgyakat pakoltam ki magam köré a padlóra.

Legszívesebben felnyitottam volna az összeset, amilyen gyorsan csak bírom, és egy kupacba borítva, átpörgettem volna a tartalmukat. Nem akartam viszont, hogy nyoma maradjon kutatásomnak. Még csak az kéne, hogy netán tévútra vigyem a Greer-nyomozást, valamiféle hamis összeesküvés-elméletnek alapot adva a besurranásommal!

Apránként, egyesével, a lezárt tasakokon keresztül néztem meg az idős asszony használati tárgyait. Még a visszapakolás sorrendjére is odafigyeltem. A ruházat bizonyos darabjai hiányoztak - a rendőrnyomozók ezeket nyilván elküldték elemzésre, de volt egy bézs blúz, sötét szoknya és kompressziós harisnya. Elszakadt pántú, bőrből készült barna válltáska, szürke gyógycipő. Semmi, ami érdekes lett volna számomra. Most jött a táska külön elcsomagolt tartalma. Hiába ellenőriztem végig az összes tételt, újra meg újra, az agykutató központnak visszaadni szándékozott, pókerzsetonos kulcscsomónak nyoma sem volt.

Még egyszer elölről kezdtem a kipakolást, és mindent ismét végignéztem, a kulcscsomó nem keveredett-e be más tárgyak mellé. De nem találtam meg, és esélytelen is volt, hogy ekkora csörgő fémizé úgy meg tudna lapulni, hogy ne szúrnám ki. A mellékelt listán sem szerepelt.

Végezetül lefotóztam a doboz tartalmáról és a vizsgálatra elküldött tételekről készített leltárjegyzéket.

Kész. Elvégeztem a feladatomat.

Már az utolsó tasakot csúsztattam vissza a helyére, amikor meghallottam kintről az ismerős csipogást. Valaki leolvastatta belépő kártyáját, és a gránitszürke ajtó kezdett feltárulni.

Fénysebességgel belelöktem a lecsukott dobozt a tárolójába. Visszatoltam a helyére a bizonyítékos rekeszt, és utána már kúsztam is be az egyik polc mögé. Akkora ládák álltak rajta, hogy majdnem teljesen takarásba tudtam kerülni. Azért, biztos, ami biztos, lekucorodtam a földre, mert a legnagyobb csomagok alul voltak.

Léptek. A tulajdonosuk a helyiség belseje felé haladt.

Egy pillanatra még a szemem is összeszorítottam, úgy szurkoltam, hogy ne lásson meg. Egyelőre nem volt célirányos a mozgása, csak fel-le sétált a polcsorok között.

- Itt sincs senki - szólalt meg végül, becsukva az ajtót maga mögött. - Akkor letelefonálok a biztonságiaknak, majd ők előkerítik.

Legnagyobb riadalmamra felismertem a hangban azt az ügyintézőt, aki utánam szólt a vécépucolás miatt. Basszus! Visszaértek az ebédelésből!

Majdnem eluralkodott rajtam a pánik. Észrevették a mágneskártyák hiányát, most bejött a társa segítségével, és a besurranót keresik! Ha feljönnek a biztonságiak, egérfogóba kerülök! Végem.

Újra neki kellett látnom a légzőgyakorlatomnak. Beszívtam a levegőt a bal orrlyukamon, kicsit benntartottam, aztán a jobb oldalon kieresztettem. Ötször megismételtem, aztán megfordítottam, és a jobb oldalon lélegeztem be, a balon fújtam ki. Amikor itt is végeztem az öttel, már sikerült lehiggadnom. Hideg fejjel gondolhattam végig, mit tegyek.

Annyi biztos, hogy innen ki kell jutnom. A helyiségnek egyetlen bejárata van, és ha elállják a biztonságiak, nincsen menekvés. Mostanra viszont az ügyintézők már talán távoztak az ajtó környékéről. A biztonsági őrök viszont még nem értek fel. Ez az utolsó pillanat, amikor cselekedhetek.

Nagy kérdés, hogy az álcám működik-e továbbra is. Lehet, hogy egyelőre nem kötötték össze az ablakpucoló takarítónő eltűnését a mágneskártyák felszívódásával. Ha viszont igen, akkor tényleg nagy bajban vagyok. És el kell döntenem, hogy melyik verzió szerint cselekszem. Felkaphatnám a vizes vödrömet, és kioldaloghatnék. Hátha nem veszik észre, hogy honnan jövök. Vagy ha lebukok az érkezési irányommal, akár még azt is megpróbálhatnám előadni, hogy csak a takarításhoz „vettem kölcsön” a nyitókártyákat. De ehhez meg kéne állnom beszélni velük, előadni egy kisebb színpadi jelenetet, és közben ideérhetnek a biztonságiak. Simán lehet, hogy nem tudnám meggyőzni őket. Talán már az irodai dolgozókat sem, de az őröket végképp nem. Túl kockázatos.

Bár hívogatott kényelmes álcám gondolata, és a bokámba már az ötlettől is sajgás mart, mégis be kellett látnom, hogy a második verziót kell választanom. Menekülőre kell fognom! És nem lassan.

Úgyhogy, amikor megérkeztem a kétszárnyú, gránitszürke ajtóhoz, nem vettem elő a vödrömet meg rongyomat a rejtekhelyükről. Hanem teljes erőmből kilöktem az ajtót. És repülőrajtot vettem a lift felé.

A pántra fűzött mágneskártyákat odadobtam a hozzám közelebb álló ügyintézőnek, aki döbbenetében utána sem kapott. A kártyák a padlón puffantak. Én meg már a lift előtt álltam, és görcsös igyekezettel nyomkodtam a hívógombot. Ekkor észrevettem a fenti LED kijelzőn, hogy a felvonó a -1. emeletről, azaz pont a biztonságiak szintjéről indul el felfelé.

Mintha áramütés ért volna, úgy kaptam el a kezem a hívógombról. Jönnek az őrök!

El kellett engednem a lift gondolatát. Szóval, összeszorítottam a fogam, és lerohantam az oldalajtón keresztül a lépcsőházba. Futottam, ahogy bírtam. Hiába átkoztam el százszor is magamban a sorozatgyilkosokat, akik miatt az erdőben kifordult a bokám, nem volt mit tennem. Rohantam, erőmet megfeszítve.

Lépteim visszhangoztak a kőfokokon a lépcsőfordulók csendjében. Minden pillanatban azt vártam, hogy mikor vágódik ki az ajtó mögöttem, és mikor rontanak rám a biztonságiak. Mindeközben ott kattogott a fejemben, hogy vajon melyik lépésnél fogok belegabalyodni bő ruházatomba, orra bukni, és lezúgni a lépcsőn.

Egyszerre megérkeztem egy üvegajtóhoz, amely felett tábla hirdette, hogy tűzvédelmi vészkijárat. Átnézve rajta, egy mélybe vezető fémlépcsőt láttam az épület falán. Nekirontottam nagy lendülettel az ajtótáblát keresztülszelő acélrúdnak, de meg sem moccant. Fenn pedig felhangzottak a biztonságiak léptei, ahogy az irodai dolgozók útmutatásait követve kifutottak utánam a lépcsőházba.

Kétségbeesve néztem körbe, mit tehetnék. Rohanhatnék tovább lefelé, de egyrészt, biztos utolérnének, másrészt, lenn meg várni fognak a kijáratnál. Kizárt dolog, hogy tárva-nyitva hagynának nekem egy kaput. Itt kell kijutnom, a tűzlépcsőre.

Egyszerre nyomozásom alanya, Ambrosius Finch derengett fel előttem. És a mesterkedéseihez keltett tűzriadó! Hát persze! Azért nem nyílik a vészkijárat, mert csak tűzriasztás esetén nyitható.

Előkaptam az utcán sodort cigarettámat. Rágyújtottam a táskámban tartott öngyújtóval, és a füstölgő cigit fellendítettem a plafonon villogó füstérzékelő irányába.

A biztonságiak már egyetlen lépcsőfordulónyira jártak tőlem. Hallottam, ahogyan kinyitnak ott egy ajtót, és egyikük benéz, hogy hátha oda futottam be. A másikuk elindult lefelé.

Végre bekapcsolt az érzékelő a sűrű cigifüstre, és éles vijjogás töltötte be a lépcsőházat. Nekivetődtem újra a vészkijáratnak. A biztonsági őr már a lépcsőfordulóban járhatott. Az ajtó nem nyílt. Nyilván van valamennyi késleltetése. Újra nekifeszültem, és ekkor nagy reccsenéssel kitárult. Kizuhantam a tűzlépcsőre. A tagjaimba maró hideg széllel nem törődve, hanyatt-homlok lerohantam a mélybe, az utca felé.

*

Amikor kifúlva lerogytam az irodai székemre, és beszámoltam Mrs Blackhawknak meg Quentinnek az eredményekről, asszisztensem nem tudta megállni komment nélkül.

- Tehát feleslegesen kockáztattál - mondta ki. - Meg sem találtad a keresett kulcscsomót.

Erre inkább nem feleltem. Nekiálltam a sötétbarna alapozó letörlésének. Quentin igyekezett közbeszólni, mielőtt elmérgesedik a helyzet:

- Azt tudod már, hogy mi lesz a következő lépésed?

- Hogyne! Amint eltüntettem az álcámat, megyek, és újra kikérdezem Mr Medlart. De ezúttal igazi, Frida Lorne-os rámenősséggel!

19. fejezet: A fórum

A szemerkélő esőtől még szürkébbnek tűnt az utca. Leparkoltam a robogómat az egyik nem túl szembeötlő szegletében. Gondosan lezártam. Azok a múltkori suttyók nem a legszebb képzeteket keltették bennem a közbiztonsággal kapcsolatban.

Felüdülés volt minden álcámtól megszabadulva, a saját ruhámban, sminkemben járni-kelni. Szeretettel simítottam végig árvácskalila szoknyaruhámon és fekete termoharisnyámon.

A kistáskámból kivettem az önvédelmi eszközként hordott medveriasztó spray-s flakonomat, és áttettem a kabátzsebembe.

Az előkészületek után határozott mozdulattal tövig nyomtam Medlar csengőgombját.

Amikor a férfi nagy lassan ajtót nyitott, egyből benyomakodtam, nehogy ki tudjon csukni. Bár ehhez még a támaszkodásra használt botját is félre kellett tolnom a sípcsontom útjából, de nem haboztam.

Utána bejelentettem:

- Beszélnünk kell Jan Ludwikról és Strauss hadnagyról.

Medlar nem szólt semmit a magánlaksértésemre. Csak bágyadtan a félüres fogas felé intett, hogy tegyem le a kabátomat, ha akarom.

Láttam rajta a beletörődést, hogy ezúttal kénytelen érdemben szóba állni velem. Jól sejtettem, hogy a két név már elég lesz belépőnek. Mégis magamon hagytam a kabátot, mert nem voltam benne biztos, mire számítsak. Csak az élénklila alapszínű, aranycsíkos tornacipőmből bújtam ki a kinti sár miatt.

Leültünk a nappaliban. Biztos, ami biztos - az eddig kiderítettek fényében - igen alaposan végigmértem a férfit, nem lehet-e nála rejtett fegyver. A fehér póló annyira passzentosan állt a mellkasán, hogy az alatt már nem lapulhatott veszélyforrás. Kopott, szürke, otthoni melegítője viszont éppen elég bő volt, lapulhatott a zsebében egy kisméretű pisztoly vagy katonai kés. Nem tartottam a helyzetet kellően megnyugtatónak. Fél kezemet ezért feltűnésmentesen megpihentettem a medveriasztó spray flakonján.

Medlar várakozásteljesen fordult felém. Amikor viszont nem szólaltam meg egyből, végül ő törte meg a csendet:

- Gondolom, sikerült kiderítenie, hogy Anita elmélete szerint én vagyok Ludwik és Strauss.

Na, látom, az idegen, „Nem ismerek újságírókat” riporternőből egyszerre Anita lett...

- És, Ön az?

Egyenesen visszanézett rám, úgy mondta, habozás nélkül:

- Nem.

- De érdekes módon mindkét férfira roppantul hasonlít...

- Anita szerint. Én nem tudhatom biztosra, ha egyszer egyik illetőt sem láttam még soha életemben.

Úgy tettem, mintha megfontolnám válaszát, de valójában fel voltam rá készülve. Biztos voltam benne, hogy kapásból tagadni fog mindent. Közben a medve-spray-mentes kezemmel előszedtem a táskámból a telómat a jegyzeteléshez, úgy mondtam:

- Oké, akkor hagyjuk most kicsit Jan Ludwikot, aki feltételezésem szerint nem egy túl komplex személyiség. Virtigli bűnöző. Ha jól gondolom, olyasmi lehetett a feladata - vagy a szórakozása - tizenöt éve az emberkereskedőknél, hogy megtörje a foglyokat, és annyira brutalizálja őket, hogy kellően kezelhetőek legyenek. Egyelőre nem is pazarolunk szót ilyen legalja emberekre, jó?

Medlar arca semmit nem tükrözött.

- Nézzük inkább Strauss hadnagyot! - Megnyitottam a telefonon a jegyzeteimet. - Ha megfeledkezünk teljes mértékig Mr Ludwikról, Ön akkor is fenntartja az állítást, hogy Ön nem Strauss hadnagy?

- Fenn.

- Mit szól ahhoz, hogy ez a Strauss hadnagy híresen pontos céllövő volt? - erőltettem tovább. - Úgy tudom, Ön sem rossz. Mekkora az esélye, hogy két hasonlóan kinéző férfi kiváló mesterlövész legyen? Vagy hogy Önön olyan sérülés nyomai látsszanak, mint amilyet akár Strauss hadnagy vélelmezett halála is okozhatott volna? Pont, mint ami az ellenséges rakétavetővel kilőtt terepjáró levegőbe repülésekor keletkezhetett. És Önt zavarják az erős, robbanásra emlékeztető hangok. Mégis, mekkora valószínűsége lehet ilyen mértékű egybeesésnek?

- Nem tudom, nem értek a matematikai statisztikához.

Nehéz volt eldönteni, mennyire szánja gúnyolódásnak a válaszát, mert a hangsúlya kifejezéstelen volt. Mindenesetre, nem túlságosan örültem, hogy sarokba szorítónak ítélt felsorolásommal csak ennyit értem el. Letettem a térdemre a mobilt.

- Tegyük fel, hogy mégis Ön Strauss hadnagy!

- De nem vagyok.

- De ha mégis... Mi okból tagadná le?

- Nem tagadom le. Nem én vagyok az.

- Próbáljon meg találni azért egy okot! Na?

- Nem értem, mit akar...

- Mert én egyetlen logikus indokot látok, de az egyáltalán nem tetszik.

Medlar az égvilágon semmit nem reagált.

- Már csak azért mondom, mert ha viszont nem Ön Strauss hadnagy - öltöttem immár egyszerre barátságos műmosolyt -, akkor csak bökje ki az igazi nevét! Akármit is titkol, az tizede annyira kellemetlen sem lehet, mint amit Straussként gondolhatnék Önről.

- Nem érdekel, mit gondol rólam.

- De mintha Önnek sem lenne túl kedvező véleménye Strauss hadnagyról, nem igaz?

- Nézze, én annyit tudok erről az emberről, amennyit Anita elmondott. Megkértem Anitát, hogy mesélje el egészen pontosan, kivel kever össze, és mit lehet tudni az illetőről. Először nem egyezett bele. Ragaszkodott hozzá, hogy nem fog olyasmit felidézni, amiről én is legalább annyit tudok, mint ő. Egy idő után viszont rábólintott. Leült velem egy kávéra, és elmondta, hogy hogyan történtek az események az ő szemszögéből.

- Mi olyat említett erről a Strauss hadnagyról, ami alapján Ön szörnyetegnek tartja?

- Miért tartanám szörnyetegnek?

- Mi másért választott volna olyan felhasználói nevet, mint „Johann_The_Monster”?

Ezzel sikerült belefagyasztanom a további mellébeszélést Medlarba. Megköszörülte a torkát, és félrenézett.

- Honnan tudja...? - kérdezte végül rekedtes hangon.

- Nyomozó vagyok, drága uram, az a munkám, hogy kiderítsek dolgokat! Szóval?

Volt azért némi mázlim is, mert csak tippeltem, hogy Strauss hadnagynak Johann lehetett a keresztneve. De mivel más egyéb következtetéseimnek meg csak így volt értelme, bevetettem az elképzelésemet. Láthatóan nem tévedtem.

Medlar kénytelen volt felelni:

- Anita azt mondta, hogy minden bizonnyal ez a Johann Strauss nevű hadnagy volt a támadója. Tehát, egy olyan férfiról beszélünk, aki egy várandós nőt ütlegelt, és sorsára hagyott meghalni a sivatagban.

- És, Ön rögtön feltételezte, hogy tényleg így volt?

- Nem értem, miért fontos, hogy mit gondolok.

- Csak elég érdekesnek tartanám, ha Ön vadidegen emberként ilyen határozottan állást foglalt volna Strauss hadnagy bűnösségének a kérdésében. Holott magának Miss Carrollnak sincsen kézzelfogható bizonyítéka rá!

Nem felelt azonnal.

- Kellett valami felhasználói név arra az undorító fórumra, és ez jutott eszembe - motyogta aztán. - Semmi több.

- És miért a keresztnevet használta? Honnan szedte a Johannt?

- Anita így emlegette.

- Miss Carroll Johannként hivatkozott volna rá? Nem Strauss hadnagyként? Őszintén meglepne.

Erre már nem volt válasza. Megpróbáltam egy darabig kivárni, hátha kiköhög magától valamit.

- Legyen, beszélgessünk a fórumról! - Tettem félre egy idő után az előző témát, belátva, hogy bármeddig is hallgassak, Medlar nem fog újra megszólalni. - Meséljen az online ügyködésekről!

- Először Ön! - szegezte nekem ekkor váratlanul. - Halljam, mit derített ki.

Ettől tartottam. Ha véletlenül kiviláglik, hogy bizonyos részletek esetében nem vagyok képben, meg fogja találni a módját, hogyan verjen át. Vigyáznom kell, hogy csak olyasmi hagyja el a számat, ami nem tévedés. De legalábbis nem ad neki arra lehetőséget, hogy megvezessen. A gond csak az volt, hogy a legtöbb következtetésem nélkülözött mindenféle stabil alapot.

A „Hogyan hazudjunk folyékonyan és meggyőzően?” című online kurzus 1-es moduljában azt tanultam aranyszabályként, hogy ha nincsen bombabiztos szövegünk, legalább ne adjunk támadási felületet. És bár itt elsősorban nem én voltam az, aki az igazság elhallgatásán munkálkodott, most mégis visszaidéztem a leckéket. Ennek fényében megpróbáltam kikerülni a nyílt lapokkal játszást.

- Hát, látom, Ön nem kívánja tisztázni magát a legkevésbé sem - tereltem kicsit a szón. - Icipicit sem érzi kellemetlennek, hogy pont úgy néz ki, mint a bántalmazó-erőszakoló Jan Ludwik és az a Strauss hadnagy, aki az elmondások szerint lemészárolt például egy iraki családapát a fia menyegzőjén, vagy egy nőt összevert, és otthagyott meghalni a sivatagban? És még azt is tudom Önről, hogy szexuális bűnözők által látogatott netes fórumot böngész szabadidejében?!

Medlar teljes nyugalommal vállat vont.

- Megmondtam, hogy nem érdekel a véleménye.

- És azt gondolja, hogy ebből semmit nem tudnék Önre bizonyítani?

- Próbálkozzon csak nyugodtan!

A hangjában semmi kihívást vagy fennhéjázást nem éreztem. Mindössze azt, hogy tényleg, őszintén nem fontos számára, mit mondok, vagy teszek.

Egyszerre taktikát váltottam.

- Na de, látja, hogy nem uszítottam rá Önre a zsarukat, holott a fórum miatt jó eséllyel bajba tudnám keverni, még ha nem is akkorába, mint Ludwik vagy Strauss kapcsán. De ha a zsernyákok lefülelnék Önt ilyesmikkel a számítógépén, hónapokig főhetne a feje miattuk, mire kimagyarázza magát.

- És, miért nem tett így? - kérdezte élettelen hangon, valódi kíváncsiság nélkül.

- Mert egy nagy gondom van, ami miatt nem tudok egyértelmű képet alkotni Önről. Méghozzá az, hogy nem tudom, miért nem árulja el, hogy Ön Strauss hadnagy. És ez, szerintem, nem mindegy. Minden mást nagyjából értek.

- Vagy legalábbis, azt hiszi, hogy ért. - Ezúttal észleltem a gúnyos élt a férfi válaszában.

- Lássuk csak! - Beláttam, hogy tényleg kénytelen leszek felmutatni valami érdemi információt. - Azt például nem volt nagy művészet kitalálnom, hogy minek a kapcsán lett a nagy haverja Ambrosius Finch.

Hátrébb dőlt ültében. Aha, szóval csak kirezzent hajszálnyira az egyensúlyából! Nem gondolta volna, hogy ilyen mélységben belelátok a történtekbe.

Felvillanyozott a felismerés, hogy jó úton járok. Megkockáztattam az elméletem előadását:

- Ott van tehát Mr Finch, aki - majd Ön kisegít a részletekkel, de nagyjából fel tudom vázolni - régen belekeveredett Londonban valami nemi erőszak ügybe gyanúsítottként, úgy húsz éve. Ha hihetek a saját következtetéseimnek, ártatlanul.

Semmit nem mondott erre, tehát én folytattam:

- Aztán, ugyebár, itt van Ön. Aki hasonló szituba került az iraki katonai táborban. Most térünk rá kedvenc emberünkre, Jan Ludwikra, az emberkereskedők egyik díszpéldányára, aki megúszta aránylag enyhe büntetéssel tizenöt éve a ténykedéseit. Aztán felszívódott a nagyvilágban. Ez nyilvánvalóan kellően mély nyomot hagyott Anita Carrollban. Hat év múlva pedig a nő meglátta Önt a katonai szálláson. Pechjére Ön külsőre eléggé hasonlít erre a bűnözőre. Az újságírónő - valószínűleg a Mr Ludwikról őrzött nem túl szép személyes emlékek miatt - még erőteljesebben felismerni vélte az egyezést. Ha még hozzávesszük, hogy Ön pont a széles körben használt német eredetű Johann keresztnevet választotta álnévnek, ami hajaz a lengyel megfelelőjére, a Janra, meg is van a kínos párhuzam, amit már tényleg nehéz kimagyarázni. Ettől függetlenül én hajlandó vagyok abból kiindulni, hogy ez mégis csak véletlen volt. Két ilyen gyakori keresztnév és némi általános külső megegyezés belefér abba a kategóriába, amit a sors fintorának tudok tekinteni. Jól gondolom?

Nuku válasz. Muszáj volt nekem beszélnem tovább:

- Sajnos azonban Miss Carrollt nem lehetett erről olyan könnyen meggyőzni. Ami nem is lep meg túlságosan, tekintve, hogy Ön nem tudta minden kétséget kizáróan igazolni a kilétét, hiszen - szerintem - tényleg álnevet használt. A sumákolás átka, ugyebár... Plusz, Önnek látható módon szokása kétes képeket kelteni mások fejében. Így kellőképpen zavaros híre volt már alapból is a táborban. Talán Miss Carrollt is annyival akarta lepöccinteni, mint engem? Hogy Önnek aztán tök mindegy, mit gondol Önről?

Medlar ujjai ekkor megfeszültek a fotelkarfán. Lám, lám, azért tudok olyan szándékosan provokáló mondatokat alkotni róla, ami még neki sem tetszik. És mivel váratlanul érte, nem tudja maradéktalanul leplezni az ellenérzését. Tessék, azt a feltételezést még ő sem szívesen hallja, hogy így flegmázna egy áldozattal, aki az egykori brutális bántalmazóját véli felismerni benne! Haladunk.

Reszelt egyet a torkán, de még mindig nem szólalt meg.

- Látom, hogy ha meggebedek, Ön akkor sem fogja kibökni, hogy milyen emlékei vannak erről - húztam el a szám. - Nyilván akkor be kellene ismernie, hogy Ön Johann Strauss, és ez valamiért nem játszik, bár engem továbbra is érdekelne, hogy miért nem. Mindegy, akkor térjünk rá a Finch-témára, arról nyugodtan beszélhetünk. Most már viszont muszáj lesz Önnek is beszállnia, mert mindent én sem tudhatok. Ha nem akarja, hogy tovább filozofáljak a Strauss-kérdésen, kezdjen végre beszélni Mr Finchről!

- Rendben, megegyeztünk - mondta rá egészen váratlanul.

Annyira meglepett a siker, hogy egy pillanatig el is akadtam a mondandómban. Attól tartottam, hogy mindjárt sztornózza az előbbi beleegyezését. Amikor viszont láttam, hogy komoly a döntése, elégedetten a telefonom képernyőjére koppintottam.

- Kezdje a legelső találkozásuknál! - vágtam bele.

Ekkor észrevettem valami számító tartózkodást a válasza késleltetésében. Rájöttem, hogy máris azon agyal, hány részletet tudna sikeresen elhallgatni. Megelőztem, mielőtt lenne ideje légvárat építeni arról, hogy átejthet:

- Aminek az Agykutató Központ környékén kellett történnie. Nos?

- Az Agykutató Centrumot meg ugyan honnan veszi?

Kezdett felbosszantani, hogy a fél pillanattal ezelőtti megállapodásunk ellenére már azon ügyeskedik, hogyan passzolja vissza a labdát az én térfelemre.

- Mert bármi más túl durva véletlen lenne. - Valószínűleg észlelhető volt türelmetlenül sietős válaszomon, hogy Medlar lassan az agyamra megy, de nem érdekelt. - Az egyetlen hely, ami összeköti Önöket, az a központ. Ön, ugyebár, oda járt el itthonról, a korábbi gyógyszertesztprogram miatt. Máshová nemigen. Mr Finchnek pedig egyéb elintézetlen ügye akadt ott. De ha nem veszi át a szót most rögtön, visszakanyarodom Strauss hadnagyra!

Be kellett látnia, hogy nincs más választása.

- Valóban így történt - ismerte el. - Az előző gyógyszertesztprogram keretei között rendszeresen megfordultam az Agykutató Központban. Akkor vettem észre egy öltönyös, szemüveges férfit, mint később kiderült, Ambrosius Finchet, aki ott ült a központtól fél utcára egy padon. Csak azt láttam, hogy fel-felkel a padról, és elindul magában motyogva az épület felé. Aztán visszafordul, és leül megint. Nem is tudom már, miért tűnt fel a sok járókelő között...

- Dehogynem tudja, ahogyan én is. Ön ugyebár, a hadsereg mesterlövészeként épp elég rutint szerzett a gyanúsan viselkedő egyének beazonosításában. Egy ideges, magában fohászkodó embert Ön álmából felriasztva kiszúrna a legnagyobb tömeg közepén is, mint potenciális öngyilkos merénylőt.

- Nem erről van szó, csak... csak úgy megakadt a szemem ezen a furcsa viselkedésen. Véletlenül. Mindenesetre, pár percig megfigyeltem. Egy idő után láttam, hogy ártalmatlan. Mármint, ezzel most nem azt akarom mondani, hogy bármilyen veszélyes magatartásra asszociáltam volna, csak... - Medlar belesült a gondolatmenetébe. - Nos, a lényeg, hogy ez két héten át megismétlődött. A férfi mindig ott őrlődött a padon. Miután ilyen sokszor láttam, elgondolkodtam rajta, vajon mi lehet a baja. Arra jutottam, hogy esetleg ő is a tesztprogramba szeretne bekerülni, de a mellékhatásokkal kapcsolatos félelmek újra meg újra visszatartják.

Medlar eddig nem mondott semmi olyat, amit magamtól nem sejtettem, de végre egybefüggően mesélt. Már ezt is értékeltem. Biztatóan rámosolyogtam, és ellazult a bal kezem a medveriasztó spray flakonján.

A férfi nem mutatta, hogy észrevette volna bátorító arckifejezésemet. Színtelen hangon beszélt tovább:

- Nem szokásom más emberekkel túl sokat foglalkozni, de egy idő után vele kivételt tettem. Nekem ugyanis érdemben segített a fejfájásomon a tesztelt gyógyszer. Sőt, ez volt az egyetlen készítmény, ami hatott. Hozzátartozik még az is, hogy az Agykutató Központ alapvetően gyógyszerek és műtétek nélküli eljárásokat fejleszt, így ritkaság, hogy orvosságot kutassanak. Ez egy vadonatúj programjuk. Nem akartam, hogy a férfi alaptalan aggodalmak miatt netán elszalassza a lehetőséget. Az járt a fejemben, hogy egy tesztprogramban ténylegesen résztvevő szavai megnyugtatnák. Így egyik délután odamentem hozzá.

- Gondolom, Mr Finch meg felettébb meglepődött, amikor Ön a tesztprogramról kezdett magyarázni neki.

- Igen, akkor már láttam a megütközéséből, hogy nem az új gyógyszer miatt őgyeleg a központ környékén. Viszont segítő szándékommal elnyerhettem a rokonszenvét, mert egészen nyíltan beszélni kezdett az igazi indokról. Hogy van egy nő a központban, és ő nem tudja eldönteni, hogy a szeme elé kerüljön-e. Beszélnie kellene vele, de fél, hogy a viszontlátás rosszat tenne a nőnek.

- Ehhez pedig Ön egyértelműen kapcsolódni tudott a Strauss hadnagyként szerzett élményeivel... amit most nyilván megint le fog tagadni előttem.

- Mivel nem én vagyok Strauss. Viszont épp Finch megszólítása előtt pár héttel futottam össze egy bevásárlás során Anita Carroll újságírónővel. Amikor szembejött velem, és meglátott, az egyik polcsorba kellett kapaszkodnia, hogy egyáltalán talpon tudjon maradni. Észrevettem rajta, mennyire felkavarta a találkozás, és az, hogy összekever engem ezzel a bizonyos Strauss hadnaggyal. Így azt tanácsoltam Finchnek, hogy jól gondolja meg, megéri-e újra felzaklatnia bárkit is az egykor történtek felbolygatásával. Hogy tapasztalataim szerint nem sok jóra vezet.

- Aha. Szóval véletlenül sem az Ön Jan Ludwikhoz való ártatlan hasonlósága és az iraki táborban átélt kellemetlen szituja keltette a fő párhuzamot Mr Finch történetével... Na jó, mondja akkor így! - Némi helytelenítéssel ciccentem, de nem akadtam el újra Straussnál. - Végül is, tény, hogy Miss Carroll a jelenben is sokkot élt át amiatt, hogy viszontlátta Önt.

- Nem viszontlátott, hanem először látott - helyesbített Medlar gépiesen -, de igaza van, ne ragadjunk le a nem ide tartozó részleteknél! A lényeg, hogy Finchnek nagy kő esett le a szívéről, hogy valakivel megoszthatja az aggályait. Az az érzésem támadt, hogy személyiségre olyan ember, aki mindenáron segíteni akar, akkor is, amikor nem kéne. Ellenkezett a természetével, hogy háttérbe húzódjon. Viszont azt még ő is felérte ésszel, hogy ebben a helyzetben nem biztos, hogy a felbukkanása jól jönne. Hogy inkább csak ártana egy nőnek, aki nagy nehezen lezárta magában az átélt traumát. Mégsem tudott maradéktalanul úrrá lenni a késztetésen. Ezért takuvakuzott ott hetek óta az Agykutató Centrum előtt.

- Ki volt ez a nő?

- Én sem tudom. Finch sosem mondott nevet, csak annyit, hogy régi londoni ismerőse.

- És, hogy lett ebből az egyszeri beszélgetésből akkora haverkodás, hogy Önök ketten egy közös fórumon kötöttek ki? - Igyekeztem felpörgetni a társalgást, mert egyelőre semmi számomra új infó nem derült ki.

- Finchet természetszerűleg érdekelni kezdte a fejsebem. Azt mondta, hogy szívesen írna egy könyvet rólam.

- Khm, akkor az is csak véletlen, hogy Mr Finch egy katonáról kezdte írni a legutolsó regényét. Amit az Ön fejsebe ihletett meg, ugyebár. De hát, mivel Ön nem Strauss hadnagy, ez a katonai szál biztosan egy Mr Finch által költött, információértékkel nem bíró adalék...

- Ahogy mondja. - Medlarnak a szeme sem rebbent. - Most pedig térjünk vissza a kérdésére, hogy hogyan alakult ki az együttműködésünk! Mivel a hasonló élményeink miatt elsőre jól elbeszélgettem vele, beleegyeztem, hogy megírhatja rólam a regényt. Nekilátott elkészíteni a regényvázlatot, és emiatt többször találkoztunk. Háttérinformációkat gyűjtött a történetéhez. Nem sokat tudott a...

Itt elakadt egy pillanatra.

- ... a hadseregről és a katonai műveletekről - segítettem ki. - Így Önnek részletesen mesélnie kellett a katonaság működéséről ahhoz, hogy Mr Finch realista regényt írhasson.

- A létrabalesetekről. - Medlar megköszörülte a torkát. - És a zuhanásokról. Tehát, többször összeültünk. Nem csak a regénye részleteiről esett szó. Újra meg újra előkerült az Agykutató Központban dolgozó nő is...

- Ott dolgozott? Nem csak rendszeres látogató volt? - csaptam le a végre hasznosnak tűnő részletre.

- Igen, annyi kiderült Finch szavaiból, hogy a londoni nő a központ egyik alkalmazottja.

- Köszönöm, ezzel már tudok kezdeni valamit.

- Finch többször említette, hogy nem tudja, mit tegyen. Valóban arról volt szó, amit Ön is feltételezett az előbb. Hogy annak idején ártatlanul megvádolták őt egy nemi erőszak kapcsán. Ez a londoni nő volt az áldozat, és Finchet azóta sem hagyta nyugodni a húsz évvel ezelőtti ügy. Mondta, hogy folyamatosan nyomozott az évek során, hogy előkerítse az igazi tettest. De nem jutott semmire. Most viszont azért is jelent meg az Agykutató Központnál ennyi idő után, mert új szálat talált. Valahogy, többedik ismerősön keresztül eljutott hozzá az a rebesgetés, hogy kering egy régi, nagyjából húszéves videó a darkneten, egy bizonyos fórumon. Ahogyan egy sötétkék dzsekis férfi megerőszakol egy elkábított nőt. Finch erről akarta megkérdezni a nőt. Hogy készült-e róla annak idején felvétel, lehet-e ő a szóban forgó áldozat.

- Nem lep meg, hogy Ön lebeszélte Mr Finchet arról, hogy ezzel így odamenjen a hölgyhöz.

Medlar bólintott:

- Mondtam neki, hogy próbáljunk máshogy nyomokat gyűjteni, ne a nőt szembesítse a kérdéssel! Ha tényleg el volt kábítva a nő az elkövetés idején, valószínűleg nem is sejti, hogy készült-e róla videófelvétel. Semmi hasznosat nem tudna mondani. És aligha hiányzik neki, hogy most még azzal a tudattal is együtt kelljen élnie, hogy bizonyos személyek világszerte nézegetik a róla készült képsorokat. Persze, nem volt könnyű meggyőznöm Finchet, mert elég megszállottan ragaszkodott minden elhatározásához. A nő miatt végül mégis hallgatott rám. Az, hogy megkímélhesse, végül minden görcsös makacskodásánál erősebbnek bizonyult. Illetve, azért is engedte el a rögeszméjét, mert támadt egy ötletem, hogy hogyan nyomozhatnánk a nő kihagyásával. Ismerek ugyanis régről több titkos online fórumot... Nem szexuális témájúakat, de túlságosan nem számít, hogy Ön ezt most elhiszi, vagy sem.

- Elhiszem - mondtam rá készségesen. - Valószínűbbnek tartom, hogy pornónézegetésnél épületesebb dolgokat intézett régen a darkneten. Például, új személyazonosságot szerzett magának, miután Strauss hadnagyként halottnak nyilvánították...

- Ne kanyarodjunk vissza már megint ehhez a Strausshoz, nagyon kérem! A lényeg, hogy van valamennyi tapasztalatom, hogy miként működik az internet nem nyilvános része. Így ki tudtam nyomozni, hogyan érhető el a Finch által keresett fórum. Elhatároztuk, hogy megpróbáljuk megtalálni a videót. Segítettem neki, mert fogalma sem volt a technikai háttérről. Ráadásul író létére elég ügyetlenül próbálta megfogalmazni a tagoknak küldött üzeneteit is. Muszáj volt többször ott ülnöm mellette, és javaslatokat tennem, hogyan tűnhetne hitelesnek.

- Ön pedig, mint gyakorlott sumákoló, simán betanította.

Medlar nem méltatta feleletre a megjegyzésemet.

- Egy dolgot nem értek - jegyeztem meg aztán. - Ön azt állítja, hogy Mr Finch régóta nyomozott a londoni nemi erőszak kapcsán, hogy megtalálhassa a valódi elkövetőt. De hol vannak a ráutaló jelek? Átnéztem alaposan Mr Finch lakását, és nem őrzött ott régi nyomozási anyagokat.

- Nem tudom a választ.

- Lehetséges, hogy az úriember valahol máshol tárolta a kapcsolódó iratokat?

- Elképzelhető. Én sosem láttam nála ilyen dokumentumokat.

Készítettem magamnak egy emlékeztető feljegyzést, hogy ennek próbáljak meg mielőbb utánajárni.

- Maga miből gondolta, hogy nem saját kedvtelésből töltöttük az időnket a fórumon? - kérdezte ekkor Medlar.

- Először egyértelműen saját hobbinak tűnt - ismertem be. - Aztán Mr Finch fórumbejegyzései elbizonytalanítottak. Az általa ott leírt történetek nem illettek a személyiségéhez. Még így sem értettem azonban a motivációját. Nem tartottam egészséges dolognak, hogy valaki ennyi videót végignézzen önszántából. Aztán az jutott eszembe, hogy én is végigkattintgattam az összes linket, és az IT szakemberem is így tett. Pedig nekünk tényleg nem ez a kedvenc szabadidős tevékenységünk. Egyetlen okot tehát el tudtam képzelni, ami miatt valaki arra kényszeríti magát, hogy a sok-sok felvételt végignézze. Keres valakit. Ez a felismerés pedig már összevágott a Mr Finch által készített képernyőfelvételekkel is.

- Pedig Finch laptopján nem sok részlet lehetett - mormolta Medlar maga elé. - Elsősorban a „Johann_The_Monster” felhasználónév alatt küldtünk üzeneteket, az én gépemről.

- Arra azért Mr Finch saját felhasználóneve is elég volt, hogy kitaláljam az igazságot.

- Ráadásul Finch nem nagyon bírta idegekkel ezeknek a felvételeknek a nézését - tette hozzá a férfi, fejcsóválva -, a rosszabbakat mindig nekem kellett ellenőriznem.

- Ön ugyan hogyan tudta volna megállapítani, ha a felvételeken előkerül a londoni nő? - Egyszerre remény ébredt bennem. - Mr Finch talán megadott külső jellemzőket vele kapcsolatban?

Medlar lelombozó válasza egyből érkezett:

- Nem, nem akart részleteket elárulni. Annyit kért, hogy ha olyan felvételt találok, ami megfelel a rövid leírásnak az elkábított áldozatról és a sötétkék dzsekis férfiról, továbbítsam neki. Akkor ő is ráveszi majd magát, hogy tüzetesen áttanulmányozza ezeket.

- És, Ön miért gyötörte magát azzal, hogy a leghorrorisztikusabb felvételeket egytől egyig végignézze? - kérdeztem rá. - Csak a Finch iránti nagy barátság vezérelte? Vagy talán megihletődött a Finchcsel közös tervük kapcsán, és Ön is keresett valakit? Mondjuk, az egykori Jan Ludwikot? Végül is, aki tizenöt éve a foglyul ejtett nőkkel erőszakoskodott, az nyilván később sem fog változtatni az ízlésén... Nem kizárható, hogy Mr Ludwik felbukkanna egy efféle fórumon. Az a Jan Ludwik, akiről Ön persze csak akkor tudhatna érdemi részleteket, ha Strauss hadnagy lenne...

- Finchnek próbáltam segíteni - szakított félbe. - Voltak összevágott anyagok, ahol későbbi részeken kerültek elő hasznosnak tűnő képkockák, ezért végig kellett néznem a kezdetben irrelevánsakat is. Ennyi, nem több.

- Hát, jó, akkor ne feszegessük tovább! Beszéljünk a tesztgyógyszer ellopásáról! Ez az ötlet honnan jött?

- Nem én találtam ki - mondta rá fáradtan, elnézve a semmibe. - Kezdettől fogva nem értettem egyet vele, és megmondtam, hogy nem lesz jó vége.

- De Mr Finch, mint az előbb Ön utalt is rá, ha egyszer a fejébe vett valamit, nemigen lehetett lebeszélni róla.

- Így volt. Közvetve egyébként az én hibám. Én említettem meg neki az egyik korai beszélgetésünk során, hogy a laboránsoktól az előző tesztprogram során azt hallottam, hogy a következő, még fejlesztés alatt álló gyógyszerük erős memóriazavarokat okoz. És amíg nem tudják kellően tompítani, nem indítják el a széleskörű tesztelést embereken, de jó eséllyel utána is marad még ilyen mellékhatása. Finchnek ez kattogni kezdett a fejében...

- Miért?

- Az volt az elmélete, hogy láthatott valamit aznap éjszaka, amikor a régi, londoni nemi erőszak történt. Csak - mivel akkor még nem sejtette, hogy később fontos lehet - az agya háttérbe szorította az emléket. És már nem tudja előhívni. Ha viszont lopna az emlékképeket felbolygató tesztgyógyszerből, és a megengedett dózis többszörösét beadná magának...

- Ó, te jó ég! - temettem a kezembe az arcomat.

- Én is körülbelül ezt mondtam rá - dünnyögte Medlar.

- Hát, a többit már magamtól is el tudom mondani - engedtem le a kezem. - Mr Finch eredetileg azt tervezte, hogy végigüli az előadást, és Önök utána lopnák el a gyógyszert. Beregisztrált, direkt jó távoli időpontban Öntől, kerülő úton, Litvin proffal egyeztetve. Gondosan ügyelt rá, hogy ne keltsen feltűnést. Aztán Önök ketten külön-külön el is mentek a rendezvényre. Mr Finch viszont a helyszínen véletlenül belefutott a londoni nőbe. Nem akarta őt annak kitenni, hogy úgy kelljen előadást tartania, hogy közben ott ücsörög a régi megerőszakolójának tartott férfi. Így Mr Finch inkább kimenekült. Mégis követte aztán a tervet, nem hagyta Önre az egészet. Meghúzódott, hogy ne dobják ki őt az épületből. Amikor pedig Ön elindította az előadás végeztével a tűzriadót, Mr Finch a kitörő riadalomban lenyúlt négy ampullányit a tesztgyógyszerből. Otthon aztán ész nélkül be is nyomta mind a négyet.

Egy darabig mindketten hallgattunk, az elhangzottak hatása alatt állva.

- Pedig mondtam neki, hogy ne adagolja felelőtlenül! - Szavai feszesebbé váló tempójából éreztem, hogy Medlart titkon bántja a barátja elvesztése. - Egyszerre legfeljebb egyet, és próbálja ki, mi történik! Természetesen, nem hallgatott rám. Azt is kértem, hogy várja meg, amíg megérkezem aznap este, és csak a jelenlétemben kezdjen hozzá. A biztonság kedvéért. Mire viszont odaértem a megbeszélt időpontban, már nem felelt a csengetésre. Végül egy másik lakó után nyitva maradt az épület ajtaja, és bejutottam, amikor senki nem figyelt. Finch nem zárta be a lakása ajtaját. Tudta, hogy jövök vacsorára, így hozzá is be tudtam menni. Akkorra már rég halott volt. Csak feküdt az íróasztalára dőlve, kihűlve. Újraélesztésnek nem láttam értelmét...

- Elhiszem, hogy a katonaságnál Ön nem kevés holttesttel találkozott, és könnyen meg tudta állapítani, hogy Mr Finch órákkal korábban kaphatta a szívrohamot.

- Nem voltam katona - hárított Medlar már eléggé megfáradt hanghordozással. - Csak... értek az elsősegélyhez. Mindenesetre, fel tudtam mérni, hogy nincs remény. Úgy voltam vele, hogy legalább az ne derüljön ki, hogy Finch lopást követett el a halála előtt. Így összeszedtem az üres ampullákat, és később a házától több mérföldre kidobtam egy szeméttárolóba. Tudtam, hogy Finchnek van egy használaton kívüli pótkulcsa is a lakásához az előszoba folyosóján. Azt elvittem magammal, és bezártam magam mögött az ajtót, hogy ne lehessen rájönni, hogy bárki járt ott rajta kívül. Legalább higgyék betegségnek a halálát. Ne bolygassák a gyógyszertolvajlást és az internetes előzményeket, mert akkor még az emléke is besározódik. Azért is nem jelentettem a halálát, hogy minél később találjanak rá, és minél kevesebb részletet lehessen megállapítani.

- Szóval, nem volt közömbös, hogy a haverjáról mit gondolnak majd az emberek a halála után?

Nem adott választ.

Ismét magunk elé bámultunk, és sokáig nem jutottunk újra szóhoz. Aztán egyszerre felnéztem a férfira:

- Nézze, bár minden részletet nem tudhatok, de szerintem jobb lenne, ha Ön néha igazat is mondana magáról. Ha nekem nem is, de legalább Miss Carroll esetében kivételt tehetne. Nem gondolja, hogy ennyivel tartozik neki?

Nem felelt. Tettem még egy kísérletet a meggyőzésére:

- Akár megfogadja a tanácsomat, akár nem, de a szakmai meggyőződésem szerint Önnek cseppet sem segít a hallgatás. Miss Carroll pontosan tudja, hogy Ön Johann Strauss, és a rendíthetetlen tagadás másra sem jó, csak arra, hogy még több sötét gyanút keltsen. Nem ártana ezen elgondolkoznia.

- Nincs min gondolkoznom - vágta rá, tőle szokatlan erővel.

Összevontam a szemöldököm a határozott válasz hallatán. Sokáig hallgattam, és ő sem mondott mást. Végül én szólaltam meg:

- Egyszer volt egy orosz vállalkozó ügyfelem, aki, miután az olajozottabb üzletkötései érdekében mindenkivel gondosan elhitette, hogy veszélyes maffiózó - láss csodát! - a börtön mélyén kötött ki. Hamis vádakkal ugyan, de örökre ott ragadt volna, ha én nem húzom ki a pácból. A látszat sok bajt okozhat. De ezt pont Önnek kell magyaráznom?!

- Csak nézzen rám! Komolyan azt hiszi, hogy számít még nekem bármi is, ami történhet velem?

- Azért minden Önnek sem mindegy.

- Mi ne lenne az? - adott apatikus feleletet.

Én nyomatékosan rámeredtem, és a számmal már formáztam Anita Carroll nevét, ám mielőtt rendes választ adhattam volna, megcsördült a telefonom.

A csörgés persze tönkrezúzta a jól előkészített pillanatot. Ekkora bezavarás után már keresztet vethettem arra, hogy hatni tudjak Medlarra. Bosszús szisszenéssel lenéztem a képernyőre. Mrs Blackhawk keresett.

Elfogott a Quentin iránti aggodalom, így Medlarral nem törődve kaptam fel rögtön a készüléket.

- Angyalkám, azonnal ide kell jönnöd! - zendített rá asszisztensem síri hangon.

Még jobban megrémültem.

- Atyaég, mi történt?

Csak ne egy Quentin elleni gyilkossági kísérlet legyen, könyörgöm!

- Itt van Patricia barátnőd - folytatta az öregasszony -, beszélni akar veled. És Quentin most a nyomtatós oldalszobánkban rejtőzik a volt barátnője elől! Én meg próbálom a lányt szóval tartani, de nem könnyű úgy, hogy Quentint ne említsem... Ráadásul Patricia azt mondja, sietnie kell. Kezdek kifogyni az ürügyekből. Most kiment a mosdóba, de utána már indulni akar...

Először azt hittem, felforr az agyvizem, hogy Mrs Blackhawk képes volt emiatt felhívni az egyik legfontosabb kikérdezés kellős közepén. Aztán viszont beláttam, hogy talán soha vissza nem térő alkalmat szalasztok el, ha nem ülök most le Pattyvel, aki nem mellesleg a legjobb barátnőm is. Tartozom neki annyival, hogy meghallgatom.

Végigpörgött előttem, mit tegyek. Ez a kínos irodai szitu nyilvánvalóan nem várathat magára. Viszont a nyomozási ügyeimhez képest eléggé tyúkpernek tűnik. Hagyjam itt Medlart azért, hogy Pattyvel diskuráljak a szakításáról és a bizarr új pasiválasztásáról?

Aztán viszont Kip jófejsége derengett fel előttem. Hogy feltörte nekem Finch laptopját. Hogy nem is ülnék most itt, ha ő nem segít. És cserébe annyit kért, derítsem ki, mi folyik az apjával.

Mrs Blackhawkra csak morrantam egyet, és kinyomtam a hívást.

- Laptopja vagy asztali gépe van? - kérdeztem gyors elhatározással Medlartól.

- Laptop.

- Megengedi, hogy magammal vigyem? Sürgős irodai ügyben el kell most rohannom. De ha hozzájárulna, később megvizsgálnám a gépén a fórumos anyagokat.

Nem sok reményt láttam bármiféle kedvező válaszra. Legnagyobb meglepetésemre viszont ezúttal is csak vállat vont:

- Felőlem, vigye nyugodtan!

Pislogtam egyet.

- Ott van a konyha melletti ajtó, balra - intett erőtlenül a szóban forgó helyiség felé. - Én addig felírom a jelszavakat egy papírra.

Még továbbra is az elképesztő beleegyezés hatása alatt álltam, de nem akartam neki időt hagyni visszakozásra. Elsiettem a jelzett irányba.

Egy dolgozószoba-féleséget találtam, körben könyves polcokkal, és az egyik sarokban az olvasáshoz odaállított kényelmes fotellal.

Visszalestem azért a vállam felett. Nehogy Medlar utánam ólálkodjon, és lesből támadjon meg, amíg gyanútlanul bámészkodom az új terepen. Szó sem volt ilyen szándékról. Csak ült a nappaliban, és egy fecnire írt. Rám se pillantott.

Napirendre tértem hát a váratlan fejlemény fölött, és szétnéztem a laptop után. Ott állt az ablakhoz tolt íróasztal közepén. Összecsomagoltam a gépet az asztal melletti laptoptáskába, és belesöpörtem a megürült bútorlapon árválkodó papírkupacot is. Bár erre nem kaptam ugyan külön engedélyt, de nem is kértem. Elpucolok vele, mielőtt Medlarnak lenne ideje a botjára támaszkodva bearaszolni ide és észrevenni a hiányt. Átnézni most nem volt időm ennyi papirost, hogy eldönthessem, szükségesek-e a nyomozásomhoz.

Behúztam a táska cipzárját, és visszasétáltam a nappaliba. Medlar odanyújtott nekem egy különböző felhasználónevekkel és jelszavakkal teleírt cetlit.

- Köszönöm - süllyesztettem bele a fecnit a laptoptáska oldalzsebébe.

- Elviheti az íróasztalról a papírokat is - mondta ekkor. - Azokra sincs szükségem.

Kicsit zavarba jöttem, hogy most mit csináljak. Tegyek úgy, mintha visszamennék a lapokért? Vagy ismerjem be, hogy már el is pakoltam mindet?

Végül nem volt szükségem egyikre sem, mert Medlar rezzenetlen tekintetéből láttam, hogy tudja, mi a helyzet.

- Bocsi... - motyogtam jobb híján. - Gondolom, Anita Carrollhoz képest én kispályás vagyok. Már fél éve nyomoz Ön után, anno a katonai táborban pedig valószínűleg még sokkal intenzívebben kutatott. Elhiszem, hogy Ön már megedződött.

- Ha most azt várja, hogy elismerem, hogy vannak bármiféle emlékeim az iraki táborról, vagy hogy én lennék Strauss...

- Jól van, jól van - fojtottam belé a folytatást. - Beérem az eddigiekkel.

Eliparkodtam a kijárat felé.

A küszöbről még visszafordultam, és belenyomtam az utánam sántikáló Medlar tenyerébe a névjegykártyámat.

- Ezt pedig, legyen szíves, adja oda Miss Carrollnak! És mondja meg neki, hogy sürgősen beszélnem kell vele!

- Hónapok óta nem találkoztam Anitával.

- Akkor mi volt az az elegáns porcelánszett az asztalon, amikor először Önnél jártam a segédemmel? Mert én a nyakam tenném rá, hogy pont Miss Carrollt látta vendégül előttünk néhány újabb kérdése erejéig!

- Csak a saját ebédemhez kellett a tányér.

- Aha, persze, Ön a párdolláros menüjét serénykedett a legszebb díszporcelánnal, kristálypohárral tálalni saját magának!

- Véletlen választás volt.

- Idefigyeljen! Erre most nincs időm. Megértem, hogy nem akarja, hogy jobban elmélyedjek az ügyeiben, és végképp nem kívánja, hogy még Anita Carrollal is eszmét cseréljek. De most már láthatja, hogy nincs kiút. Szinte mindent tudok. Nem akadályozhat tovább a munkám végzésében! És ha nem továbbítja az üzenetemet Miss Carrollnak, akkor esküszöm, hogy amikor önerőből végre utolérem őt, az lesz a legelső mondandóm neki, hogy a nyomozásaim során bizonyosságot nyert számomra, hogy Ön Jan Ludwik!

Becsaptam az ajtót magam mögött, és futottam a robogómhoz, amennyire csak sérült bokám engedte.

Útközben egyre erősebben foglalkoztatni kezdett az is, hogy Patty ugyan mit szeretne elmondani.

20. fejezet: Patty

- Itt vagyok, itt vagyok - estem be irodám ajtaján. Bár a bokám állapota katasztrofálisan romlott a bizonyítékraktári betörésem óta, mégis futva érkeztem. Gondolatban azért megfogadtam, hogy pihentetni fogom sérült lábamat. Még csak az kéne, hogy maradandó károkat okozzak az ínszalagomban!

Épp jókor érkeztem, mert Mrs Blackhawk egyre reménytelenebbül próbálta egy második kör kávéval marasztalni Patty barátnőmet.

Patty fekete blézerben és grafitszürke, tapadós szoknyaruhában volt. Rövidre vágott, sötét haját most úgy fésülte, hogy a kristályos orrpiercingjével ellentétes oldalon bukjon alá nagy tömegben. Vetettem egy irigykedő pillantást fekete magassarkújára, mert az utóbbi hetekben csak álmodozhattam ilyen gyönyörű cipők viseléséről. Elnézve a bokám mostani helyzetét, még jó darabig így is marad.

- Bocsánat, a friss ügyem elég szerteágazó - daráltam a sablonos szabadkozást, és fél karral átöleltem barátnőmet.

Nyomott egy puszit az arcomra, aztán hátrálni kezdett a kijárat felé.

- Tudom, hogy elfoglalt vagy - mondta közben -, nekem is munkában kellene lennem. Visszajövök máskor...

Ejj, ejj, már bújna is ki a kellemetlen beszélgetés alól!

- Még mit nem! - ragadtam könyéken. - Gyere, üljünk le kinn!

Kitereltem a váróba, hogy Quentin véletlenül se fülelhesse ki az oldalszobából a beszélgetésünket. Aztán lenyomtam Pattyt az egyik székre.

- Muszáj elmesélned, mi folyik itt - huppantam le mellé.

Összekulcsolta az ölében a kezét, és láttam rajta, hogy küzd a mondandójával.

- Hát, én... - motyogta. - Figyelj, rettentően sajnálom ezt az egészet! Nem kellett volna belecsöppenned... én csak...

- Kényszerít valamire ez a Ted Norton detektív? Zsarol? Mert ha igen, úgy kikészítem, hogy olyat még nem látott a város. Az egyik gyilkossági ügyemben is volt egy ilyen mocsok pasas, és...

- Nem, dehogy! - állított le sietve. - Szegény Ted nem tehet semmiről. Ő a legártatlanabb az egészben.

Összefont ujjait nekitámasztotta halványra rúzsozott ajkának, mintha így akarná megakadályozni, hogy a nemkívánatos szavak elhagyják a száját.

Megfontoltam, használjak-e nyomozói eszközt a vallatására. Próbáljam-e sarokba szorítani. Medlar előbbi kikérdezése során már kellően belehelyezkedtem a faggatózó detektív-szerepbe. Most viszont minden ösztönöm azt súgta, hogy elég, ha a sokéves barátságunkra hagyatkozom. Semmi szükség keresztkérdésekre, trükkös elméletekre, jókor elhelyezett félkövetkeztetésekre.

Patty vállára tettem a kezem, és a szemébe néztem:

- Tudod, hogy nekem elmondhatsz bármit.

- Igen, csak... Jaj, Frida, ki fogsz nyírni, ha elárulom, mit csináltam! Annyira hülye vagyok...

- Együtt megoldjuk.

Könnyek futották el a szemét.

- Ezt már aligha. Mindent elszúrtam. Quentin...

Elfulladt a hangja, és nem folytatta.

- Kezdd az elején! - Elvettem a kezem a válláról, hogy a lelki fájdalom helyett a történtekre tudjon fókuszálni. A tekintetemet továbbra is megértő figyelemmel tartottam rajta. Bíztam benne, hogy ennyi is elég lesz.

Valóban összeszedte magát, hogy újra beszélni tudjon.

- Az egész a munkahelyemen kezdődött...

Ez már alapból is rosszul hangzik, tekintve, hogy Patty a helyi kórboncnok asszisztenseként hullákkal dolgozik.

- Két-három hónapja történt - mondta tovább remegő hangon. - Raul Gomez kapitány járt benn a dokinál. Egy exhumálás lehetőségéről beszélgettek. Csak véletlenül hallottam meg a másik teremből, ahogyan felvázolja a dokinak a kettőtök elméletét...

- Hogy Vaughn Hoolock megmérgezte a régi ügyvédtársát?

- Jaja. Akkor tudtam meg, hogy mivel gyanúsítjátok Quentin bátyját. Persze, azonnal kíváncsi lettem. Még közelebb húzódtam az ajtóhoz, hogy mindent halljak. Épp akkor mondta Gomez kapitány, hogy Quentin bátyja nagyszabású bosszútervet forral a Daltonok ellen, és Mrs Dalton válaszlépésre készülhet a börtönből. Többet nem beszéltek, mert sajnos észrevették az árnyékomat a fali csempén. Nekem viszont már ennyi is elég volt. Elfogott az aggodalom, hogy ugyan mi lehetne Mrs Dalton válaszlépése Quentin bátyja ellen? Vaughn Hoolocknak se kutyája, se macskája! Az alkesz, bántalmazó apját meg a meghunyászkodó anyját úgy utálja, hogy még ünnepekkor sem látogatja őket. Igazi barátai nincsenek, az alkalmi női iránt semmit nem érez. Quentintől tudom, hogy ő az egyetlen rokona, akivel szóba áll. Még Quentint is elég szőrmentén kezeli, de ha létezik valaki, akinek az épsége és egészsége egy kicsit is érdekli Vaughnt, akkor az az öccse!

Ugyebár, én is pont erre a következtetésre jutottam, és az, hogy végre valaki egyet is ért velem, megdobbantotta a szívem. A Quentinnel kapcsolatos elméletem mindezidáig senkitől sem kapott érdemi támogatást.

- Megijedtem, és nem tudtam, mit tegyek - folytatta Patty. - Nem szóltam Quentinnek, mert nem akartam feleslegesen frászt hozni rá. Inkább elhatároztam, hogy elkezdek nyomozni a saját szakállamra.

Itt félve pillantott rám, mintha féltékenységi rohamot kapnék a gondolatától is, hogy bárki nélkülem próbál kikutatni egy rejtélyt. Csak biccentettem bátorítóan, hogy folytassa. Patty végül így is tett:

- Eszembe jutott az egyik exem, tudod, az a tahó börtönőr. Aki miatt két gyorshajtási bírságot is ki kellett fizetnem...

- Emlékszem, igen, persze - derengett fel a fejemben a hűtőszekrény-alkatú pasas képe, aki folyton kölcsönkéregetett barátnőmtől. Nem volt éppen egy főnyeremény.

- Most kapóra jött, hogy még mindig a büntetés-végrehajtásban dolgozik - magyarázta Patty. - Felhívtam, és megkértem, hogy nyomozza ki nekem, volt-e látogatója Mrs Daltonnak az utóbbi hónapokban. Abban bíztam, hogy így kideríthetem, áskálódik-e Quentin ellen az a boszorkány. A börtönőr srácnak lelkiismeret-furdalása volt a régi tartozásai miatt, úgyhogy megcsinálta. És képzeld, Gomez kapitányon kívül egyetlen látogatót engedélyeztek Mrs Daltonnak! A Mrs Dalton által megbízott detektívet, Ted Nortont.

Végighúztam tenyeremet az arcomon.

Nem igazán jutottam szóhoz a felismerés hatására. Hagytam inkább, hogy barátnőm beszéljen tovább:

- Észszerű következő lépésnek tűnt, hogy megkörnyékezzem Ted Norton detektívirodáját. Hátha Nortonéktól megtudok részleteket. És... és itt kezdtek félresiklani a dolgok...

Patty hangja elhalt, és kövér könnycsepp gyöngyözött fekete szempilláján.

- Tudom, hogy én rontottam el - hüppögte. - Egyszerűen le kellett volna állnom. Ted Norton semmit nem mondott a kérdezősködésemre. Viszont észrevettem, hogy tetszem neki. Ahogyan legeltette rajtam a szemét, és arról érdeklődött, hogy melyik a kedvenc éttermem... És akkor bevillant, hogy mi lenne, ha eljátszanám, hogy kölcsönös a vonzalom? Hátha az elmélyült flörtölés során elkottyantana olyasmit, amit egyébként nem... Pár randi, max egy-két csók...

Nem bírta folytatni, a szemét törölgette. Én ezen a ponton már kénytelen voltam megjegyezni:

- Ó, Patty, ez tényleg nem hangzik a legjobb ötletnek!

Lehajtotta a fejét, és halkan válaszolt:

- Frida, csak egyet mondj meg őszintén! Ha tudnád, hogy lenne esélyed segíteni Gomez kapitánynak, például, kijuttatni a börtönből... És ehhez, mondjuk, enyelegned kéne Vaughn Hoolockkal, te nem tennéd meg?

- Hát, ööö... - Váratlanul ért a kérdés. Az én esetemben szóba sem jött ez a lehetőség. Igaz, hogy Vaughn Hoolock kifejezte párszor régebben, hogy fizikailag vonzónak talál. De kétségem sem volt afelől, hogy sosem tudnám elcsavarni a fejét. Egy jottányi szerelmi érzést sem táplál irántam, és nem is fog. Semmiféle számítását nem tudnám keresztülhúzni a szeretőjeként. Megpróbáltam azért elképzelni a helyzetet, de nem igazán boldogultam vele. - Nem tudom, na - ismertem be végül. - Tény, hogy Vaughn Hoolock megérdemelné az átverést. Ted Norton viszont...

- Mi van Teddel? Csak nehogy azt mondd, hogy együttérzel vele! Azzal a konkurens detektívvel, akivel az idetelepülése óta hadilábon álltok! És folyton csak utálkozol rajta, ha feljön a neve...

- Jó, ez bonyolult. De szegény Quentin...

- Nem akartam, hogy megtudja, hogy mással kavarok. Csak nem vigyáztam eléggé, és véletlenül meglátta az üzeneteimet. Ráadásul pont pár évődő hangvételűt, amit nem tudtam kimagyarázni. Mivel az igazságot nem akartam elárulni, végül még annál is rosszabbul jött ki ez az egész, mint amilyen valójában volt. És Quentin ott helyben szakított velem. Amit nem is próbáltam túlságosan megakadályozni. A tervemhez jól jött, hogy nem kell folyton titkolóznom előtte. Így többször tudtam Teddel randizni. Bár igaz, hogy a szakítás után három napig egyfolytában bőgtem, de legalább nem kellett többet hazudnom Quentinnek.

- Nem félsz, hogy végleg elveszíted őt?

- Ha megmenthetem így az életét, akkor az sem érdekel, ha örökre haragszik rám!

Erre nem tudtam mit felelni. Magam elé bámultam egy darabig, szavak nélkül. Aztán a kezem lassan ökölbe szorult a szék karfáján.

- Ez a nyüves banya! - tört ki belőlem. - Még a sittről is mindent tönkretesz!

Patty sírós reszketéssel bólintott.

- Úgy sajnálom! - mondtam aztán, és átöleltem barátnőmet. - Kitalálunk valamit, ígérem. Nem hagyjuk, hogy a Dalton boszorkány még több kárt okozzon neked. Miért nem szóltál egyből, hogy segítségre van szükséged?

Patty visszanyelte könnyeit, úgy felelt:

- Egyszer már börtönbe juttattad azt a szipirtyót, és másodszor is leleplezted az ördögi ügyleteit. És mindkétszer majdnem meghaltál! Nem hagyhattam, hogy már megint te tedd kockára az életed! Azt hiszed, vak vagyok? Hogy nem látom rajtad, milyen ára van Daltonék megállításának? Eszem ágában sem volt újra rád hárítani a felelősséget Mrs Dalton üzelmei miatt. Abban bíztam, hogy egyedül is ki tudok deríteni valami hasznosat. És akkor segíthetnék a rendőröknek, és talán minden jól alakulhatna...

- Viszont te nem vagy nyomozó - vetettem ellen. - Nekem meg ez a munkám. Hogy információkat szerezzek.

- Akkor sem áldozhatod fel már megint te magadat!

Egyszerre valamiért Anita Carroll jutott eszembe. A nő, aki tinikoromban az egyetlen példaképem volt. Aztán az alkoholizmusa, a kábítószerfüggősége, a munkakedve elvesztése, a magánélete befuccsolása és a rehabon töltött hónapok... Az ár, amit egyetlen sötét titok miatt kellett fizetnie az utóbbi években.

Sajnos, a kelleténél jobban kapcsolódott mindez a saját belső szorongásaimhoz. Nem engedtem a dermesztő gondolatokat kiülni az arcomra.

- Ne aggódj miattam! - mondtam inkább. - Különb emberek is próbáltak már kikészíteni. És mit gondolsz, hol vannak most?

Szép nagy ívben legyintettem.

- Térjünk is rá a nyomozásra! - kapartam elő magam számára is meglepő mennyiségű energiát. - Mit tudtál meg Ted Nortontól?

Patty letörölt egy újabb könnycseppet az arcáról.

- Egyébként, Teddel kapcsolatban igazad van - suttogta maga elé, eltérve kérdésemtől. - Mármint, hogy nem ezt érdemli. Már egészen megkedveltem. Olyan aranyosan igyekszik udvarolni! És olyan boldog, akárhányszor találkozunk! Ahogy felragyog az arca, és a zakóját igazgatja... Borzalmas, hogy ezt művelem vele! Csak már túl mélyen belesüllyedtem. Nem tudom, mit tehetnék, hogyan vethetnék véget a kavarásnak!

- Először is, szedjük össze a Teden keresztül megtudott információmorzsákat! - biztattam ismét.

Patty szipogva bólintott.

- A legutóbbi beszélgetésünkkor derítettem ki talán a leghasznosabbat - mesélte fátyolos hangon. - Ted megint bent járt a fegyházban Mrs Daltonnál. És Mrs Dalton elárulta neki, hogy szerinte Vaughn Hoolock kit akar legelsőként célkeresztbe venni.

Összerezzentem.

- És kit? Az idős Thomas Daltont? Dalton mama szerelmét?

- Hát, ez az, hogy Mrs Dalton vélekedése szerint nem.

Egy pillanatra mintha megállt volna a szívverésem is, annyira nem számítottam a válaszra. Lehetséges, hogy az egyetlen épeszű tippünk, amire jutottunk Raullal, téves volt? Már csak ez hiányozna...

- Akkor kit?!

- Ted kérdésére Mrs Dalton úgy fogalmazott, hogy „a gyerekeket”. Véleménye szerint a régi ügyvédje „a gyerekekkel” fogja kezdeni a leszámolást.

- A gyerekekkel? - Elszorult a torkom. - Milyen gyerekekkel?

- Daltonéknak egy fia meg egy lánya még életben van, nem?

Bevillantak a képek, ahogy Daltonék eltitkolt fia egy vascsővel próbál engem agyonverni. A felkaromhoz kaptam. Árvácskalila ruhámon keresztül rászorítottam tenyeremet egy hasonló helyzetben keletkezett régi vágásnyomra, és erővel kellett úrrá lennem a belém nyilalló emlékeken. Csak némi késéssel válaszoltam:

- Igen, bár a fiuk a börtön mélyén posvad, az idősebb Daltonokkal egyetemben. A lányuk meg álnéven él, miután megtagadta az egész famíliát. Nem tökéletes célpontok. Egyáltalán, rájuk miért azt a szót használná Dalton mama, hogy „gyerekek”? Semmilyen anyai érzést nem táplál irántuk.

- Nem tudom, Frida, nekem ők jutottak eszembe.

- És szerinted, Vaughn Hoolock képes lenne a Dalton-leszármazottakat megölni a szülők bűneiért?

Patty célzatos gesztussal megkopogtatta a halántékát:

- Quentin bátyjának elmentek otthonról. Megteszi, ha tényleg ez kell a tervéhez.

Kedvetlenül tűnődtem egy ideig, az elhangzottakat mérlegelve. Aztán azt kérdeztem:

- Mit mondott még Dalton mama a „gyerekekről” Ted Nortonnak?

Patty nyomatékos pillantása belém fagyasztotta még a lélegzetvételt is. A hangja pedig megbicsaklott válaszadás közben:

- Hogy azt üzeni a régi ügyvédjének, hogy ha bármelyik „gyereknek” baja esik, Vaughn Hoolock öccse meghal. És hogy ebben Vaughn Hoolock olyan biztos lehet, mint abban, hogy a tévés nője a létező legpokolibb fájdalmakon ment keresztül a meggyilkolásakor.

Szívtam egyet a fogamon.

- Látom, a börtön nem vette el Dalton mama kedvét a szadizástól.

- Totál beteg. - Pattyt kirázta a hideg. - Pontosan tudja, hogy Vaughn Hoolock mire készül, és ő még képes, és ilyen provokálást biggyeszt az üzenete végére?! Remélem, Ted nem adja át Quentin bátyjának. És ami a legrosszabb... Frida, érted, hogy ez mit jelent?

- Igen. Hogy jogos a Quentin iránti összes aggodalmunk. Sőt, még annál is közvetlenebb veszélyben van, mint sejtettük.

*

Patty távozása után sokáig csak néztem magam elé. Végül már Mrs Blackhawk jött ki az irodából.

- Bogaram, jól vagy?

Lassan elszakítottam tekintetemet a fal mereven bámult repedéséről.

- Nem, de mindegy. - Felálltam a váróbeli székről. - Nincs mit tenni.

Követtem az öregasszonyt, vissza az irodába. Magamra kellett kanyarítanom a kabátomat, a fűtés ellenére.

- Mi történt? - kockáztatta meg az idős nő, amikor látta, hogy a kávéfőzőnél kotorászok forróital után.

- Dalton mama úgy döntött, hogy ha ló nincs, szamár is jó. - Elindítottam a masinát. A zúgás egy darabig hallgatásra késztetett. Csak akkor szólaltam meg újra, amikor a nyiszorgás lehalkult: - Miután nem ugrottam azonnal a banya csettintésére, és nem fogadtam el a megbízását, felkérte a konkurens detektíveket.

- Legalább az ő vérüket szívja, nem a tiédet, nem?

- Bárcsak ilyen egyszerű lenne! - Elvettem a lefőtt kávét, és odaballagtam az íróasztalomhoz. Quentin ekkor óvakodott elő az oldalszobából. Nem folytattam hát az előző témát, hanem szokás szerint Finch gépéért nyúltam. - Lássuk, van-e új üzenet!

Quentin nyugtalanul nézett körbe:

- Ugye, Pat nincs már a közelben?

Nem volt erőm válaszolni neki. Mrs Blackhawk helyettem is megnyugtatta, hogy Patty már rég a munkahelyére tart. Én meg beléptem a fórumra, és próbáltam Ambrosius Finchre koncentrálni minden idegszálammal.

Szerencsémre, ez nem is bizonyult túl nehéznek, ugyanis „Bond007” újra üzent. Mohón magam elé rántottam a képernyőt.

Komoly, mondjál már egy jó horgászterepet - írta. - A videó, amit említettem... Tényleg nagyon adja. Látnod kell. Nem túlzok, a kedvencem.

Saját? - kérdeztem tömören.

Egyből válaszolt: Nem, de eredeti cucc.

Honnan tudod? Amikor nem felelt, még hozzátettem: Ha meg igazi, akkor valószínűleg láttam már. Az ittenieket mindet megnéztem.

Nem itt szereztem.

Továbbra is hárítottam: Biztos hamisítvány. Nem érdekel.

Bond hallgatott egy darabig, aztán újra üzent: Eskü, igazi. Tényleg tetszeni fog. Olvastam a posztjaidat, hogy ilyesmiben utazol.

Felkaptam a fejem. A kezem megállt a levegőben a billentyűzet felett, és fénysebességgel kattogott az agyam, hogy mit válaszoljak. Meggyőződésem volt ugyanis, hogy Finch a fórumon a saját esetét írta le, pontosabban annak a nemi erőszaknak az analógiáját, amelyikkel húsz éve meggyanúsították. Egyedül ez tűnt logikusnak. Ugyan milyen más szöveggel vadászna a régi videóra?

Végül nem kellett semmit felelnem. Bond ugyanis újabb sort pötyögött be:

Oké. Saját.

Én pedig hátradőltem a székemen, és hátradöntött fejjel kilélegeztem.

21. fejezet: Az emlékeztető

Miután Bond megtette azt a gesztust felém, vagyis hát „BigFish01” felé, hogy elárulta, valóban saját a beígért videó, nekem is helyt kellett állnom. Írni vagy kínálni valamit, ami fenntartja az érdeklődését. Igen ám, de mit? Pontosan tudtam az összes környékbeli szórakozóhelyről, hogy melyik van bekamerázva, és melyik nincs, mert kellett a munkámhoz már jó párszor a felvételek tanulmányozása. A tulajdonos és a személyzet gondolkodásmódját is ismertem, hogy hol figyelnek oda a vendégekre. Illetve, hogy hol történhet meg bármi a dolgozók tudtán kívül - vagy akár a tudtukkal. De azért nem fogok odáig süllyedni, hogy valódi tippeket adjak ennek az embernek. Egyébként sem tűnt értelmes ötletnek földrajzilag behatárolni Finch felhasználónevét. Viszont most már nekem is engedményt kell tennem. Máskülönben be fog sülni az egész beszélgetés. Semmiképpen sem akartam hagyni, hogy kárba vesszen Finch munkája. Még képernyőképeket is készített erről a társalgásról. Fontosnak ítélte meg. Vajon miért? Ez a kérdés most már egyre lényegesebbnek tűnt. Mennyire törjem össze magam azért, hogy megtartsam Bond bizalmát?

Egyszerre beugrott, hogyan lehetett rá mód, hogy Finch többet tudjon meg Bondról, mint ami az eddigi jellegtelen, óvatos beszélgetésükből kiderült. Ha csetelt már vele a „Johann_The_Monster” profil alatt!

Pill, mindjárt írok, csak munkahívásom van - ütöttem be Bondnak, hogy ne tűnjön indokolatlanul furcsának az elhallgatásom. Aztán előkaptam Medlar laptopját, és kiraktam az asztalra. Beléptem az általa megadott felhasználónevek és jelszavak segítségével a gépbe. Működött flottul. Behívtam a titkosított böngészőt, majd a fórum bejelentkező felületét is. Némi keresgélés után megtaláltam, hol kell kipipálni, hogy ne legyen látható a profilom pillanatnyi elérhetősége. Csak utána mentem be. Még az hiányzott volna, hogy Bond kiszúrja, hogy Johann pont akkor jelentkezik be, amikor Finch szünetet tart! Kétszer is ellenőriztem BigFish szemszögéből, hogy biztosan ne legyek látható Johannként. Csak amikor már megnyugodtam efelől, akkor álltam neki keresgélni. Sajnos, itt is ugyanúgy működtek a beállítások, mint Finch gépén - nem mentődtek el a párbeszédek. Kip szerencsére felírta nekem, hogyan tudom előcsalogatni legalább a beszélgetések időpontjának a naplóit. Követtem az általa feljegyzett lépéseket, és megnéztem, hogy írt-e valaha is a „Johann_The_Monster” profil Bondnak. Nem találtam „Bond007” felhasználónevet az előzmények között.

Most újra a Medlar által felírt adatokat futottam át a papiroson. Észrevettem, hogy egy mappa elérési útvonalát is feltüntette nekem. Megnyitottam hát ezt a bizonyos mappát, és ott már láttam, hogy felhasználónként külön-külön almappákban letárolta a legtöbb beszélgetés lefényképezett képernyőképeit. Itt sem volt sehol „Bond007”. Ez a gyűjtemény a rendőrségnek talán hasznos lesz, de ha Bond nincs köztük, engem perpill aligha visz előrébb.

Rácsörögtem még Medlarra is. Feljegyzett ugyanis egy mobilszámot, ahol el tudom érni, ha kérdésem lenne a gépén találtakkal kapcsolatban.

Ő sem emlékezett „Bond007” nevű felhasználóra - vagy arra, hogy Finch említette volna bármikor is.

- Mi a fene? - motyogtam magam elé elégedetlenül. Annyira biztos voltam a feltételezésem helytállóságában!

Elköszöntem Medlartól. Kinyomtam a hívást, és csalódottan bámultam a képernyőre.

Már készültem bezárni a naplókat, amikor kiszúrtam egy előzményt. Egy „goldeneye” nevű felhasználót, akivel „Johann_The_Monster” úgy három hónapja többször is csetelt.

Bár nem vagyok kiköpött akciófilm-rajongó, annyit azért még én is tudtam, hogy a GoldenEye, vagyis az Aranyszem egy James Bond-film címe. Mi van, ha a profilok is összefüggnek?

Egyből belenéztem a Medlar által letárolt beszélgetéseknél „goldeneye” almappájába. Elég jellegtelen párbeszédet találtam. Hasonló bizalmatlan, kölcsönös puhatolózást, mint Bond és BigFish között. Semmi több. Próbáltam kiszúrni, mi kelthette fel Finch érdeklődését. Már ha egyáltalán „goldeneye” tényleg kapcsolódik Bondhoz.

És megláttam! Amikor a hobbikról esett szó, „goldeneye” azt írta, szereti a focit. Itt támadt egy kisebb - Medlart ismerve, szerintem jól kiszámítottan szándékos - félreértés, ugyanis Johann az amerikai focira kezdett válaszolni. A beszélgetőpartnere ekkor kifejtette, hogy az európai futballra gondolt. Meg, hogy a kedvenc csapata az Arsenal. Egyből előrébb dőltem ültömben. Egy angol csapat! Ráadásul londoni. A beszélgetés többi része nem tűnt figyelemre méltónak. Hamarosan kezdett elhalni a társalgás, és „goldeneye” végül egy idő után már nem is válaszolt. Medlar feljegyzése szerint a profil két hét után inaktívvá vált.

Ha ennek tényleg van bármi köze „Bond007”-hez, akkor igencsak figyelemre méltó. Annyi biztos, hogy megindokolja, miért érdekelte Finchet.

- Ezek után muszáj valamit küldenem ennek a fantasztikus Bondnak - törődtem bele nem nagy örömmel.

Visszatértem Finch gépéhez, és kikerestem egy videót az általa lementett, fórumról kapott linkek közül. Kimásoltam, és be akartam nyomni a Bonddal folytatott beszélgetésbe. Aztán viszont megállt az ujjam az utolsó kattintás fölött. Egyszerűen nem volt gyomrom tovább terjeszteni ezeket a felvételeket. Még a nyomozás érdekében sem.

Kitöröltem a linket az elküldésre váró üzenet szövegéből. Inkább egy e-mail címet ütöttem be. Egy kellően alvilági, de kisstílű seftes ismerősöm, „Calypso1966” elérhetőségét. Tőle szoktam pult alatt lehallgató kütyüket és tolvajkulcsokat venni. Netről szedtem az illetőt. Csak csetelni szoktam vele, élőben nem volt hozzá szerencsém. De egyszer még így is elárulta, hogy főként illegális gyógyszerekben utazik. Mindig is az volt az elméletem, hogy egy kikötői vámtiszt, aki az átkutatott vagy lefoglalt kétes árukból csen el ezt-azt az üzletkötéseihez. Persze, lehet, hogy csak én képzeltem el így. Mindenesetre, tökéletesnek ítéltem meg.

Ismered őt? - írtam Bondnak. - Rajta keresztül veszem a cuccot, amivel az italt meg szoktam turbózni. Nagyon jó árai vannak, 10% extra kedvezményt kapsz, ha mondod, hogy gqaeagfk0464 ajánlott. Kérdezz rá nála.

Úgy voltam vele, hogy kábszereket egyébként is tud szerezni. Ha rutinos a témában, akkor nyilván vannak is már jól működő beszállítói kapcsolatai. De ha nincsenek, akkor is talál a darkneten bármikor. Pillanatnyilag semmit nem jelent, hogy segítek neki új forrást keríteni, de baráti gesztusnak pont jó lesz. És ha egy szép napon netán magukkal rántják egymást „Calypso1966”-tal egy rendőrségi akció során, annyi baj legyen. Calypsóért sem fog vérezni a szívem.

Bond válasza lelkesnek tűnt: Jófej vagy, köszi. Ráírok.

Ezen a ponton elköszöntem tőle munkaügyekre hivatkozva, hogy még mindig én mutatkozzam érdektelenebbnek. Most ő jön majd egy szívességgel. Úgy éreztem, hamarosan újra jelentkezni fog, további tippek reményében.

Közben Mrs Blackhawk pont visszaért. Elment befejezni az utcai rablótámadásban elhunyt Mrs Greerrel kapcsolatos feladatát.

- Végeztem - jelentette be, kihúzva magát, amennyire púpos válla engedte. - Mostanra sikerült átnéznem mindent. A hölgy összes tárgyát átvizsgáltam és lefényképeztem.

- Jó nagy munka lehetett, köszönöm szépen a segítséget! - ismertem el, mert láttam rajta, hogy erre vár. - Előkerült a kulcscsomó?

- Nyoma sem volt.

- Akkor, ha a rendőrség nem talált rá az elhunyt táskájában, és az otthonában sincs, csak két lehetőség maradt. Lássuk az egyszerűbbet!

Rácsörögtem Litvin profra, hogy derítse ki nekem, leadta-e mégis Mrs Greer a pókerzsetonos kulcscsomót az Agykutató Centrum portáján.

A várakozás ideje alatt tovább nézegettem Finch munkaállományait. Litvin eközben érkező válasza nemleges volt. Mrs Greer nem juttatta el a kulcsokat a központ portájára a halála előtt.

Egyszer csak Quentin lépett be az irodába, én pedig azonnal rámeredtem:

- Te meg merre jártál?

- Csak ettünk egy-két palacsintát Elle-lel a munkája végeztével - igazgatta feszélyezetten szögletes szemüvegét. Sietve mondta tovább: - De nem a megszokott étkezdében, nyugi, hanem vadiúj helyet próbáltunk ki. És nem történt semmi veszélyes. Látod, itt vagyok épen, egészségesen.

- Gratulálok! - válaszoltam szarkazmustól csöpögő hangon.

Quentin inkább rá is tért a munkára:

- Sajnos, nem árulta el, hol volt a tűzriadó idején. De amikor szóba hoztam, most is éreztem rajta, hogy zavarban van. Valamit tényleg titkol.

- Elég valószínű. Csak ezzel így nem sokra megyünk. Gondolom, azt akarod javasolni, hogy újra találkozz vele, és folytasd a kifaggatását...

- Igen, az sem ártana. De valójában más jutott eszembe. Hogy elsősorban Deant kellene megkérdeznünk. Hátha ő nem sejti, hogy a húga direkt titkolózik, és így elszólná magát.

- Rendben, próbáld meg!

- Hát, ööö... Nem magamra gondoltam, hanem rád. Elle mesélte, hogy bejöttél a bátyjának.

Kétségbeesett kézsuhogtatással integettem Quentinnek, hogy ne Mrs Blackhawk előtt mondja, de elkéstem.

Az öregasszony kikukkantott a számítógépe képernyője mögül.

- Milyen remek hír, kedvesem! Pont jól mutatnátok egymás mellett, láttam a srác profilképét. Nem is sokkal idősebb nálad, ha jól emlékszem, harminckét éves.

- Nem lehet harminckettő, mert idősebb Elle-nél, aki 34 - válaszoltam azonnal.

- Akkor harmincöt - ismerte el az öregasszony, kis késleltetéssel.

- Tehát minimum öt évvel idősebb nálam. Mióta egyenlő ez az én korosztályommal?!

- Litvin professzort meg mindig bátorítod, hogy ne aggódjon amiatt, hogy Bill fiatalabb nála. És köztük vagy húsz év van...

- És Dean azt mondta Elle-nek - fűzte hozzá Quentin -, hogy be fog téged jelölni ismerősnek, csak nem akar túl lelkesnek tűnni. De holnap vagy holnapután...

- Hé! - állítottam le a szurkolócsapatot. - Az senkit nem érdekel, hogy nekem tetszik-e Dean? Ez a része a dolognak már irreleváns részletkérdés?

Quentin egyből szabadkozott:

- Persze, bocsi, nem azért mondtam... Csak azt hittem, jól érezted magad vele. Hogy azért mentetek át biliárdozni...

- Feltűnésmentesen a kocsmasportokra kellett terelnem a szót - vontam vállat. - A pókerzseton miatt. Kíváncsi voltam, lehet-e Elle tulajdona a Mrs Greer által talált kulcscsomó. Mert én, ugyebár, a nyomozásra is gondoltam, nem úgy, mint egyesek... Ja, és így sikerült megtudnom azt az eléggé figyelemfelkeltő adalékot is, hogy Dean szerint David Ross kiváló pókerjátékos.

Mrs Blackhawk idegesítő célzatossággal köhintett a háttérben:

- És ehhez biztos, hogy a fél délutánt kettesben kellett töltened Deannel?

- Atyaég, inkább váltsunk témát! - nyögtem fel. - Találtam valami furát Mr Finch gépén.

Mrs Blackhawk ekkor helyeslően bólogatni kezdett, mintha a legkevésbé sem lepné meg bejelentésem. Mintha arra számítana, hogy most fogom elővillantani, hogy Finch mégis csak egy bűnöző perverz volt.

- Itt az egyik munkaállományában - folytattam, kijelölve egeremmel a kérdéses sort. Quentin odajött megnézni.

- „Liszt kivonás, víz hozzáadás, sütési idő egyenlő” - olvasta fel hangosan. - Ez meg mi? Te érted?

- A legkevésbé sem - ismertem el. - Viszont a 22.222-es számú munkaállomány 22. sorának 22. cellájában van. Valószínűleg nem véletlen, hogy ilyen jól beazonosítható helyen. És semmi köze a táblázat többi cellájához. Mintha csak Mr Finch utólag írta volna be és rejtette volna el ide.

- Hogyan találtad meg?

- Egy ideje már nyitogatom sorban az úriember munkáit, mert a jelszavaknál volt egy olyan feljegyzés, hogy „Mandulakenyér emlékeztető: a Munkáknál”. Gondoltam, hátha ez azt jelenti, hogy egy fontos jelszó rejtőzik a munkái között. És most sikerült előásnom ezt a speckó bejegyzést.

- Nem pont úgy fest, mint egy jelszó.

- Hát, nem. - Eltűnődve megpöccintettem integetőmacskám aranyszínű karját. - Nézzük csak!

Előkerestem a Finch konyhájában Quentin által készített fotókat. Rémlett, hogy volt közte egy papír a férfi házi sütésű mandulakenyerének a receptjével. Hamarosan rá is leltem. Hiába néztem meg alaposan a kézzel írt papiros szövegét, semmi különöset nem tudtam felfedezni rajta. Kenyérhozzávalók felsorolása.

Quentin is velem böngészte a receptet:

- „4 és 3/4 bögre mandulaliszt, 2 bögre vöröslencseliszt, 2 és fél bögre víz, 2 evőkanál kókuszrost, 4 evőkanál útifűmaghéj...” Mi az az útifűmaghéj?

Nem bonyolódtam bele a válaszadásba, inkább azon morfondíroztam félhangosan:

- Még ha ki is tudnánk ebből számolni valamit, mire mennénk vele? Oszthatnánk-szorozhatnánk itt a számokat a végtelenségig.

- De lényeges lehet, ha ilyen jól elrejtette az emlékeztetőt.

- Én is ettől tartok. - Kimerülten megdörzsöltem a halántékomat. - Ezen még gondolkoznom kell.

Folytattam a két laptop tartalmának böngészését, és közben elkezdtem a Mrs Blackhawk által Mrs Greer otthonában lőtt digitális fotók átnézését is. Quentin leült a saját ügyfelei anyagait olvasni. Mrs Blackhawk pedig telefonálgatásokba merült a háttérben.

- Egy jó hír a nap végére - jelentette be egyszer csak az öregasszony. - Természetesen, ez is az én érdemem. Nem volt könnyű feladat, mert szinte mindenki kedveli Rossékat, és nem akartak semmi negatívat mondani róluk. Megtaláltam viszont a gyenge láncszemet.

- Gyenge láncszemet?

- Aki hajlandó lesz rosszat is mesélni. Egy lányt. Priya Ross másod- vagy harmad-unokahúga. A Best of India currybárban dolgozik kiszállítósként. Azt mondja, hogy ha legalább két hónapig kitesszük a faliújságra az étterme szórólapját, cserébe mesél nekünk David Rossról.

- Bájos - dünnyögtem magam elé. Aztán ráragyogtam az asszisztensemre. - Öntől viszont kiváló munka! Éreztem én, hogy sikerülni fog.

- Most, a vacsoraidő előtt tudna is beszélni veled, amíg nem sűrűsödnek be a kiszállítási teendői. Indulhatsz, kedvesem, a Best of India személyzeti bejáratánál vár rád. Ritika Chwala a neve.

Bár már alig vártam, hogy sajgó bokámat felpolcolhassam a legpuhább puffomra, most mégis egyből összekaptam magam. Rögtön megfeledkeztem a magamnak tett ígéretről, hogy becsületesen be fogom tartani a gyógytornászi tanácsokat, és eleget pihentetem a bokámat. Öt óra múlt, közel a vacsoraidő. Ritika Chwala hamarosan elérhetetlenné válik. Haladnom kell.

Siettem, ahogy tudtam, az irodaház kijárata felé.

A robogómra nem is volt szükségem, mert a Best of India a közelben üzemelt. Csak két-három utcára kellett eljutnom. Még ilyen rossz lábbal is gyorsabb voltam gyalog, mint a délutáni csúcsforgalomban járművel.

Márpedig most azonnal hallani akartam, hogy mivel fog előállni ez a bizonyos Ritika Chwala David Rossról.

22. fejezet: Az étkezde mögött

A Best of India currybár szürke mellékutcában helyezkedett el, egy éjjel-nappali gyógyszertár és egy kopottas társasház között. Amikor az épület háta mögé kerültem, a személyzeti bejárathoz, még kevésbé csábító környékre jutottam. Üres kartondobozok hegye és öt kóbormacska fogadott.

Nem voltam egyedül. A Best of India mögött megláttam a járdaszélen állni egy zömök, huszonéves lányt. Rövidre vágott, fekete haja bukósisakként keretezte arcát. Ha lehetséges, csak még gömbölyűbbnek mutatta. A ruházata hétköznapi, fiatalos: farmernadrág és sötét garbó, rajta egy élénksárga steppelt dzsekivel. Két-három mérettel kisebb bokacsizmájából kidagadt felvizesedett lábszára. A lány az elektromos kiszállítós járműve - valami háromkerekű csotrogány - oldalának támaszkodott. Épp tikka masalát lapátolt jóízűen a szájába egy műanyag dobozból.

- Helló! Miss Chwala? - léptem oda hozzá.

- Igen, igen, Ritika Chwala - nyújtotta felém a kezét. Én is bemutatkoztam.

Utána folytatta tovább az étkezést, mintha mi sem történt volna. Mivel nem szólt semmit, egy idő után nekem kellett megtörnöm a csendet.

- Az asszisztensem mondta, hogy Ön esetleg tudna segíteni Mr és Mrs Ross-szal kapcsolatban.

- Hogyne! - felelte két falat között. - Ott vannak a menük az ülésen, vedd csak ki nyugodtan! A legfelső mobilszámot majd karikázd be, az az én privát számom. Ott hívjanak a rendelésekkel, mert akkor plusz pénzt kapok a szüleimtől. Tegyél ki négyet-ötöt is bátran a faliújságra! Hátha valaki hazavinne belőle. Neked hozzak ki curryt a konyháról? Nyolc dollár ötven cent per adag. Meg biztos akarsz borravalót is adni, szóval egy tízes.

- Köszönöm, nem eszem húst - igyekeztem elhárítani a felajánlást.

- Van vega változat is. Nézd csak végig a szórólapot!

Kezdtem megérteni, hogy nem önkéntes a rendelés. Ha meg akarok tudni valamit, nem árt, ha kinyitom a pénztárcámat. Elvettem a járműve üléséről a menüket, és rápillantottam nem túl lelkes képpel a kínálatra.

- Akkor legyen egy palak paneer, és haladjunk! - közöltem kis olvasgatás után.

- Gondolom, rizzsel, lepénnyel, menüben. Húsz dollár.

Erre már inkább nem is mondtam semmit, csak odanyújtottam neki a pénzt.

- Lassit nem kérsz? A mangós elég jó. Nyolc dollár per pohár, plusz a borravaló. Egy tízes.

Olyan pillantást vetettem rá, hogy ezúttal már nem kínálgatott tovább. Becammogott a hátsó ajtón, és a konyhából kiszűrődő edénycsörgésben leadta a rendelést.

Az egyetlen, amit tisztán kiértettem, az az volt, hogy „Anya, csak féladagot szedjél neki!” A kisadag az étlap szerint tizenkét dollár lett volna menüben, szemben a teljessel. De elengedtem.

Ritika Chwala hamarosan újra megjelent. A saját kajáját már eltüntette benn, nekem meg a kezembe nyomott egy kisebb papírdobozt, amiből zöld spenótlé szivárgott. Inkább nekiálltam helyben megenni a hozzá mellékelt eldobható kanállal, mint hogy a ruhám vagy a dizájner táskám közelében legyek kénytelen elhelyezni.

El kellett ismernem, hogy ha más pozitívum egyelőre nincs is, az étel legalább mennyei finom. Az első vonakodó falat után már valódi lendülettel tüntettem el a palak paneert és a hozzá mellékelt lepényt.

- Máskor is fogsz itt vásárolni - állapította meg Chwala. Nem tudtam eldönteni, hogy a következtetése a jó étvágyú táplálkozásomnak szól, vagy inkább újabb burkolt lehúzási kísérlet. Akármelyik is volt, a fülem botját sem mozdítottam rá. Befejeztem korai vacsorámat, aztán a kezébe nyomtam a szemetet:

- Köszi!

Volt benne annyi, hogy legalább ezt elment kidobni.

- Tehát, Rossék! - szóltam rá, amikor visszatért.

- Rossék... - ismételte el, nekitámaszkodva futárjárműve oldalának. - Mindenki imádja őket, de én tudom, milyenek valójában. Két felkapaszkodott senki. Közben meg olyan nagyra vannak magukkal. Az egész családom, amióta az eszem tudom, mindig Priya nénémhez hasonlítgat. Hogy ha eleget tanulok, akkor majd én is olyan okos leszek, mint ő. Hogy egy napon, ha csak fele annyira vinném, mint ő, már valaki lehetnék... Na meg, találhatok egy olyan jó férjet, mint a David. Mintha érdekelne is engem az iskolapadban görnyedés!

Megállapítottam gondolatban, hogy nemcsak tanulatlan, hanem irigy és rosszindulatú is, ami nyomozási szempontból tökéletes kombinációt jelentett számomra. A tanúk közül ez az egyik kedvenc embertípusom. Egyből jobb kedvre derültem. Hangosan viszont csak egy sablonos együttérző megállapítást tettem:

- Elhiszem, hogy rendkívül idegesítő lehet.

- Ne tudd meg! Priya néném így, Priya néném úgy. Pedig annak idején, amikor egyetemre járt Londonban, még mindenki csak fanyalgott rajta, hogy minek neki a diploma, ahelyett, hogy végre férjhez menne... Tudom, mert egyszer mesélte. Most meg már istenítik! Pedig nem is olyan nagy dolog a munkája. Mégis, mit csinálnak a drágalátos férjével? Egész nap a mikroszkópot tologatják. Bárki el tudná végezni. Viszont az a kikent-kifent sznob igazgató kitömi pénzzel a zsebüket, és azóta ők lettek az álompár a család szemében.

Megpróbáltam a férjre irányítani a figyelmet:

- David Rosst miért kedvelik ennyire?

- Ha én azt tudnám! Lehet, hogy csak amiatt, mert két fiuk is született. Apám meg anyám is mindig fiút akart volna magának.

- De a gyerekek később születtek, mint Rossék megismerkedése, szóval...

- Ja, hát eleinte még nem is voltak így szétcsúszva tőle a rokonok - vágta rá. - David bá’ mesélte, hogy évekig meg sem hívták őt a családi összejövetelekre. Mert hogy nem ő volt Priya néném kinézett férjjelöltje, és a család beleegyezése nélkül házasodtak össze. Aztán, amikor jöttek a gyerekek, a család végül meglágyult. És tény, hogy utána már gyorsan megkedveltette magát. Társasági ember, és jó a humorérzéke, meg kell hagyni.

- De Ön szerint lapul valami a felszín alatt?

- Hát persze! Ha másokat kérdezel, ők majd csak ajnározzák, hogy milyen kellemes, intelligens ember, de ne higgy nekik! Én mindig is láttam rajta, hogy van benne valami nyomasztó. És, szerintem, Priya nénémet sem hordozza úgy a tenyerén, mint azt anyámék képzelik.

- Mit ért az alatt, hogy nyomasztó?

- Túl kontrollálóan viselkedik. Amikor Priya nénémmel beszélgetnék kettesben, ő egyszer csak megjelenik, és beleszól a társalgásba. Mintha bárki is kérte volna! Vagy ha kérdezek valamit Priya nénitől, ő válaszol helyette. És folyamatosan rajta tartja a szemét a nagynénémen. Akármikor megyek hozzájuk látogatóba, ő mindig ott van.

Csináltam egy-két feljegyzést a telómon, aztán felnéztem újra:

- És még?

- Egyszer volt egy elég gyanús dolog.

Vártam, hogy hozzátesz valamit, de elhallgatott.

- Mi volt az? - kérdeztem rá, nem kevéssé türelmetlenül.

- Nem kérsz mégis egy lassit?

Éreztem, hogy egy ér lüktetni kezd a nyakamnál. Végül mégis nyugalmat erőltettem magamra:

- Egyetlen kispohár mangó lassit, köszönöm.

- Tizenöt dollár lesz.

- Az előbb még csak tíz volt...

- Adok hozzá neked egy kókuszgolyót is ajándékba. Na?

Beláttam, hogy nincs értelme leállnom vitatkozni. Kiperkáltam a kért összeget, ő meg elcsoszogott ismét a konyhába.

Amikor már a gyümölcsös-joghurtos italt kortyolgattam, Chwala végre hajlandó volt folytatni:

- Szóval, a gyanús eset. Kiderült, hogy David bá’ nyilván még Priya néném üzeneteit is olvassa. Nemrég egyszer elszólta magát egy összejövetelen egy olyan hétvégi tervvel kapcsolatban, amiről elvileg nem is tudhatott volna. Épp csak percekkel előtte írtam Priya nénémnek. Személyesen nem is beszéltek közben. Hát, ha ez nem hátborzongató, akkor semmi!

- Próbált Ön a nagynénjével ezekről a rossz érzésekről beszélni?

Megvonta a vállát:

- Semmi közöm hozzá.

Ahhoz képest a kibeszélése jól megy...

- De azért egyszer megemlítettem neki - mondta végül, valószínűleg megérezve egy árnyalatnyit a bennem felsejlő gondolatokból. - Rákérdeztem, hogy nem sok-e neki néha a férje.

- És?

- Elhessegette annyival, hogy nem érthetem, mert kívülálló vagyok. Hogy ennyi év után már összecsiszolódtak. Figyelj, végül is az ő dolguk! Ha ők így jól elvannak...

Odaadtam neki a kiürült poharamat és a mellé elfogyasztott kókuszgolyó szalvétáját.

- Finom volt? - kérdezte.

Olyan érzésem támadt, hogy ez beugratós kérdés, így csak mindenféle állásfoglalás nélkül hümmögtem rá.

- Már csak azért kérdezem - adott magától is magyarázatot -, mert a kókuszgolyóból vásárolható egész adag is, mindössze nyolc dollárért. Vigyél be az irodádba! Csomagolok az öreg néninek, aki telefonon hívott. Dolgozik még ott más is rajtatok kívül?

- Nem, dehogy! Ketten vagyunk.

- Tehát két adag jó lesz holnap reggelire?

Elegem lett.

- Nem kell több desszert, köszönjük!

- Akkor David bá’ sportfogadásairól már ne is meséljek?

Beállt egy kis csend.

- Igazad van, mégiscsak kérünk két adag kókuszgolyót - mondtam.

Ritika Chwala újra eltűnt a konyhában. Amikor visszatért, két dobozt nyomott a kezembe. Volt bennük kábé három-három incifinci kókuszgolyó.

- Borravalóval együtt húsz dollár lesz.

Megadtam magam, és a fogam összeszorítva fizettem. Éreztem, hogy kezd a mondandója végére érni, ezért már csak kis időre kellett megőriznem a higgadtságom. Eltettem a táskámba a desszertet, és visszafordultam a lányhoz.

- Arjun bácsitól hallottam - mesélte Chwala -, hogy voltak David bá’-nak ezek a fogadásai. De ne csak úgy gondold ám, hogy egy-két totószelvény! Hanem igazi nagy tétekben, mindenfélére. Lóverseny, foci, baseball... És állítólag többször is elég sokat veszített. Kártyázni szintén rengeteget szokott. Egyszer még a házra is hitelt kellett felvenniük miatta...

- Lehetséges, hogy a kulcscsomóján is pókerzseton lóg? - kérdeztem közbe.

- Azt nem tudom, de nem lepne meg. Na, de, amit Arjun bácsitól hallottam... Rossék akkora adósságokba keveredtek David bá’ sportfogadásai miatt, hogy majdnem elúszott még az a felvágós családi házuk is. Arjun bácsinak kellett kölcsönadnia nekik, hogy ne kerüljenek utcára. És akkor David bá’ elvileg ünnepélyesen megígérte, hogy felhagy a fogadásokkal. Ez már több mint egy éve volt. Egy hónapja, Deepak bácsi születésnapi összejövetelén viszont mit látok? David bá’ elvonulva ücsörög az emeleti folyosón. A mobilján pötyög. Úgy tettem, mintha a mosdót keresném. A válla felett pedig belelestem, hogy mit nyomkod a telefonján. És tudod, mit? Online blackjackezett!

Még jó, hogy ő szólja meg David Rosst, amiért beleolvas mások privát üzeneteibe...

- Értem, köszönöm - írtam fel magamnak ezt a részletet is kifejezéstelen arccal. - Van még más egyéb is?

- Más most nem jut eszembe.

- Akkor nem tartom fel tovább a munkájában. Köszönöm a kedves segítségét!

Adtam neki egy névjegykártyát, hogy ha bármi még eszébe jutna, hívjon. Hosszan nézte a darab papírt, mintha - sajnálatos módon - egy életre memorizálni akarná az elérhetőségeimet.

Amikor felnézett, felcsillant a szeme.

- A rizspudingot szereted?

Válasz nélkül elsétáltam az utca vége felé. Amint a kanyaron túlra - és látótávolságon kívülre - értem, belevágtam az első útba eső lakásajtó postaládájába Ritika Chwala szórólapjait. Ezek után eszem ágában sem volt kiplakátolni őt az irodám előtt. Épp eléggé visszaélt már a helyzetével.

Eredetileg még tűnődtem rajta, hogy otthon várjam-e meg Quentint. Most viszont már sürgősen egyeztetni akartam vele és az asszisztensemmel a frissen megtudott részletekről. A kókuszgolyókat is oda akartam ajándékozni Mrs Blackhawknak, mert tényleg megérdemli. Így hát, átkeltem a forgalmas főúton, és befordultam egy keskeny utcácskába, hogy levágjam az irodaépületig hátralévő távolságot.

Ekkor egy rongyos srác sodródott az utamba. Bő farmerdzsekit, farmergatyát és foszladozó szürke tornacipőt viselt. Hiányos fogsorú szája felől erős hagymaszag tolult az arcomba.

- Hellóka! Van pár cented, bébi?

Még pont ez hiányzott Ritika Chwala után! Már alig maradt készpénzem, és egyébként sem volt szokásom adakozni.

Megkerültem volna a fickót egy sima „Nincs!” válasszal, de úgy lépett, hogy továbbra is az utamban legyen.

Erre már erélyes mozdulattal félretoltam, hogy elsiethessek mellette. Csakhogy nem tágított. Megint megakadályozott, hogy továbbmenjek.

Észrevettem, hogy a szűk utca másik vége felől is egy rongyos alak közeleg felém, elég fenyegetően. Az összehangolt mozgásukból gyanítottam, hogy nem szimpla kéregetők.

Nem vártam több inzultusra. A táskámba süllyesztettem a kezem a medveriasztó spray-mért. A velem szemben topogó fickó kezében viszont már villant is a bicska. Nem volt időm spray-t keresgélni. A földre vetettem magam, és a férfi által megkezdett szúrás fölöttem zúgott el a levegőben. A lendület magával rántotta a pasast, aki így áttaknyolt rajtam.

Kihasználtam a pillanatnyi hátrányukat, amíg a késes összekapja magát, a társa meg még nem ér ide. Végre előrángattam a medvespray-t a táskámból.

Hiába, elkéstem. Az újonnan érkező fickó is rám vetette magát, és a teljes összegabalyodásban a flakon kirepült a kezemből.

Esélyem sem volt megtalálni. Nem láttam semmit, mert egy vodkaszagú dzseki foszlásoktól sprőd ujja - és benne egy csontos kar - az arcomba vágódott. Szerencsére, nem az orromat törte el, csak a fél arcomon csattant az ütés. Így is csillagokat láttam, de legalább nem eredt el az orrom vére. A vér esetleges szétfröccsenése még a látásban is akadályozhatott volna. A járomcsontom zúzódása is épp eléggé kizökkentett a küzdelemre koncentrálásból. Közben azért próbáltam lerúgni magamról legalább az egyiküket. És gondolatban fohászkodtam, hogy ne találjanak el a bicskával.

Az egyik üvöltözni kezdett artikulálatlanul. Annyit értettem ki belőle, hogy a társa állba rúgta. Amíg egymással tusakodtak, sikerült a talpam nekifeszíteni a járdának, és kicsúsztam alóluk, mint egy szerelő a gépkocsi alól.

Felpattantam. Rohanni próbáltam az utca vége felé. Segítségért kiáltottam, de tartottam tőle, hogy itt aligha hallhat meg bárki is. Ha viszont a főutcára kijuthatnék...

Közben már mindketten talpon voltak, és újra belém csimpaszkodtak. Ezúttal már összehangolva a támadást, izomból nekitaszítottak a legközelebbi falnak. A homlokom érdes felületnek csapódott.

Megragadtam az alkalmat, és szándékosan összezuhantam az épület tövében, mint egy zsák. Bármennyire is éles szúrás sajdult a fejembe, nem jajdultam fel. Helyette inkább becsukott szemmel mozdulatlanná váltam. Meg sem pisszentem, csak feküdtem a koszban. Úgy tettem, mintha totál kiütöttek volna.

Az előbbi villámgyors események után most egészen hirtelen lett csend. Ők sem mozdultak.

Kivártam.

Porban heverő testem felett végül nem túl épületes párbeszéd alakult ki:

- Sz’ted lélegzik még?

- Mi vagyok én, tán tüdőszűrős doki?

- Nézzed má’ meg közelebbrő’!

- Persze, hogy osztán rákerüljön az ujjlenyomatom...

Az egyikük felharákolt valami ocsmányat a torkából, és a járdára köpött. Úgy látom, a DNS miatt nem aggódnak. Meglehet, az már meghaladja a szellemi képességeiket.

A köpködős ezután indulatosan közölte:

- A nyanyát is te barmoltad el, Bieber! Szóval, van mit gyakorolnod. Ellenőrizzed csak!

- Mi az, hogy elbarmoltam? Az is meghótt, nem?

- A mentőben! Mer’ mázlink volt. Ha rajtad mú’t vóna, elkapirtyolhatott vóna száz évig is. Osztán annyi lett vóna a lovettának...

- Chilleljél má’, haver! Oké, megnézem a csajszit, oszt húzhatunk.

Megéreztem a forró, hagymaszagú leheletfelhőből, hogy a Biebernek szólított alak fölém hajol. Elérkezett az én pillanatom. Lerántottam magam mellé a pasast, és fejjel előre betaszítottam a fal mellett sorakozó szemetes zsákok közé. A lendület és a váratlan támadás miatt nem tudta visszanyerni az egyensúlyát. Bebucskázott a lomok közé.

Én meg felugrottam, és rohanni kezdtem újra az utca vége felé. Most is segítségért kiáltoztam. Csak egy forgalmas útra kell kijutnom...

Egy pillanatra már felderengett előttem a menekülés kilátása. Azonban ismét utolértek.

Egy bicskaszúrás elől megint sikerült a földre buknom - úgy tűnik, a késes Bieber nem tanult az előzőből -, de a társa már lóbálta felém a medvespray-m flakonját. Rátalált a kavarodásban!

Mégsem adtam meg magam. Az előbbi párbeszéd után már tudtam, hogy meg akarnak ölni. Nincs más esélyem, mint küzdeni. Felfelé rúgtam, és telibe találtam a medvespray-t lobogtató fickó könyökét. Elejtette a flakont, és hangosan káromkodni kezdett. A másik újra nagyot szúrt felém. Oldalra gördülve kitértem előle, arccal csapódva az utca mocskába.

Szinte semmit nem láttam már a portól, mégis próbáltam dulakodni. Már egyre céltalanabbul. A bicskát még egyszer sikerült eltérítenem a lábam egy rúgkapálásával, de a következő szúrások valamelyike biztosan célba fog érni...

Be kellett látnom, hogy semmi esélyem. Ketten vannak egy ellen, és náluk a fegyver.

Raulra gondoltam, és arra, hogy az utolsó tettem, amire emlékezni fog, az a fred-nakamura-parancsnokos bealakításom. Vajon örökre haragudni fog érte? Vagy a véres végzetem hallatán megsajnál és megbocsát?

A bicska nélküli férfi elengedett, így kicsit kiszabadultam, és jó erősen hasba rúgtam a bicskást. Ő egy időre harcképtelenné vált. A társa viszont csak azért tartott szünetet, hogy fegyverfélét kerítsen magának. Már rohant is rám a kezében lóbált, porból felkapott deszkadarabbal. A másikuk meg a bicskával hadonászva készült újabb szúrásra.

Ekkor a kereszteződésben megjelent egy szőke, negyvenkörüli nő. Szapora léptekkel épp tovasétált volna, valószínűleg ösztönösen igyekezve magát távol tartani a mellékutcákban zajló hitvány tevékenységektől. Én viszont sikítozni kezdtem, hátha eljut odáig a hangom még a főút forgatagának zaján keresztül is. A nő valóban megtorpant, és vetett egy felületes oldalpillantást az eseményekre. Amint felfogta, mit lát, futva közeledett felénk.

- Hagyják békén azt a nőt! - kiáltott rá a támadóimra. Megspékelte még egy hazugsággal is: - Kihívtam a rendőröket, mindjárt ideérnek.

Ekkor a bicskás alak helyettem az érkező nő felé ugrott. Már láttam lelki szemeimmel, ahogyan a rongyos férfi ezt a szegény segítőkész járókelőt leszúrja. Ekkor azonban váratlan dolog történt. A nő ugyanis villámgyors, jól irányzott önvédelmi mozdulattal kicsavarta a férfi csuklóját, épp mielőtt a penge célba érhetett volna. A kés messzire repült. Csilingelve koppant a betonon.

A férfi felordított fájdalmában. A nő pedig már fel is kapta a földről az elgurult medveriasztó spray-met, és a támadókra szegezte a flakont. Nem kellett használnia, mert ezen a ponton a rendőrség említése valószínűleg eljutott a két nem túl eszes alak tudatáig. A medvespray fenyegetésével együtt végre megtette hatását. A kezét magához szorító férfi sarkon fordult, és elrohant. A társa kis fáziskéséssel követte, pucolás közben azért még begyűjtve cinkosa elejtett bicskáját. Mindketten eltűntek a keskenyebb utcák felé.

Megpróbáltam feltérdelni, de visszazuhantam a porba. A megmentésemre siető nő odalépett elém.

- Jól vagy? - Kinyújtotta felém a kezét, és felhúzott a földről.

- Azt hiszem... megmaradok... - nyögtem.

- Megkéseltek?

- Nem, szerencsére, ezek csak kisebb zúzódások.

A nő mégis végigvillantotta rajtam a tekintetét, mintha nem hitte volna el a válaszomat. Aztán, amikor meggyőződött róla, hogy tényleg csak egy horzsolás vérzik a kulcscsontomon és nem egy bicskaszúrás nyoma, fél szemöldökét felvonva lenézett a másik kezében tartott flakonra. A felágaskodó grizzly medve és a fogát csattogtató veszett kutya logójára.

Így, hogy ott álltam vele szemben, és sikerült kipislognom a koszt a szememből, azonnal ráismertem. A magassarkú térdcsizmát és alakra álló, méregzöld gyapjúkabátot viselő, platinaszőkére melírozott hajú nőt ugyanis épp elégszer láttam a nyomozási anyagaim képein.

- Anita Carroll... - suttogtam elképedve.

23. fejezet: Anita Carroll

- Épp téged kereslek. Még jó, hogy nem hagytam holnapra - pillantott fel Carroll a spray tanulmányozásából. Jó tempósan beszélt, és a gesztusai is olyan sebesek voltak, hogy alig bírtam követni. - Te vagy Frida, igaz? Felismerlek a tavalyi hírekből. Frida Lorne, magándetektív?

Csak erőtlen bólintásra futotta tőlem.

- Remélem, nem bánod, hogy elriasztottam a rajongóidat. - Rám kacsintott, aztán segített leporolni a csupa kosz télikabátomat.

Poénjával sikerült mosolyt csalnia az arcomra, és végre kicsit magamhoz tértem az átéltek megrázkódtatásából.

Felmutatta felém a medveriasztó spray-t:

- Tiéd?

- Igen, köszönöm - süllyesztettem el a táskámban a flakont, mielőtt még több kérdésre adhatna okot.

Ám Carroll ekkor már más felől érdeklődött:

- Akarod, hogy tényleg rendőrt hívjak?

Jól gondoltam, hogy csak hazudott a zsarukról. Azonnal beavatkozott, amint az utca végéről meglátta a jelenetet. Nem volt ideje elővenni a telefonját, nemhogy bárkit is felhívni. Még szerencse, hogy a két jómadár nem fordult felé a felbukkanása pillanatában.

- Nem... talán inkább ne most rögtön... - motyogtam. - Először végig kell gondolnom, mit jelent ez az egész.

- Innod kéne valami cukros löttyöt a sokkra. Gyere! - Már terelt is a főutcára, a legközelebbi presszó bejáratához. - Közben eldöntheted, mi legyen.

Én még mindig mintha félálomban járnék, úgy követtem. Carroll leültetett az üvegtáblás bejárathoz legközelebbi asztalnál, a lapradiátor mellé, hogy jéggé dermedt tagjaim felolvadjanak. A felszolgálótól kért nekem egy forró teát négy-öt kanál cukorral.

Amikor már átmelegedtem a kerek, rózsaszínre lakkozott asztal mellett, és az édes szirup is hatott, összeszedtem a gondolataimat. De most kezdtem csak egyre kínosabban érezni magam.

Én olyan első találkozásról ábrándoztam, ahol mondjuk hősiesen megmenthetem Carrollt valami nagy bajtól, és egyből lenyűgözöm zseniális detektívténykedésemmel. Helyette viszont még neki kellett kihúznia engem a pácból. Elég ciki.

Próbáltam most már értelmes és professzionális benyomást kelteni, ahogy szembefordultam vele - remélhetőleg nyugodt, hozzáértő ábrázattal.

- Anita, te jól vagy?

Nem tudom, miért kezdtem tegezni. De miután tinikoromban pár hónapon át annyit olvastam róla, hogy szinte a mindennapjaim része volt, természetesnek tűnt, hogy a keresztnevén szólítsam.

- Persze, nem sérültem meg - mondta rá azonnal.

Nem az előző eseményekre értettem a kérdésemet, de végül nem pontosítottam.

- Strauss említette, hogy keresel - közölte aztán, továbbra is pergő nyelvvel, mielőtt újra megszólalhattam volna. - Épp úton voltam a névjegykártyádon szereplő iroda címére, amikor megláttalak a csövesekkel.

- Igen, beszélnünk kellene egy nyomozási ügyemről. Köszönöm, hogy eljöttél - mosolyogtam rá, igencsak hálásan az időzítésért, majd hozzátettem: - És örülök, hogy Mr Medlar tolmácsolta az üzenetemet.

- Szerintem, nem bánta, hogy a kétszázadik és a kétszázegyedik „Fogalmam sincs, miről beszélsz, Anita” közé be tudott szúrni egy változatosabb nekem szóló mondatot is.

Carroll keresgélni kezdett a táskájában. Frissen csináltatott műkörme volt, de a vadonatúj gyöngyházszínű zselé sem tudta maradéktalanul elrejteni a körömágyát borító sebeket. Az árulkodó jeleket, hogy korábban véresre rágta a saját körmét.

- Nos, mi után nyomozol? - kérdezett rá közben, nem hagyva túl sok időt gondolkodásra.

- Egy húsz évvel ezelőtti nemi erőszak és egy idős hölgy mostani meggyilkolása után.

- Nekem ez olyasminek hangzik, amit a rendőrség feladata kivizsgálni.

A hangsúlya némileg lehervasztó volt. Mintha arra célozna, hogy nem vagyok tisztában a saját munkám illetékességi köreivel.

- Van egy pár csavar az ügyekben - adtam ködös választ, hátha felkelti az érdeklődését a megfogalmazás. Helyette viszont rosszul leplezett, lesajnáló ajakbiggyesztés derengett fel a szája sarkában. Úgy látom, hangzatos szövegekkel nem fogom levenni a lábáról. Már kezd is nagyképű pancsernek elkönyvelni. Felgyorsítottam, mielőtt totál elkaszálom magamat: - Bizonyos bonyodalmak miatt végül nálam kötött ki a nyomozás. Megengeded, hogy feltegyek néhány kérdést?

- Persze, kérdezz nyugodtan! De cserébe válaszolnál te is, ha nekem támadnak kérdéseim?

- Megegyeztünk.

Carroll villanásnyi kézintéssel jelzett a felszolgálónak, és újabb cukros teát kért nekem a folytatáshoz. Magának pedig rendelt egy nagy pohár száraz fehérbort. A felszolgáló fordult is volna a pult felé, hogy előkészítse italainkat.

- Inkább egy teát nekem is - helyesbítette Carroll a rendelését körülbelül olyan lelkesen, mintha gyászhirdetés szövegét diktálná.

Kibírtam bármiféle reakció nélkül, és inkább a jegyzeteim elővadászásával foglalkoztam, a telómat nyomkodva.

Amikor felnéztem, már Carroll előtt is toll meg füzet pihent. Épp rutinos mozdulattal felbiggyesztett egy olvasószemüveget az orrára.

Nem akartam elborzadni a jegyzetfüzet láttán, de nem sikerült ellepleznem a viszolygásomat.

Carroll elértette az arckifejezésemet. Átnyúlva az asztal fölött biztatóan meglapogatta a kezemet. Olyasmi gesztussal, mintha továbbra is valami szerencsétlen kis libának tartana, de próbáltam elhessegetni ezt az érzést.

- Nyugalom - mondta közben. - Nálam nem ott kezdődik a hírérték, hogy épp kivel jársz.

Nagyszerű. Szóval még a Sorbet-showban való felbukkanásaimról is tud... Abban hangzott el ugyanis a magánéletem egy-két erősen pletykaértékű aspektusa. Kezdtem végképp siralmasnak ítélni a bemutatkozásomat. Már esélyt sem láttam a mentésre, csak lemondó sóhajjal annyit feleltem:

- Elsősorban nem rólam van itt szó, hanem arról, hogy ez az ügy elég sok bizalmas szálon fut.

- Nem publikálnék olyasmit - vágta rá -, amivel veszélybe sodornám egy bűnügyi nyomozás sikerét, vagy megsérteném tisztességes emberek jogait. Ha valamit cikkbe akarok foglalni, te leszel az első, akinek megmutatom a vázlatot, mielőtt elküldeném szerkesztésre, jó?

Persze, akkor is mondhatná ezt, ha az ellenkezőjét tervezné. Nyilván megpróbálna hamis ígéretekkel megnyugtatni. Én, aki a néhai Marta Sorbet talkshowján és Vaughn Hoolock mostani lejárató műsorán - vagy Zoey Vinson hatásvadász helyi vlogján - szocializálódtam, már semmin sem lepődtem volna meg. De Carroll esetében konkrétan tudtam, hogy igazat mond. Így még egy elmés visszaszóláshoz sem tudtam ihletet meríteni.

- Elnézést, csak... - kezdtem volna jobb híján.

- Megértem.

Nem kellett erre semmit mondanom. Most legalább már nem ült Carroll arcán ellenszenv, szimplán komoly volt. Vagy sikerült jobban lepleznie.

- Akarsz majd kérdezni az Irakban történtekről is? - tudakolta hirtelen, még az eddigieknél is élesebb kapcsolással. - Már csak azért, mert akkor lehetőleg kezdjük azzal! Essünk túl rajta, és a kevésbé személyes vonatkozásokat hagyjuk későbbre!

- Hát, attól függ. - Eltöprengve megcsavargattam egyik rövidre vágott tincsemet. Nem számítottam rá, hogy minden bevezető nélkül a legdurvább témába kell belevágnom. Annak viszont örültem, hogy nyílt lapokkal játszik, és rólam is kapásból feltételezi, hogy képben vagyok. Kétlem, hogy Medlar árulta volna el neki becsületesen, mi mindent tudok. Valószínűbb, hogy Carroll magától rakta össze. Legalább ennyi jó pontom van a szemében a nyomozói képességeim javára. Úgy döntöttem, cserébe én is őszinte leszek vele: - A katonai tábornak nincsen szorosabb köze az általam vizsgált ügyhöz. De ha szeretnéd, hogy segítsek neked feltárni a Mr Medlar által elhallgatott titkokat, akkor muszáj lesz kérdeznem Irakról is. Máskülönben nem fogom megérteni a teljes képet. Szóval, tiéd a döntés!

Mintha váratlanul érte volna, hogy ilyen formában felkínálom a segítségemet, mert nem válaszolt azonnal. A kis szünet után viszont pergett is a felelete:

- Azt kérdezel tőlem, amit csak szeretnél. Tudni akarom az igazságot.

- Igyekszem nem túl sok részletet feszegetni, csak amit muszáj tudnom ahhoz, hogy tisztábban lássak - ígértem. - Már majdnem mindent kikövetkeztettem. Legalábbis, remélem. De azért jó lenne hallani, hogy a te szemszögedből hogyan történtek az események. Megláttad ugyebár egy napon, úgy kilenc éve a katonai táborban ezt a Strauss hadnagyot, aki eléggé hasonlított Jan Ludwikra. És pont Johann volt a keresztneve.

Carroll nem mutatta, hogy meglepte-e a jól informáltságom.

- Igen - felelte egyszerűen -, attól a pillanattól meggyőződésemmé vált, hogy Ludwik rejtőzött el így a hadseregnél, álnéven. El tudtam képzelni, hogy miféle ügyleteket bonyolíthat. Nem is volt kérdés, hogy nyomozni fogok utána.

- Strauss hadnagy hogyan fogadta ezt a fajta figyelmet?

- Rendkívül nyugodtan. Tagadta, hogy más lenne, mint akinek mondja magát. Nem irritálta a kérdezősködésem, és a legnagyobb lélekjelenléttel adagolta az újabb meg újabb hazugságait. Ami egyébként az első arra utaló jel volt, hogy mégsem lehet ő Ludwik.

- Miért?

- Mert Ludwiknak körülbelül olyan temperamentuma volt, mint egy kitörőfélben lévő vulkánnak. - Carroll lenézett frissen érkezett teájára olyan arckifejezéssel, mintha a szíve mélyén reménykedett volna abban, hogy a felszolgáló mégiscsak elfelejti a borrendelés utólagos módosítását. Aztán sietve újra megszólalt: - Ludwik a szemem láttára törte el az egyik bűntársa állkapcsát, csak mert az illető nem kérdezte meg tőle, hogy ő is kér-e cigit. Persze, a hadseregnél megjátszhatta volna magát a látszat kedvéért, de hat évvel korábban az emberkereskedőknél nem keltette egy agytröszt benyomását. Kétlem, hogy bármilyen vállalhatóbb álcát fenn tudott volna tartani velem szemben. Fel sem fogta volna, hogy mit kell lepleznie, vagy mit nem. Igaz, nem sokszor találkoztam Ludwikkal, szóval ezek inkább csak az én fejemben megjelent képek voltak róla. Nem akartam teljes mértékben rájuk hagyatkozni. Annyi biztos, hogy Strauss viselkedése a legkevésbé sem emlékeztetett rá.

Carroll beleivás nélkül feladta a teája gondolatát. Hátradőlt a székén, miközben elgondolkodva alsó ajkába harapott. Csodáltam, hogy őt nem zavarja a szék kőkemény támlája. Én az első kísérlet után felhagytam azzal, hogy megtámasszam a hátam. Mondjuk, aki hónapokat töltött egy nyugat-ázsiai börtönben a korrupcióellenes leleplező cikkei miatt, azt egy ilyen kényelmetlenség aligha érinti meg. Carroll valóban nem adta jelét, hogy feltűnt volna neki a gerinccsikorgató háttámla. Egyébként is messze a múltban jártak a gondolatai.

- Ezt csak így utólag látom már tisztán - mondta halkan, de továbbra is tempósan. - Akkor annyira erősen beleképzeltem Ludwikot ebbe a katonába, hogy senki sem tudott volna meggyőzni az ellenkezőjéről. Hány meg hány interjút készítettem, szinte mindenkivel, aki életében egyszer is szóba állt Strauss hadnaggyal! Hány éjszakát töltöttem régi újságcikkek böngészésével, évkönyvek bújásával, internetes keresgéléssel! Ben egy idő után már nem szerette, hogy folyton Strauss után nyomozok. Ja, igen, Bennek hívták az akkori szerelmemet. Illetve hát, az utolsó szerelmemet, mert azóta sem éreztem semmit a párkapcsolataimban. És nem is hiszem, hogy fogok már.

Nem mutattam, hogy magánéleti részletekkel is képben vagyok. Örültem, hogy így kitárulkozik. Láthatóan tényleg készen állt rá, hogy bármilyen kérdést tisztázzon az igazságért cserébe. Nem akartam, hogy esetleg elbizonytalanítsa az, hogy olyan mélyre áskáltam a múltjában, hogy még az exét meg a szomszédját is kivallattam.

- Ben miért nem örült ennek a nyomozásnak? - kérdeztem inkább, információhiányt tettetve.

- Azt mondogatta, hogy túl veszélyes. - Carroll arckifejezése kicsit tanácstalannak tűnt, mintha nem tudná pontosan megfogalmazni, mi játszódhatott le a pasija fejében.

- Volt más oka is?

- Nyilván zavarta, hogy ennyi energiát szánok erre a kutatásra, és nem csak a családalapítási terveinkre koncentrálok. Tény, hogy egy idő után már többet gondoltam a hadnagyra, mint Benre, és jóval több időt töltöttem a nyomozással, mint bármi mással. Szóval, ha őszinte akarok lenni, nem volt alaptalan, hogy Bennek elege lett. Persze, akkor még nem láttam be. Csak az érdekelt, hogy válaszokat szerezzek a kérdéseimre.

Ez viszont még mindig nem az volt, amit hallani akartam. Homlokráncolva gondoltam vissza arra, hogy Ben Flores milyen meggyőződéssel hitte, hogy Carrollnak viszonya is volt Strausszal. És Flores nem úgy nézett ki, mint aki minden alap nélkül képzelődik, ráadásul majdnem tíz év múltán is.

- Semmi nem történt a hadnagy meg közted? - kockáztattam meg végül az egyenességet.

Carroll szemöldöke felugrott. Elég meglepettnek tűnt a kérdés hallatán.

- Mármint...?

- Hát, valami szexuális kapcsolat vagy hasonló.

- Dehogyis!

- Még egy apró szájrapuszi sem volt?

Carroll ezúttal már olyasmi tekintetet vetett rám, mint ahogyan régen én néztem a néhai Marta Sorbet talkshow-házigazdára a pitiáner, vájkáló bulvárkérdései hallatán.

- Most ezt komolyan kérdezed? Gondolod, hogy én Ludwikkal vagy egy külsőre rá hasonlító férfival...? - Nem is folytatta a mondatot.

- A magam részéről nem tartom valószínűnek - feleltem mentegetőző hangsúllyal, belátva, hogy feleslegesen égettem be magamat. - Csak érdekelne, hogy hihette-e azt bárki is, hogy viszonyod volt vele?

- Okkal nem.

- Hm, rendben, bocsánat már a feltételezésért is, de ezt tisztáznom kellett pár dolog megértéséhez...

- Mihez?

- Még végig kell gondolnom - hárítottam, és rögtön másra is tereltem a szót. - Jutottál valamilyen következtetésre a Strauss hadnagy utáni nyomozással?

- Igazából csak elméleteim voltak. Mindenesetre, az, hogy a táborban megpróbáltak megölni, arra utal, hogy illegális ügyről lehetett szó.

- Mire emlékszel abból, amikor megtámadtak?

- Nem sokra. Vaksötét volt, és a férfi egyből olyan erővel ütött le, hogy a porban kötöttem ki. Utána belém rúgott...

- Nem szükséges a horror-részleteket elsorolni, csak az illetővel kapcsolatosakra lennék kíváncsi - szakítottam félbe, mielőtt kénytelen minden egyes ütést és rúgást felidézni. Nem hiányzott, hogy még úgy is nézzek ki, mint egy véres, hátborzongató adalékokra sóvárgó elmebeteg.

Carroll körbenézett a felszolgáló után, mintha most már tényleg ki akarná kérni a fehérborát a tea helyett. Aztán mégsem jelzett a pult felé, hanem visszafordult hozzám:

- Egyetlen férfi volt, katonai bakancsban. De mindenki terepbakancsot viselt a táborban, még én is, szóval nem jelent sokat. Mindenesetre, afelől nem sok kétségem van, hogy vagy Strauss volt, vagy egy másik katona az ő megbízásából. Egyre megy.

- Még ekkor is úgy vélted, hogy ő Jan Ludwik?

- Nem. A végére már egyre biztosabbnak tűnt, hogy nem emiatt hallgatja el a valódi kilétét. De akkor már kíváncsi voltam az igazságra. Az egyik elméletem az volt, hogy Strauss hadnagy egy bérgyilkos merénylő, aki a hadsereg kétes megbízásait hajtja végre. Időnként át-áthelyezik álnév alatt különböző háborús övezetekbe. Az lehetett a feladat, hogy kiiktasson nemkívánatos civil személyeket. Olyanokat, akik lemészárlása túl sötét foltot hagyna a hivatalos iratokon, de mégis útban vannak a politikai-ideológiai vagy gazdasági ténykedéseikkel.

- Sok jel utalt rá, hogy erről van szó?

- Épp ellenkezőleg. Jól eltüntették a nyomokat. Mindenesetre, annyi biztos, hogy a kelleténél mélyebbre ástam a nyomozásommal. Strauss nyilván ezért vert össze, és próbált meg megölni. Pedig akkor már fel akartam adni a kutatást és hazautazni Bennel. Csak egy utolsó kísérlet volt részemről, nem igazán kockázatos Straussra nézve... Hacsak nem őrzött valamit a sátrában. De kétlem, mert alaposan átnéztem, és nem találtam semmit.

- Amikor az a férfi rád rontott a sötétben, egyből Straussra gondoltál? Hogy ő az?

- Nem. Nem igazán volt időm bárkire vagy bármire gondolni... Utólag, persze, felfogtam, hogy ő volt. Ki más? A saját sátránál! Az eszemmel tudom, de... Őt ismerve, egy jól kiszámított lövés sokkal érthetőbb módszer lett volna. Ezért is merült fel bennem párszor azóta is, hogy talán megbízott valakit. Strauss annyira megfontolt és nyugodt volt mindig, hogy nem tudom a fejemben összeegyeztetni a róla alkotott képet azzal, ahogyan puszta kézzel nekem esett... De tény, hogy a lőtt sebeket sokkal könnyebb még akár évekkel később is fegyverhez és személyekhez kötni. A helyében én sem puffantottam volna le az utánam nyomozó riportert. Sokkal jobb terv kivinni a félholt nőt a sivatagba, és a hőségre bízni a munkát.

- Egyáltalán hogyan élted túl? - érdeklődtem, mert erre tényleg személyes kíváncsiságból is szerettem volna tudni a választ.

- Csak szerencsém volt. Amikor reggel elkezdett tűzni rám a nap, magamhoz tértem a perzselő hőségre - mesélte még ezt a hátborzongató emléket is szokásos lendületével. - Nem sokra emlékszem egyébként, mert annyira erős belső fájdalmaim voltak, hogy minden összemosódott előttem. Annyi rémlik, ahogyan lépésről lépésre előreküzdöttem magam... Árnyékot próbáltam keresni. Addig haladtam előre, ameddig bírtam. Nekem több mérföldnek tűnt, de fogalmam sincs, lehet, hogy pár láb távolságot is alig tettem meg. Aztán összeestem egy sziklacsoport tövében. Pont az árnyékot elérve vesztettem el az eszméletemet. Este talált rám egy idős helyi tanár, aki a szomszéd település iskolája és a saját faluja között ingázott. Próbálta lerövidíteni a távolságot a kihalt környéken átvágva. Nagy nehezen feltornázott engem a szamara hátára, úgy vitt el az otthonáig. Ott elhívta hozzám a falu orvosát. A doktor enyhített a fájdalmaimon és a dehidratáltságomon annyira, hogy képes legyek összefüggő beszédre. Akkor mondtam nekik pár környékbeli nevet, akiket az egyik iraki informátorom elmeséléseiből ismertem. A faluban senki nem beszélt angolul, de az egyik vezetéknév megütötte a fülüket. A tanár előkerítette a családot a szomszéd faluból. Ők már tudták, hol állomásozik az amerikai katonai csapat, aki értem jöhetne. Így végül elvittek a katonák, és a saját kórházukban kezeltek tovább.

Sejtettem, hogy nem szívesen részletezné a Bennel való szakítást, vagy hogy a verés miatt a magzatot is elvesztette, vagy éppen a kábszerezéssel és piálással töltött éveket. Ezért kisegítettem:

- Megtudtam a nyomozás során, hogy itt következett egy hosszabb rossz időszakod, nem muszáj belemennünk.

- Hát, akkor most már mindent tudsz.

Valami még hiányzott. Mégsem firtattam, mert a fejemben így is kezdett összeállni a kép.

- Na, és akkor Mr Medlar a jelenben... - kezdtem volna.

- Mármint, Strauss - szúrta be Carroll.

- Öhm, mennyire biztos ez? - tettem úgy, mintha nem lennék meggyőződve a válaszról. A nimbuszomnak már jó eséllyel úgyis lőttek Carroll szemében, és egyelőre nem akartam állást foglalni Medlar személyazonosságával kapcsolatban. - Majdnem tíz év telt el, és már őszül a haja, meg azok a sebek...

Carroll annyit felelt:

- Ludwikkal csak háromszor vagy négyszer találkoztam az emberkereskedőknél. Nem sok időt töltött velem, ráadásul folyamatosan jöttek-mentek az új emberek. Félhomály is volt a silóban, ahol őriztek minket. Őt éppen összekeverhettem egy arcra, alkatra és még keresztnévre is hasonlító katonával... De Strausst akárhány év után megismerném! Mindig.

Elhittem neki.

- Szóval, Mr Medlar... illetve Strauss hadnagy - kezdtem újra. - Mit sikerült összeszedned róla a jelenben?

- Gyere! - pattant fel még tőle is szokatlan lendülettel az asztaltól. A teájával nem foglalkozott, csak felkapta a holmiját. - Mégse itt folytassuk ezt a társalgást! Megmutatom, mit gyűjtöttem össze. Úgy látom, van értelme megosztanom veled.

Az utolsó mondat hallatán kihúztam magam kissé. Rájöttem, hogy tévesen ítéltem meg Carroll reakcióit. Talán nem reménytelen, hogy jó benyomást keltsek. Még felszívhatom magam, ha alkalmam nyílik elővirítani pár bonyolultabb nyomozói következtetésemet.

Ráadásul az általa kiderített részletek a saját nyomozásomhoz is jól jöhetnek még. Kíváncsian követtem a kijárat felé.

24. fejezet: A motelben

- Biztos, hogy ne hívjunk rendőrt? - kérdezte Carroll az utcára kiérve. - Az a két férfi meg akart téged késelni.

- Majd elintézem a rendőröket - siettem a válasszal. - Most a nyomozásra összpontosítsunk!

Ez a felelőtlen könnyedség sem túlságosan tetszhetett neki, mert megint elhúzta a száját. Én viszont - miután az előbb elszólta magát, hogy jó nyomozónak ítélt meg - már nem vettem rossz néven a fintort. Inkább valami anyáskodó aggodalmat véltem felfedezni a helytelenítésében, egyáltalán nem a szakmai leminősítésemet. Még egy halvány mosolyra is késztetett a felismerés.

- Hová megyünk? - érdeklődtem, hogy azért lehetőleg túlságosan sokat ne időzzünk a rendőrség gondolatánál.

- Van itt a közelben egy motelszobám, ott tartom a háttéranyagaimat.

- A Pinty vagy a Miami Beach? - Munkámból kifolyólag az összes helyi motelt kívülről tudom. Már épp elég csalfa párocska után leskelődtem a környéken.

- Palace a neve.

Mindjárt gondolhattam volna, hogy a Palace. Azt már Carroll lakhatási körülményei alapján is kikövetkeztettem, hogy nem veti fel a pénz. Mindenesetre, a szívem mélyén reménykedtem, hogy nem ennyire tré hely. A Palace - fellengzős neve ellenére - egy alsó kategóriás motel volt, amit az óradíjas kettyintéseken és az ágyi poloskák begyűjtésén kívül sok másra nem lehetett használni. Cserébe rendkívül olcsó volt. Mindenesetre, elég furcsának tartottam, hogy miután Carrollnak ott a lakása, mellette még motelre költ.

Megkockáztattam a kérdést:

- Miért nem otthonról nyomozol? - Amikor nem felelt azonnal, hozzátoldottam: - Hová tűntél az elmúlt hetekben? Nem él a mobilszámod, és az épületedben lakók azt mondták, egyszer sem jártál odahaza. Nem jelentél meg másodjára az Agykutató Centrumban sem, a Litvin proffal megbeszélt interjúra. Már alig volt ötletem, hogyan találjak rád. Azért is kértem meg Mr Medlart, mert abban az egyben biztos voltam, hogy a nyomozásod miatt vele tartani fogod a kapcsolatot. De az ő esetében meg el kellett jutnom addig, hogy legalább minimálisan hatni tudjak rá, szóval nem volt egyszerű feladat.

Carrollt mintha zavarba hozta volna a téma. Továbbra sem válaszolt, hanem nyugtalan mozdulattal az egyik sebet kezdte kapargatni a műkörme tövénél.

- Rosszul voltam - mondta végül tömören. - Pihennem kellett.

Oké, szóval ennek a függőségeihez van köze, és nem a nyomozáshoz. Irrelevánsnak soroltam be. Egyébként is többször végiggondoltam már Carroll felszívódását, és mindig arra a következtetésre jutottam, hogy nem igazán lehet bűnügyi szerepe.

- Jobbulást! - Csak ennyit feleltem rá, és elengedtem a kérdést. Ő meg gyorsan rákérdezett a bokámra, kiszúrva, hogy furán lépek. Készséggel belemerültem a korábbi gyilkossági ügyem ecsetelésébe.

A Hotel Palace hatszintes, szürkésfehér tömbépület volt az utcasarkon. Kitárt, mélybordó kapuja mellett egy télire lecsupaszodott fügebokor árválkodott kerek óriáskaspóban. Kívülről elég érdektelen benyomást keltett a hely, és több energiát a belcsínyre sem fordítottak. Ahogy beléptünk a szűkös, rosszul megvilágított fogadótérbe, a recepció telekarcolt plexiablaka mögül egy fiatal srác nézett fel a telefonos játékából. Futólag integetett nekünk.

Megállapítottam magamban, hogy a recis mindkettőnket megismert. Carrollt nyilván, hiszen több hete náluk időző vendég, engem viszont az állandó válóperes-nyomozói felbukkanásaim miatt. Ide is álruhában kell majd jönnöm a jövőbeni munkaügyeim során! A fiatalember nem állított meg, amikor elsétáltunk a lifthez.

Az emeleti folyosóra megérkezve látszott egy-két eltörölhetetlen folt a szebb napokat látott szőnyegen. Carroll lehúzta a mágneskártyáját, és feltárult előttünk a szobája. Rögzítettem az agyamban ezt az új nyitási technikát, mert legutóbbi kémkedésemkor a Palace motel még csak hétköznapi kulcsokat használt. Nem árt tudni az efféle részleteket, ha netán be kellene lógnom. Arra is ismételten emlékeztettem magam, hogy neki kellene állnom az oktatóvideóim tanulmányozásának. A mágneskártyás ajtók feltörése terén még komoly tudásbéli hiányosságaim voltak.

Semmi nem utalt arra, hogy a szoba lakója valamiféle szétcsúszással töltötte volna a megelőző napokat. Teljes rendezettség fogadott. Carroll normális pakolóhely hiányában az ablakpárkányra helyezte ki parfümös üvegét és tabletjét, de más személyes tárgyat nem hagyott elöl. A fürdőben azért láttam sminkeket, arckrémeket meg hasonlókat, de azok is ízlésesen eligazítva.

Úgy tűnt, Carroll egész jól rendbe szedte magát.

Ettől függetlenül egyből ott termett a kopottas minibár előtt. Erre az egyre költött a Palace, mert ha mást nem is, a klientúrájuk rendszeresen szokott inni. A jól felárazott piáikból tűrhető bevételük van. Már csak egyetlen üveg árválkodott a minibár polcán. A nő egy darabig átható tekintettel szuggerálta az italt, aztán mégsem vette el, hanem visszaperdült hozzám.

- Téged inkább Strauss haverja érdekel a nyomozásod szempontjából, igaz? - kérdezte, és már az ágyánál járt. - Az a londoni erőszakoló... Nem mondom, hogy túlságosan meglep, hogy Strauss ilyenekkel barátkozik. Két bűnöző.

Kirángatott az ágy alól egy bőröndöt.

- Mr Finch szerintem ártatlan volt - mondtam ki, visszatarthatatlan késztetést érezve arra, hogy azonnal megvédjem az elhunyt pasast. - Nem ő követte el a régi esetet, ennyit már szinte teljes bizonyossággal kiderítettem a nyomozásom során.

Carroll, félbehagyva a bőrönd kihúzását, előkapta a jegyzetfüzetét. Még ott a padlón térdelve írni kezdett. Igaza volt Litvin professzornak, Carroll tényleg gyorsírást használt, ráadásul valami olyan tempóval, hogy a nézésébe is beleszédültem.

- Mondhatod a részleteket - szólt rám közben -, tudok figyelni.

És valóban. Miközben összeszedtem, amit a fórumról és Finch múltjáról tudtam, egyszer sem kellett szünetet tartanom. A keze úgy járt a lapok felett, mint egy cikázó fecske. Furcsa volt, hogy bár láttam, hogy folyamatosan ír, fogalmam sem volt, pontosan mit jegyez fel. Kezdtem átérezni a nyomozási alanyaim helyzetét.

Értékeltem, hogy Carroll, annak ellenére, hogy előzetesen úgy tudta Finchről, hogy egy nemi erőszak ügy feketíti be az előéletét, most mégis hitelt adott a szavaimnak. Meg sem próbált belekötni a mondandómba, csak jegyzetelt. Pedig tekintve, hogy Medlar cimborájáról volt szó, minden oka meg lett volna az ellenkezőjére. Megnyugodtam, hogy nem a semmiért tartottam Anita Carrollt tinikoromban példaképemnek. Bármiken is ment keresztül azóta, még mindig professzionális tudott maradni.

- Most te jössz megint - mondtam neki, amikor a végére értem. - Honnan tudsz egyáltalán bármit is Mr Finch korábbi tevékenységeiről? Miért gondoltad, hogy erőszaktevő lenne?

- Hónapok óta figyeltem Strausst - magyarázta -, és láttam, hogy többször találkoztak. Próbáltam hát utánajárni, ki ez a férfi, akivel Strauss barátkozik. Elsőre nem találtam róla semmi érdekeset. Egészen addig, amíg rá nem akadtam arra a részletre, hogy ez az Ambrosius Finch húsz éve Londonban élt. Érdekelni kezdett, hogy miért húzott el onnan feltűnő sebbel-lobbal. És akkor előkerült a csontváz a szekrényből.

Carroll újra a bőröndjét húzkodta. Nagy rakás jegyzetet és aktát pakolt ki összehajtogatott ruhái közül.

Leültünk az ágy szélére, és a kezembe nyomott egy lapot.

- Van még több is valahol - tette hozzá -, mindjárt előkeresem.

Amíg ő az egyéb, elsősorban katonasággal és sorozással kapcsolatos dokumentumait átfésülte, én áttanulmányoztam a kapott papirost. Kivonat volt Ambrosius Finch letartóztatási iratanyagából.

- Wow, ezt meg hogyan tudtad megszerezni? - füttyentettem. - Van a Scotland Yardnál informátorod?

- Hozzájutottam a kapcsolataim révén, igen. - Már a hangsúlyból tudtam, hogy erről ne kérdezzek többet. Nem is vártam, hogy kiadná a forrásait. Inkább visszatértem az irathoz. Elégedetten láttam, hogy beigazolódik az elméletem. Finch ellen valóban az volt a gyanú, amit én is feltételeztem. Hogy randidrogot adott be egy szórakozóhelyen az áldozatnak, és egy elhagyatott mellékutcában megerőszakolta. Felnéztem az iratból:

- Arról nincs adat, hogy ki volt az áldozata?

- A forrásom kitakarta a személyes adatokat, azt mondta, hogy úgysem kapcsolódhatnak a Strauss utáni nyomozáshoz.

- Az már igaz - hagytam rá. - Egyébként is sejtem, hogy kiről van szó, csak jó lett volna hivatalos megerősítés.

Visszatértem az olvasáshoz. Carroll közben talált még pár másik papírt Finch ügyében, és azokat is átadta.

Utána rátért a füzetére, és a saját feljegyzései között keresgélt. Felolvasta nekem az összegyűjtött információit. Én a telefonomba írtam fel a relevánsnak tűnő részleteket, és fotót is készítettem a lapokról. A nyomtatott oldalak részletek voltak a vádiratból és a kapcsolódó tanúvallomásokból.

- Az történt tehát húsz éve - foglaltam össze félhangosan -, hogy Mr Finch éjfélkor lement egy szórakozóhelyre. Nem bulizni vagy táncolni, hanem panaszkodni, hogy túl hangos a zene. Zavarja őt a szakdolgozata írásában. Hogy az egész napos irodai szellemi munka mellett egyébként sem könnyű éjszaka még a második diplomáján is dolgoznia... Blabla. Egy darabig okította ott a pultost a decibelről, hangterjedésről, visszaverődésről, aki végül meghívta őt pár ingyen körre, hogy lenyugtassa. Mr Finch tehát ott iddogált, persze, csak valami százszázalékos almalevet, mert piát nem fogadott el... Ekkor jött oda hozzá a majdani áldozat. A lány hallotta, hogy mi a probléma, és elkezdett az általa tanulás közben használt füldugó márkájáról mesélni Mr Finchnek. Lényeg a lényeg, szimpatikusak voltak egymásnak, jól elbeszélgettek. Finch szopogatta az üdítőjét, a lány pedig megivott két pohár vodkanarancsot, de teljesen józan maradt a végére is. Aztán hajnal egy óra felé elköszöntek egymástól, és ki-ki elindult a maga útján. A lány még összetalálkozott ismerősökkel, beszélgetett velük pár szót, aztán ment tovább haza. Itt válik nyomasztóvá a történet. A lány egyre gyengébbnek érezte magát, és leült egy padra. Gondolta, megpihen kicsit, amíg tart a szédülése. Nem lett jobban, sőt innentől teljes képszakadás. Amikor hajnali fél ötkor egy korán kelő nyugdíjas rátalált egy zsákutca mélyén, és magához térítette őt, egyértelmű volt, hogy mi történt. A lány ruhája szakadtan lógott, és fájdalmai voltak. Valaki az éjjel megerőszakolta. Ezt az orvosi vizsgálatok és a rendőrségi szakértők is igazolták. A vérkép alapján a randidrog is bizonyítható. Az utolsó dolog, amire az áldozat tisztán emlékezett, hogy miközben szédülve leült a padra, Mr Finchet látta a szemközti utcában kódorogni!

- És itt van ezzel szemben Ambrosius Finch verziója - bökött Carroll gyöngyházszínű körmével a megfelelő irat másolatára. - Miszerint semmit nem tett az áldozat italába, és csak azért volt még később is az utcán, mert elugrott az egyik éjjel-nappali boltba ásványvízért. Utána sétált egyet, mielőtt tényleg hazatért volna. Hogy feldobódott hangulatban volt a kellemes beszélgetés után, így amúgy sem tudott volna egyből elaludni. Nem tud semmiféle nemi erőszakról, és arra sem emlékszik, hogy a padnál viszontlátta volna a lányt.

- Elég gyengécske magyarázat - csavargattam meg szokásos mozdulattal, eltöprengve az egyik hosszabbra vágott hajtincsemet. - Persze, ha nem tudta, hogy alibire lesz szüksége, akkor érthető. Mindenesetre, nem lep meg túlságosan, hogy senki sem hitt neki. DNS-t vagy ujjlenyomatot viszont nem találtak a szakértők, és utólag az sem volt kimutatható, hogy a vodkanarancsban lett volna a kábszer. Már rég elmosogattak a szórakozóhelyen, mire a rendőrök kiértek. Szemtanúk sem kerültek elő az elkövetés idejére. Csak közvetett bizonyítékok voltak, és Mr Finchet felmentették.

Egy időre mindketten mélyen elgondolkoztunk.

- Megszerzem a brit forrásomtól azoknak az ismerősöknek a részletes vallomását - törte meg a csendet Carroll -, akikkel a lány a hazafelé úton váltott egy-két szót. Ők látták utoljára az áldozatot az eset előtt. Talán tapasztaltak valami érdekeset.

- Szuper, köszönöm szépen! - örültem meg. Én is pont ezen tűnődtem, hogy hátha ők még szolgálhatnának használható adalékokkal. - Egyébként, Ambrosius Finch nehezen hihető változata igazolja, amit Mr Medlar mesélt. Hogy Mr Finchnek lehetett oka feltételezni, hogy memóriára ható gyógyszerek segítségével elő tudna hívni hasznos emlékképeket az agya legmélyéről.

- Szóval, szerinted Strauss őszinte volt a barátja halálával kapcsolatban? - Carroll arckifejezése merengő lett. - Nem tudom, hogy valaha is hallottam-e már Strausst igazat mondani.

- Amikor azt állította neked, hogy nem ő Jan Ludwik.

- Jogos - ismerte el. - Bár, azt is csak ugyanúgy mondta, mint minden mást. Minden mást, amiből egy szó sem volt igaz.

- Nem alapértelmezett állapot nála a tiszta lapokkal játszás, annyi bizonyos.

- De miért nem ismeri el, hogy ő Strauss? - Carroll őszintén értetlennek tűnt. - Egyszerűen megmondhatná. Tudni úgyis tudom, hogy ő az. És nem bizonyítható semmilyen régi bűncselekménye. Ahogyan annak idején sem, most sincsen kézzel fogható nyomom ellene. Nem tudnám börtönbe juttatni vagy jogilag felelősségre vonatni.

- Hát, akkor nyilván nem ez tartja vissza. - Csak ennyit feleltem rá.

- Már annyi mindent megpróbáltam! - mondta Carroll keserűen.

- Tudom. Még az Agykutató Központba is elmentél. Mert tudtad, hogy az a gyógyszer tényleg érdekli. Litvin igazgató meg híres arról, hogy nem működik együtt kétes személyekkel. Gondoltad, hátha az ottani felbukkanásod és feltűnő kérdezősködésed elég ahhoz, hogy Mr Medlart szóra bírja. Hátha elfogja az aggodalom, hogy talán kiesik a gyógyszertesztprogramból, ha nem hagyod abba.

Carroll nem mutatta ki, hogy mi a véleménye a helytálló következtetéseimről. Maga elé bámulva adott választ:

- Csakhogy nem! Amikor pár napra rá meglátogattam, ugyanúgy tagadott tovább. Semmivel nem tudok hatni rá. Pedig csak szeretném megérteni, mi történt annak idején. Hogy mi folyt a táborban, miért kellett végrehajtani azt a brutális támadást ellenem... Már az sem érdekel, hogy nyíltan leleplezhessem őt vagy a cinkosait! Vagy hogy cikket írhassak róla. Csak tudni szeretném. De hiába mondom ezt is neki. Hiába kérem, könyörgök... Mindig csak jön a „Fogalmam sincs, miről beszélsz, Anita”!

Erre egyelőre nem akartam felelni. Carroll szerencsére elmerült a gondolataiban, és nem vette észre, hogy sunyítok.

Kis tűnődés után újra ráeszmélt, hogy én is jelen vagyok. Felélénkülve fordult vissza hozzám:

- Említetted, hogy Finch és Strauss részben a regényírás kapcsán barátkozott össze. Finch tényleg Strausstól merített ihletet az íráshoz?

- Úgy tűnik, igen.

- És találtál ebből a könyvből részleteket az elhunytnál?

- Csak vázlatterveket.

- Írt bármi hasznosat, ami alapján megtudhatnék újat Straussról?

Lemondóan legyintettem:

- Mr Medlar neki is összevissza hantázott.

- Honnan tudod?

- Onnan, hogy szegény Mr Finchnek tizenkétszer kellett újraírnia a regényvázlatát! Pedig ő aztán nem egy ide-oda csapongó típus. Szerintem arról volt szó, hogy Mr Medlar mindig különböző meséket adott elő neki. Amint Mr Finch rájött, hogy az előző verzió hamis, Mr Medlar újat talált ki. És szerintem az utolsó változatnál is csak Mr Finch halála miatt állt meg a történet, nem azért, mert bármi köze lenne a valósághoz. A nyakam tenném rá, hogy nem sikerült megtörtént elemeket beleszőni az alapcselekménybe.

Carroll felsóhajtott, és Strauss nevét suttogta magában, reménytelen kimerültséggel.

- Már az is nagy dolog - jegyeztem meg -, hogy a katonaságot elárulta a regény kedvéért. Bár lehet, hogy Mr Finch nem különösebben érezte át, hogy ez milyen sokat jelent. A regényvázlatok alapján egyébként valószínű, hogy Mr Medlar már azelőtt is katona lehetett, hogy felvette volna a Johann Strauss nevet. Úgy tűnik, mintha azzal kapcsolatban adott volna elő mindenféle verziókat az írónak, hogy miért kellett Johann Strauss álnéven elrejtőznie. Mr Finch meg szépen költött valamiféle hangzatos befejezést az elmondott cselekményekhez. Csak aztán mindegyik előzménytörténet kamunak bizonyult.

- Ez, mondjuk, egybevágna azzal a feltételezésemmel, hogy Strauss már korábban is egy bérgyilkos merénylő volt a hadseregnél.

- Talán. Vagy más megkérdőjelezhető cselekedeteket követett el a harctéren.

Egy darabig mindketten eltűnődtünk Medlaron.

- Szerinted hogyan élte túl a robbanást? - kérdezte egyszer csak Carroll. - Az ellenséges csapatok rakétavetővel kilőtték a terepjáróját. Még egy drónfelvétel is keringett róla a seregnél...

- Te megnézted ezt a videót? - kérdeztem közbe.

Carroll kapargatni kezdett egy sebet a körömágyánál.

- Nem.

- Még azután sem, hogy itt viszontláttad őt? Nem próbáltad megszerezni és ellenőrizni a régi felvételt?

Carroll nem felelt furcsálló visszakérdezésemre. Az arca sápadt volt, és úgy nézett ki, mint aki gondolatban messze a múltban jár. Ráhagytam, majd inkább összegeztem:

- Akkor simán lehet, hogy a felvétel soha nem is volt egyértelmű bizonyíték Strauss hadnagy halálára, igaz?

- Hát... A robbanás rajta van. Annak idején hallottam, ahogyan két közkatona lejátssza a telefonján egymásnak a kórtermem előtt a kórházfolyosón. És egyedül őt küldték a három faluval arrébb létrehozott támaszpontra. Nem utazott vele senki más, aki helyette felrobbanhatott volna a váratlan rajtaütés során.

- Nyilván ő volt az tényleg, erről árulkodik a fejsebe is. De ha a felvétel kellően távolról készült, talán nem kivehető minden részlet - morfondíroztam. - Ha a légnyomás ereje egy kitakart irányba vetette ki a testét a járműből, vagy ha volt olyan rész a terepjáró belső terében, ahol a becsapódás nem pusztított el mindent...

- Igen, ilyesmi történhetett. Persze, akkor is ott a kérdés, hogy ennyire súlyos fejsérüléssel hogyan juthatott ki a sivatagból. - Carroll megborzongott, mintha a tényt, hogy Strauss ilyen sebekkel élte túl a robbanást, irtóztatóbb gondolatnak érezné a halálnál. Ebben a kérdésben kétségtelenül jól megértenék egymást Medlarral. Sietve továbbgondolkodott hangosan: - Lehet, hogy valaki segített neki a hadseregnél? Felgyógyulni és új álnév alatt eltűnni... Valami befolyásos pártfogója...

- Az a gyanúm, hogy nem - mondtam ellent. - Mr Medlarnak személyes ismeretei vannak a darkwebről. Nekem ez arra utal, mintha az illegális dolgokat saját magának intézné.

- Akkor hogyan...?

Nem mondtam ki tippemet, de Carroll magától is ugyanarra a következtetésre jutott, mint én. Alig hallhatóan lehelte maga elé:

- Csak egyetlen magyarázat lehetséges, igaz? Az ellenséges csapatok húzták ki a romok közül. Ez megindokolja, hogy miért nem jutott el soha a túlélése híre a saját bajtársaihoz. Mert fogságba esett. - Összekulcsolta a kezét, hogy kénytelen legyen abbahagyni a körme kaparászását, és homlokának támasztotta összefont ujjait. - Ha tudnád, hányszor álmodtam erről! Már azelőtt is, hogy tudtam volna, hogy Strauss tényleg életben maradt. Azóta pedig minden éjjel... Álmomban látom, hogy a támadói kicincálják a járműroncsok közül. Elhurcolják magukkal, és életben tartják, hogy információkat próbáljanak meg kiszedni belőle. És kínozzák, és kínozzák, és kínozzák... Tényleg ez történt vele, ugye?

- Valahogyan azért csak kihúzta magát a bajból, nem? - próbáltam könnyedebb hangvételt megütni. - Legalábbis még mindig itt van.

Carroll felkelt, és elhozta az italt a minibárból. Egy tequilát, ha jól láttam. Elkezdte bontogatni.

Aztán viszont hirtelen az én kezembe nyomta az üveget:

- Idd meg, vagy vidd el, légyszi, mert ha a közelemben marad...

Nem kellett kétszer mondania. Egyébként sem ártott némi szíverősítő, így eltüntettem a kicsiny üveg tartalmát.

- Na, most inkább térjünk rá a teendőinkre! - javasoltam. Nem akartam, hogy a Medlar sorsán való tűnődés túl mélyre húzzon minket a sötét gondolatok örvényébe. - Lenne itt egy feladat.

- Egy feladat? - Carroll még nehezen tért magához a fejében megjelent rémképek közül.

- Kérnem kell tőled egy óriási szívességet. Ezért is akartam veled mindenáron találkozni. Segítségre van szükségem a nyomozásomban, és rajtad kívül nem tudom, ki lenne alkalmas a feladatra.

Carroll kicsit meglepettnek tűnt:

- Miért pont én tudnék segíteni a Finch-ügyben?

- Hát, már eleve az hatalmas támogatás, hogy információkat bírsz szerezni Londonból. De ez még annál is ütősebb lenne. Beszélni kellene az egyik laboránsnővel.

- Laboránsnővel? - kérdezett vissza.

- Aki az Agykutató Centrumban az általad is meglátogatott előadást tartotta. Ő volt Mr Finch vélelmezett régi áldozata.

- Akkor Priya Rossról van szó, igaz?

Nagyot pislogtam.

- Ezt meg honnan tudod? - döbbentem le.

- Volt egy névtábla a blúzára tűzve.

- Mármint nem a nevét, hanem, hogy ő...

- Láttam az arckifejezését, amikor meglátta belépni Finchet.

- És? Egyetlen másik jelenlévő sem észlelt a nőn szokatlan érzelmeket.

- Nem mutatott ki semmi látványosat. De hidd el, ha létezik valami, amit felismerek, akkor az az a pillanat, amikor egy áldozat viszontlátni véli a régi megerőszakolóját... Persze, akkor ott nem raktam össze, hogy bármi köze lehet a londoni ügyhöz. Csak láttam ezen a Priya Rosson, hogy ismeri Finchet, és nem örül a találkozásnak. Így most, a szavaid alapján már értem, miért ragadt meg olyan élesen az emlékezetemben az egész jelenet.

Megnyugodtam, hogy nem lőttem mellé a feltételezésemmel. Tényleg Priya Rossról van szó. Több megerősítésre nem is volt szükségem.

- Köszönöm, így magabiztosabban folytathatom a nyomozást. Nos, tehát a kérésem - tértem rá újra Carroll feladatára. - Beszélgetned kéne Mrs Ross-szal. Meg kellene őt győznöd, hogy meséljen el nekem mindent, amit Mr Finchről és a régi esetről tud. Engem Rossék végérvényesen kirúgtak a házukból, és a férje az ügyvédjükkel fenyegetett. Szóval, sajnos, nem mehetek a közelükbe.

- Miért gondolod, hogy Mrs Ross rám hallgatna?

- Egyrészt, mert ott voltál az előadáson. Újságíróként feltűnésmentesen szóba tudnál elegyedni vele. Képes lennél elérni, hogy négyszemközt leüljetek valahol.

- Rendben, el tudnám altatni a gyanakvását annyival, hogy egy nyomon követő cikken dolgozom, és rövid interjút szeretnék készíteni vele a tesztgyógyszerek következő fázisáról. De akkor is... Miért nyílna meg felém?

- Hát, nem biztos, hogy együttműködne. Viszont te vagy az egyetlen, akiről tudom, hogy a gyakorlott kérdezési technikája, a hasonló múltbéli élményei és az emberismerete folytán úgy tudna beszélgetni vele, hogy érdemi eredménye is legyen.

Carroll átgondolta szavaimat. Sajnos, nemigen ért célba nála a dicsérő megfogalmazás, ugyanis végül nemet intett a fejével.

- Nem érzem etikusnak. Nem akar beszélni a traumáról, én pedig mégis behálózzam őt számító mesélgetéssel Ludwikról?

- Nem biztos, hogy nem akar beszélni - próbálkoztam. - A férje rúgott ki páros lábbal, Mrs Ross nem tűnt ennyire ellenségesnek.

- Akkor sem tetszik a terv. Túl manipulatívnak érzem.

Ekkor kénytelen voltam bevetni a kevésbé gerinces érvemet:

- Ha megteszed ezt a kedvemért, akkor becsszóra ígérem, hogy utána el fogom érni, hogy Mr Medlar is elmondja az igazat neked.

- Mégis, hogyan...? - kapta fel döbbenten a fejét. - Én fél éve könyörgök Straussnak, hogy vallja be a kilétét, és beszéljünk nyíltan az ellenem végrehajtott támadásról, de folyamatosan tagad.

- Egy dolgot tudok mondani neki, aminek a hallatán el fogja mesélni az igazságot.

Carroll nagyra nyílt szemmel bámult rám, de nem fejtettem ki.

Csakhogy még ezek után is azt felelte, már elég hűvösen:

- Nem teszem meg, amire kérsz.

- Oké, oké, igazából nem szántam ezt ilyen zsarolásszerűségnek. - Beismertem gondolatban, hogy nem kevéssé vetettem el a sulykot. Azt hittem, be fog válni a mesterkedésem, látva, milyen szenvedélyesen próbálja megérteni a történteket. Valószínűleg, ha létezik még valami az életben, ami igazán számít neki, az az, hogy megtudja, miért kellett a véres támadást elszenvednie a katonai táborban... De még így is felsültem. És pocsék képet festettem magamról, tök feleslegesen. Gyorsan próbáltam menteni a menthetőt: - Ha tényleg biztos vagy benne, hogy jobb megtudni, mit hallgat el Mr Medlar, leülünk majd beszélni vele, és ígérem, kiszedem belőle. Külön szívességek nélkül is! De tényleg ki kéne dolgoznunk egy tervet Mrs Ross meggyőzésére is.

- Arra hajlandó vagyok, hogy egy állítólagos cikkem kapcsán négyszemközt leülök vele. Ott finoman megkérdezem tőle, hogy akarna-e beszélni veled a londoni bűntényről. Ha viszont nemet mond, leállok.

- Köszönöm, már ezért is nagyon hálás vagyok - tettem a vállára bűntudatosan a kezem. Bíztam benne, hogy a saját élményei segítségével közvetve is ki tud majd olyan légkört alakítani, hogy Priya Ross megnyíljon. Ha meg nem, akkor igaza van Carrollnak, jobb nem erőszakoskodni.

Legnagyobb megkönnyebbülésemre oldódott Carroll arcán a fagyosság. Szerencsére megérezte, hogy nem volt azért olyan komoly az előbbi - Ritika Chwalát jócskán megszégyenítő - alkudozásom. Kicsit barátságosabb hangnemben még érdeklődött is:

- A te következő lépésed mi lesz?

25. fejezet: Új nyomok

A kérdésre, hogy mi a tervem a nyomozás folytatására, összerendeztem a gondolataimat. Felvázoltam Carroll előtt minden maradék Finch-infót, és hogy milyen irányokba tudok még tovább vizsgálódni.

Nem tudtam megítélni, hogy vagyunk-e olyan viszonyban, hogy tanácsot kérjek, de számomra természetesnek tűnt. Carroll, persze, nem sejthette, hogy már tinikoromban megismertem a nevét, és lelkesen követtem a munkásságát. Így előfordulhatott, hogy furának vagy egyenesen gyanúsnak is találja, hogy foglalkozom a véleményével... Mindenesetre, én megkérdeztem:

- Szerinted, mire kellene leginkább fókuszálnom?

Ha meg is lepődött, nem mutatta. Habozás nélkül válaszolt:

- Arra, hogy hová lettek Finch saját nyomozásának anyagai. Ha meg akarsz tudni további fontos részleteket a régi nemi erőszakról, tőle magától lenne a legkönnyebb. Valószínűleg minden fellelhető adatot összeszedett az évek során. Az elmondásaid alapján maximalista, körülményes ember volt, és ha kutatott, azt is így tette. Akármit gyűjtött össze, biztos, hogy nem értéktelen egy detektív számára. Nézd, én mit összekapartam Straussról, pedig csak pár hónapja kezdtem újra vizsgálódni utána! Finchnek húsz éve volt rá, hogy rendszerezze a kutatásai eredményét. És ő is legalább olyan megszállott lehetett a saját ügyében, mint én az enyémben.

- Egyetértenék, csak hát, már olyan gondosan átnéztem az elhunyt lakását! Le is fotóztunk mindent a segédemmel. Sehol semmi jele felhalmozott iratoknak.

- Lehet, hogy csak kis helyet foglal. A gépén nincsen például? Nem mindenki olyan maradi, hogy egy rakás fát kivágat iratok átlátásához - intett Carroll élénk öniróniával az ágyára halmozott katonasági papírok sokasága felé.

- Tény, hogy Mr Finch a számítógépénél töltötte élete jelentős részét - ismertem el. - De a laptopja is nálam van. Az IT szakemberem lelkiismeretesen átnézte, és ő sem talált titkos állományokat. Arra pedig semmi nem utal, hogy egynél több saját gépe lett volna.

- Felhőben nem tárolhatta?

- Azt is megtalálta volna az informatikai szakértőm a géphasználati előzmények között.

- Akkor rá kellene jönni, hol máshol tarthatott még személyes tárgyakat. Ha nem az otthonában... Raktárt bérelt? Vagy garázst?

- Nem hinném - feleltem, nem igazán osztozva Carroll lelkesedésében ezzel az iránnyal kapcsolatban -, mert még a horgászcuccait is a lakásában tartotta. Ha lett volna máshol jó kis pakolóhelye, akkor például a hatszáznyolcvankét fajta csaliját a hálószobagardróbban tárolta volna? Számlákat is találnom kellett volna a bérlésekről.

- Hmmm, igazad lehet. Fontos iratokat aligha tett el ritkán látogatott helyre - folytatta Carroll a hangosan gondolkodást. - Azt kizárhatjuk-e, hogy esetleg mégis Straussnak adta, csak ő letagadja? Nekem úgy tűnt, elég jóban voltak. Finch talán ennyire bízott az új barátjában. Vagy még esélyesebb, hogy Strauss szemrebbenés nélkül ellopta a nyomozási anyagokat a halott barátja lakásából!

Ingattam a fejem az elméletek hallatán:

- Ha tudsz mondani bármilyen kézzel fogható okot, ami miatt Mr Medlar elhallgatná, hogy nála vannak a feljegyzések, megfontolnám. De én perpill semmi ilyesmit nem látok.

- Én sem, de akkor sem lepne meg. Strauss talán csak véletlenszerű ütőkártyának tartogatja a néhai barátja anyagait, hátha szüksége lesz majd zsarolási alapra veled szemben. Ki tudja?

- Nekem nem volt ilyen érzésem, amikor beszéltem vele. Szerintem, mindent elmondott Mr Finch kapcsán. Tényleg a barátjának tekintette, és nem akadályozná olcsó taktikázással a Mr Finch számára oly fontos régi bűnügy kiderítését.

Bár Carroll nem tűnt maradéktalanul meggyőzöttnek, mégis engedelmesen leszállt Medlar gyanúsításáról.

- Nem lehetnek Finch kocsijában elrejtve a jegyzetek? - dobott be más ötletet.

- Környezetvédelmi okokból nem volt saját autója. Tömegközlekedés, biciklibérlés, telekocsi, ilyenekkel nyomult.

- Hol fordult meg sűrűn?

- Nemigen járt sehová, csak pecázni - lomboztam le Carroll újabb felvetését. - Egy halas tó partján pedig nem találhatott rejtekhelyet ilyen anyagoknak. Ráadásul, a netes horgászati posztjai alapján nem is egyetlen helyre járt, hanem többfelé az államban.

- Más egyéb rendszeres hobbi?

- Online bridzselt néha, meg regényeket írt. Egyik sem segít.

Egy időre a gondolatainkba merültünk. Aztán Carroll felélénkülve perdült újra felém.

- Még valami eszembe jutott, ahol tarthatott személyes holmikat. - Aztán viszont el is hessegette villámgyors kézmozdulattal. - De erre te már nyilván gondoltál, és említetted volna, ha szerepe lehetne.

Egyszerre kellemetlen érzésem támadt. Ugyan milyen részletről feltételezte elsőre, hogy képes lettem volna megfeledkezni róla?

- Miről van szó? - kérdeztem rá kedvetlenül.

- Hát, tényleg alap dolog, bocsánat - hadarta a nő a válaszát. - Csak mondtad, hogy a takarítónője hetente járt hozzá. És arra gondoltam, hogy Finch talán olyan helyen tárolta a nyomozás anyagait, ahol a takarító nem botolhatott beléjük munka közben. Márpedig azokon a napokon Finch mindig edzeni ment, szóval... Volt saját öltözőszekrénye a konditeremben?

Nem túl jól érintett, hogy ekkora balekolást feltételez rólam. Még mindig vontatottan feleltem:

- Ha lett volna az elhunytnál bármiféle különleges kulcs, mondjuk egy edzőtermi öltözőszekrényhez, azt már rég kiszúrtam volna a lakásban vagy az ott készült képeken.

- Nem feltétlenül. - Amikor látta, hogy a válasza hallatán önérzetesen felszegem az állam, sietve pontosított: - Mármint, ha nála lett volna, akkor nyilván igen. Viszont lehet, hogy nem is az otthonában tartotta a kulcsot.

- Hol máshol?

- Mielőtt fél éve újra megláttam Strausst, igyekeztem odafigyelni az egészséges életmódra és a jó közérzetemre. Hetente kétszer jártam pilátesz órára. Az egyik edzőteremben, állandó vendégként, a recepciósnál hagyhattam az öltözőszekrényem kulcsát. Mindig csak érkezéskor vettem fel...

A magyarázata többi részét már nem is fogtam fel, mert az agyam teljes sebességgel kattogni kezdett. Kínos vörösödés forrósága öntötte el az arcomat, ahogyan ráébredtem bődületes mulasztásomra.

*

Carroll mégis rábeszélt a rendőrségre. Amikor el akartam rohanni, hogy azonnal kivizsgáljam a konditermes szálat, ő megállított, és megint felemlegette a zsarukat. Ezen a ponton már túlságosan nagy lelkifurdalást keltett bennem. Nemcsak a nő arcán látható törődés, hanem az az érve is, hogy támadóim valószínűleg nem ismeretlenek a rendőrség előtt. Egyet kellett értenem vele. És mi van, ha a rendőrök seperc alatt elkapnák őket a belső háttérinfóik alapján? Nem maradhatnak ilyen alakok szabadlábon az önös döntéseim miatt! Carroll szerint már az eddigi késedelmem is kockázatot jelent.

Így kénytelen-kelletlen beleegyeztem, hogy letereljen a kocsijához, és elvigyen az őrsre feljelentést tenni.

A kondizás ügyében végül csak Mrs Blackhawknak tudtam egy gyors üzenetet küldeni, hogy holnap reggelre derítse ki, vannak-e a vendégek számára állandó szekrények fenntartva Finch edzőtermében. Utána megadtam magam sorsomnak.

Az estét kitöltötte a rendőrségi ügyintézés, és mire Carroll kíséretében kiléptem a rendőrőrs épületéből a hosszadalmas várakoztatások és papírtöltögetések után, már tízóra is elmúlt. Addigra baromira elegem volt. Mégsem volt képem panaszkodni, miután Carroll is végigcsinálta velem az egész hercehurcát - a kényelmetlenség legkisebb jele nélkül. Még arra is hajlandó volt, hogy időközben átvitt autóval a kórházba, ahol a hatóság kérésére látleletet vettek fel a sebeimről. Utána vissza kellett mennünk a zsarukhoz átlapozni egy végeláthatatlannak tűnő lajstromot tele bűbájos portréképekkel. Hátha felismerjük Biebert vagy a cinkosát. Egy idő után úgy összefolytak előttem a válogatott pofázmányok, hogy lassan úgy éreztem, bármelyik képre egyforma magabiztossággal tudnék rábökni. Végül némán visszaadtam a gyűjteményt az engem kihallgató két rendőrnyomozónak. Eredménytelenül szedtem össze a holmimat a távozáshoz. Sajnos, Carrollt egy másik teremben, külön vallatták a fotókról. Pedig ha láttam volna, hogy őt melyik képek késztetik elgondolkodásra, akkor legalább lett volna támpontom. Mondjuk, a rendőrök nyilván ezt akarták elkerülni.

- Azt hiszem, nem voltak közte - mondta Carroll, szórakozottan kapargatva a sebeket a körme tövénél, amikor már kinn álltunk az őrs előtt a sötét utcán.

Fellélegeztem, hogy - amennyiben nekem is ugyanazokat a képeket mutatták - legalább nem szalasztottam el Bieberéket. Vagy mindketten tévedtünk. Egyikünknek sem volt ideje alaposan szemügyre venni a két férfit. Ennyi rosszarcú pasas közül most hogyan is keríthetnénk elő őket? Biebert, a bicskást, aki odajött hozzám kéregetni, még csak-csak be tudnám azonosítani, de a másikról rendkívül homályos emlékeim vannak. Amikor ő felbukkant, már annyira a vészhelyzetre és az azonnali cselekvésre kellett koncentrálnom, hogy az agyam szinte semmit nem regisztrált az érkező férfi külsejéből. Az viszont, hogy Carroll szintén nem ismert rájuk a képek között, némileg megnyugtatott. Igyekeztem nem arra gondolni, hogy az újságírónő annak idején Jan Ludwikot összekeverte Strausszal. Inkább arra, hogy Medlarban még a számos elváltozás ellenére is azonnal felismerte a hadnagyot.

Annyira kimerült voltam, hogy valami köszönetmotyogáson kívül többre nem futotta tőlem. Mintha mostanra gyűrt volna le az átéltek miatti teljes erőtlenség. A motelben elfogyasztott kisüveg pia feldobó hatása már rég elszivárgott.

Még így is maradt viszont annyi lélekjelenlétem, hogy nem árultam el a lakcímemet Carrollnak. Hiába ajánlotta fel, hogy hazavisz szívesen kocsival. Csak annyit kértem, hogy pár utcára az otthonomtól tegyen ki. Eldöntöttem, hogy amíg Quentin nálam időzik, senki nem jön a házam közelébe, és punktum! Bár sejtelmem sincs, Carroll mi módon lehetne érintett Daltonék üzelmeiben, de nem számít. Nem bízhatok még a saját feltételezéseimben vagy emberismeretemben sem. Főleg nem ilyen zilált állapotban.

Quentin nyilván tényleg a zártosztály gondolatát forgatta volna a fejében, ha meghallja ezt az eszmefuttatásomat. Persze, nem állt szándékomban megosztani vele.

Amikor bebotorkáltam az ajtón, Quentin éppen jogi szakkönyvet olvasgatott. Elmeséltem az összes élményemet, Ritika Chwalától kezdve. Mire a végére értem, éjfélt ütött az óra. Eltörődötten, sajgó horzsolásokkal dőltem az ágyamba aludni.

*

Másnap kialvatlanul keltem az ébresztőm csörömpölésére. Sőt, mostanra kezdtek igazán fájni a tegnap szerzett zúzódásaim. Rég éreztem magam ennyire pocsékul. Mindenem lüktetett, égett. A tetejében még izomlázam is lett a Bieberékkel folytatott kétségbeesett küzdelemtől.

Valahogyan mégis össze kellett szednem magamat. Sikerült felülnöm. Megittam egy pohár vizet, hogy legalább a torkom ne legyen olyan, mint a smirgli. Utána viszont másra sem vágytam, csak hogy visszaroskadjak a vetett ágyba.

- Ébresztő, ébresztő! - motyogtam magamnak. - Vár rád a nyomozás, nem lustálkodhatsz.

Arra gondoltam, hogy ha Anita Carroll negyvenegy-két évesen a piálással és ki-tudja-milyen tudatmódosító szerekkel töltött napok után is képes volt olyan formába hozni magát, mint ahogyan tegnap összetalálkoztam vele, akkor én bő tíz évvel fiatalabban nem hagyhatom el ennyire magamat. Nincs kifogás.

Beálltam a tus alá, és addig engedtem magamra a hűs, zubogó vizet, amíg magamhoz nem tértem.

Felrángattam friss ruhákat, legfőképpen egy rózsaszín-fekete csíkos overált. Utána nekiestem a sminkes tégelyeimnek. Dupla adag arcfestésre volt szükségem, de végül sikerült minden táskát eltüntetnem a szemem alól.

Mire követtem a kávéillatot, és rátaláltam Quentinre a konyhában, a homlokomon éktelenkedő legnagyobb horzsoláson kívül semmi jele nem volt megpróbáltatásaimnak.

- Mivel kezdjük a napot? - érdeklődött, amikor már nagy bögre kávénkat kortyolgattuk. Ő sem tűnt maradéktalanul kipihentnek. A szeme sarkát nyomkodta álmosan. Bár azt állította, hogy csak sokáig olvasta a munkaanyagait, de nyilván más okból nem jött álom a szemére. Tudtam, hogy nyomasztja a Dalton-fenyegetés és a Pattyvel való szakítás is. Azért viszonylag energikusan kérdezte: - Süssek tojást?

- Nem, köszi, majd útközben eszünk. Sürgős úti célunk van. Megnézzük Mr Finch edzőtermét. Most kaptam Mrs Blackhawktól az üzenetet, hogy tényleg vannak személyes öltözőszekrények az állandó törzsvendégeik számára az épületben.

Quentin összesöpörte a nappaliban a papírjait. Addig én is előkerítettem a táskámat, és átellenőriztem a tartalmát. Nem veszett el a Bieberékkel folytatott dulakodásban semmi, csak a kókuszgolyók lapultak ki. Mindegy, így is jók lesznek irodai nasinak. Kidobni nem fogom őket, az biztos, miután Ritika Chwala egy rakás pénzt kivasalt belőlem értük!

Aztán előkerestem egy kényelmes, rózsaszín tornacipőt a szekrényből. Ebben talán tudok járni. Azzal vigasztaltam magam, hogy legalább jól illik a ruhám csíkjaihoz. Hamarosan be is szálltunk Quentin autójába.

- Lehet, hogy érdemes lenne rendszeresen beállnod a kocsival a garázsomba, nem itt az utcán parkolni - jegyeztem meg, miközben kikanyarodtunk az utcából.

- Ugyan miért? - csodálkozott el Quentin, aztán már válaszolnom sem kellett, mert rájött. - Hogy ne szúrhassa ki valaki, hogy minden estét nálad töltök, igaz?

- Pontosan. Mi van, ha Dalton mama máris figyelteti a cinkosaival az otthonomat?

- Gondolod, hogy nem vennénk észre, ha gyanús alakok tekeregnének a házad körül? - tamáskodott Quentin. - Illetve, ha mi ketten nem is, de Mrs Blackhawk...? Tán csak nem feltételezed, hogy az ő figyelmét elkerülné!

Be kellett látnom, hogy ezúttal igaza van. Az asszisztensem tényleg mindent szemmel tart az utcában. Rég tudnánk, ha bárki leskelődne utánunk - mármint magán Mrs Blackhawkon kívül. Nem ragaszkodtam tovább a felvetésemhez. Egyébként sem volt kedvem elpakolni a garázsomban.

Mindenesetre jó alaposan körbenéztem, mielőtt elhagytuk a környéket. Amúgy is célszerű volt valami másra koncentrálnom, mert Quentin manőverezéseitől már kezdett felfordulni a gyomrom. Nem szúrtam ki semmi szokatlant.

Egyszerre mégis rossz érzés öntött el.

- Hogyan mehetnék biztosra, hogy Dalton mama ne válthassa be a fenyegetését? - suttogtam magam elé. - Hogy ne gyilkoltathasson meg téged...

- Micsoda? - értetlenkedett Quentin, fél szemmel a forgalomra ügyelve, hogy sikerüljön ellavíroznia egy biciklis mellett. - Ugye, nem azt akarod mondani, hogy nem csinálunk már épp elég nagy hűhót a biztonságom körül?

- Nem tudom... Sajnálom, tényleg fogalmam sincs. - Nyugtalanul megdörzsöltem a zúzódást a homlokomon. - De annyira aggaszt, hogy Dalton mama megüzente a bátyádnak! Hogy elárulta neki, hogy meg fog öletni téged. Nem tett volna ilyet, ha nem lenne biztos a terve sikerében, nem?

- Egyáltalán, honnan tudod, hogy Mrs Dalton üzent a bátyámnak?

- Öhm... az a dolgom, hogy halljak ezt-azt. - Gyorsan el is tereltem a szót a forrásaimról. - Figyu, tudsz valakit, aki a bátyádra kicsit is hatni tudna? Abban már nem reménykedem, hogy a bosszútervéről le lehetne beszélni, de hogy legalább ne üzengessenek egymásnak Dalton mamával! Mert ez így csak olaj a tűzre. Kettőnkre már egyáltalán nem hallgat. Van bárki, aki meg tudná értetni vele, hogy ne kommunikáljon a banyával? Egy távoli rokon vagy régi haver?

- Nincsen senki. Vaughn az egész családunkat utálja. Ha akadtak is valaha barátai, azokkal csak érdekből töltött időt, mert gazdagok vagy befolyásosak voltak, vagy jó csajokat tudott felszedni a társaságukban. De egészen biztosan nem szívlelné meg a tanácsaikat. Szerintem, nem is tartja már velük a kapcsolatot.

Egy darabig csendben töprengtem, aztán új ötletem támadt:

- Volt esetleg régen, fiatalkorában példaképe? Valaki, akit tisztelt? Aki pozitív hatással volt rá?

- Ismered Vaughnt. El tudsz képzelni ilyesmit róla?

- Elég nehezen - feleltem futó fintorral.

- Hát, én sem tudok senkiről, aki iránt így érzett volna.

- Belőlem kinéznéd? - kérdeztem ekkor. - Mármint, hogy mondjuk tinikoromban volt valami bálványom vagy ilyesmi. Valaki, akire hasonlítani szerettem volna?

- Komolyan?! - bámult rám Quentin őszinte ledöbbenéssel, egy pillanatra még a vezetésről is megfeledkezve. - Kicsoda?

- Ezek szerint belőlem sem nézted volna ki - vontam le a következtetést válasz helyett. Nem akartam elárulni a nyomozás teljes lezárásáig, hogy elfogult vagyok Carrollal kapcsolatban, nehogy kétségek merüljenek fel az objektivitásomat illetően. Én tudtam magamról, hogy ha a nyomozás arra kényszerít, képes vagyok racionális döntéseket hozni. Azt viszont nem akartam próbára tenni, hogy Quentin ugyanennyire megbízik-e az ítélőképességemben. Épp elég, hogy már a saját épségét védő intézkedéseim miatt is elmeroggyantnak gondol. Inkább visszatértem Vaughn Hoolockhoz: - Akkor lehet, hogy a bátyádnak is volt valaki, csak nem feltételezzük, mert alapjáraton nem túl befolyásolható személyiség. De attól még akadhatott olyan, akire felnézett, nem?

- Amennyire én tudom, nem volt ilyen.

Feladtam ezt a gondolatmenetet is. Tényleg kizárt dolog, hogy Vaughn Hoolockra holmi gyerekkori példaképek hatni tudjanak. Én viszont már eszköztelen voltam a befolyásolására. Úgy éreztem magam, mint amikor egyszer régen hátrakötött kézzel kellett végignéznem, hogy egy bűnöző lelövi Litvin professzort. Látni, ahogy a fegyver csöve célba veszi, az ujj megmozdul a ravaszon, mégsincs semmi, amivel megállíthatnám. Csak tehetetlen néző vagyok. Így leszek tanúja annak is, ahogyan Dalton mama Quentint öleti meg?

Próbáltam vigasztalni magam, hogy csak amiatt érzek így, mert rossz fizikai állapotban vagyok. Plusz, a szakmai hiúságomon is csorba esett, hiszen nem jöttem rá Carroll segítsége nélkül a konditermes öltözőszekrényre. Így nem csoda, hogy most Dalton mama kapcsán is egy nyomozói csődtömegnek látom magamat. Nyugtatgattam magam, hogy elég lesz az az erőfeszítés, amivel Quentint védelmezem. Nem bizonytalanodhatok el, azzal is csak Dalton mama malmára hajtanám a vizet.

Quentin is próbált biztatni:

- Ne aggaszd magad az üzengetésükön! Nincsen benne semmi új.

A kezembe temettem az arcomat, és a gondolataimba merültem az út további részére. A nyomasztó érzés egyáltalán nem szűnt meg.

*

A Finch által látogatott konditerem kétemeletes, üvegfalú épület volt. Az utcáról is jól lehetett látni a különböző masinákat és a leterített jógaszőnyegeket.

Külön-külön mentünk be. Quentint küldtem előre.

Odasomfordált a pultoshoz, és megkérte, hogy mutassa neki körbe a létesítményt. Az általam betanított szöveget nyomatta, hogy éves tagságra akar előfizetni. Előtte azonban meg szeretne győződni arról, hogy ez a hely lesz-e a megfelelő. Én meg, amíg a fiatal nő Quentin körül serénykedett a futógépeknél, beslisszoltam az alkalmazott helyére. A pult alatti felső polcon pihentek a törzsvendégek kulcsai. Mellettük papír jelezte, hogy melyik kihez tartozik, nem volt nehéz dolgom. Még pont időben felkaptam a polcról az Ambrosius Finch címkéjű 22-es kulcsot, mielőtt a nő visszafordult volna felém.

Amikor újra a pult irányába terelte a remélt törzsvendéget, Quentint, én már laza léptekkel úton voltam a női öltöző felé.

A szemem sarkából kifigyeltem, hogy a hölgy ezután az emeleti lépcső felé kíséri Quentint. Kihasználtam, hogy újra hátat fordítottak nekem, és átléptem a férfiak számára fenntartott öltöző ajtajához. Benyitottam. Sajnos, két pasas is benn volt, és mindkettő meglepetten kapta fel a fejét. Jobb híján elnézést kértem, és kihátráltam.

Az utcán, az autójánál vártam be Quentint.

- Elég kellemetlen, hogy ennyi idejét elraboltam szegény nőnek, és közben nem is akarok bérletet venni - motyogta maga elé a fiatal férfi fancsali képpel.

- Majd beajánlod a helyet Deannek. Úgyis el kéne nyerned a bizalmát, hogy a húgáról faggathasd.

- Te komolyan nem akarsz újra randizni Deannel?

- Hát, amíg tart a nyomozás a tesója munkahelyén, addig semmiképpen sem.

- És utána?

Úgy tettem, mintha ezt a kérdést már meg sem hallottam volna. Válasz helyett Quentin kezébe nyomtam a 22-es számú szekrénykulcsot.

- Hozd ki, légyszi, a férfi öltözőből Mr Finch cuccait!

A megszerzett kulcs láttán Quentint is újra elfogta a nyomozás izgalma, és legnagyobb örömömre megfeledkezett Deanről. Visszasietett a konditerembe.

Egy szürke sporttáskával a kezében tért vissza.

- Úgy látom, ebben csak sportruházat, dezodor, tusfürdő, hasonlók vannak - magyarázta, felém közeledve.

Már épp elfogott volna a csalódottság, amikor Quentin a sporttáska mögül előhúzott egy kisméretű, fekete aktatáskát.

- Ez viszont nem tűnik edzős cuccnak - lengette meg diadalmasan.

26. fejezet: A táska tartalma

Az irodába érve, először is megbíztam Quentint, hogy mesélje el töviről hegyire Mrs Blackhawknak a tegnapi élményeimet. Én közben belemerültem az íróasztalomnál Finch aktatáskájának átkutatásába.

Amíg Quentin elregélte kalandjaimat, átszortíroztam a Finch-féle papírokat. Legnagyobb csalódásomra nem sok mindent találtam. Carroll belelkesített, amikor Finch alapos és maximalista természetéről beszélt. Már beleéltem magam, hogy Finch mennyi hasznos holmit rejthetett el a szekrényében. Ehelyett az a pár, kivonatos papír, ami a táskából előkerült, még annál is kevesebb információt tartalmazott, mint a Carroll által szerzett londoni iratok.

Finnyogva tettem vissza a táskába a lapokat.

- Hát, ez így egy jó nagy semm... - Elakadt a szavam. Észrevettem ugyanis a táska redői közé becsúszva egy kisméretű, fekete pendrive-ot. - Hopp, hopp!

Kikaptam az adathordozót, és rácsatlakoztattam a számítógépemre. Úgy voltam vele, hogy ha trójai vagy más para dolog lenne rajta, legalább ne a nyomozáshoz használt két laptop egyikét - Finch vagy Medlar gépét - nyírja ki. A saját gépemet amúgy is telepakoltam a legkorszerűbb vírusirtókkal Kip pár héttel ezelőtti javaslatára.

Nem történt semmi extra. Csak annyi, hogy amikor meg akartam tekinteni a pendrive tartalmát, egy jelszókezelő program ablaka jött fel, és jelszót kért.

- Ajjh! - elégedetlenkedtem.

- Mi a gond? - kérdezte azonnal Quentin.

- Jelszó kell a nyavalyás pendrive-hoz.

- Próbálj ki pár egyszerűt, például Finch keresztnevét és születési dátumát!

- Nem fog menni.

- Azért egy esélyt adhatnál a sikernek.

Én viszont elkeseredetten nyögtem:

- A táska a 22-es öltözőszekrényben volt. A 22-esben!

Quentin értetlenül hümmögött:

- Na és?

- És Mr Finch a 22.222-es számú munkaállománya 22. sorának 22. cellájába rejtette azt az érthetetlen mandulakenyeres emlékeztetőt! - Körbeperdültem a székemmel, hogy felfrissítsem az agyamat. - Attól tartok, meg kell fejtenünk, mire gondolt. Mamika, Önnek családi barátja volt réges-régen a helyi pék... Nincsen valami tuti tipp mandulakenyerekkel kapcsolatban?

- Sajnos, kedvesem, ilyesmiről sosem beszélgettünk vele. Akkoriban még nem is volt divat ez a sok idétlen étkezési hóbort...

- Köszönjük szépen a felvilágosult kommentárt! - Újra megnyitottam Finch szóban forgó munkatáblázatát. - „Liszt kivonás, víz hozzáadás, sütési idő egyenlő”.

Egy darabig ült mindenki bamba csendben a helyén, aztán előkerestem a mandulakenyér receptjét. Felidéztem az érdekesnek tűnő részleteket:

- „4 és 3/4 bögre mandulaliszt, 2 bögre vöröslencseliszt, 2 és fél bögre víz... Süssük 45 percig 400 F hőmérsékleten.” Ebből a sütési idő könnyű, mert Mr Finch azt írta, egyenlő. Akkor a 45 megvan. És most el is akadtunk. Ha kerek számok lennének a receptben, még csak-csak tudnánk tippelgetni, de a törtekből egészen sokjegyű számok is kijöhetnek...

Fogtam magam, és a telóm után nyúltam. Felhívtam Kipet. Sajnos, a jelszókezelő szoftver neve hallatán felröhögött, és közölte, hogy ne álmodozzak. Nem fogja tudni megfejteni a jelszót nekem, ha azt sem sejtem, hány karakterből áll. Más úton feltörni meg végképp marhaság lenne, mert még ha sikerülne is, majdnem 100%, hogy sérülnének vagy tönkremennének az állományok a titkosítás jellege miatt.

Sietve elköszöntem tőle, nehogy szóba kerüljön az apja ügye. Visszatértem leverten a mandulakenyér receptjéhez.

- Jaj, Mr Finch! - motyogtam magam elé. - Önnek pofon egyszerű, mert tisztában volt vele, mire utal... De nem tudott volna olyan emlékeztetőt hátrahagyni, ami bárki másnak is mond valamit? Vagy legalább feltörhető jelszókezelő programot telepíteni a pendrive-ra?

Jobb híján nekiláttam neten böngészni a keto diétáról és a mandulakenyerekről.

Egészen addig lisztfélékről és a kenyér egyéb hozzávalóiról olvasgattam, amíg tizenegy nem lett.

Akkor viszont elérkezett a börtönlátogatási idő. Raul legnagyobb meglepetésemre nem dobta vissza az újabb kérvényemet, így most hozzá készülődtem. Eligazítottam a sminkemet, visszafogottabb árnyalatra festettem a rúzsomat. A nyakamból is levettem a látványos fehérarany nyakláncot. Kisebb, olcsó bizsura cseréltem. Végezetül feljebb húzattam Mrs Blackhawkkal a hátamon az overálom cipzárját, hogy ne látsszon ki a melltartópántom.

- Ne aggódj, Raul még mindig magánzárkában van! - igyekezett Quentin megnyugtatni. - Biztosan nem fogják másokkal közös látogatói helyiségbe engedni, szóval nem legeltetik majd rajtad más rabok a szemüket.

- Hát, nem a többi börtöntöltelék miatt kell - adtam fanyar választ. - Hanem mert semmi kedvem Raul megrovó beszólásait hallgatni az erkölcstelen megjelenésemről!

- Így sem, úgy sem fogod tudni elkerülni - szúrta oda Mrs Blackhawk. - Mindenesetre, abban biztos vagyok, hogy Dean Williams nem tenne ilyen megjegyzéseket az öltözködésedre.

Felkaptam a táskámat, és kisiettem az irodából.

*

Raul leült velem szemben az asztal túloldalán. Még egy üdvözlő köszönésre sem méltatott, amiből egyből láttam, hogy forr benne a méreg. Vártam kicsit, hátha jobb kedvre derül. Az arckifejezése ugyanolyan ellenséges maradt.

- Mi ez a feszült hallgatás? - kérdeztem rá végül.

- Tegnap járt benn nálam Nakamura parancsnok.

Nem is kellett mást mondania. Igyekeztem a legelbájolóbb tekintettel rápillogni:

- Tudom, beégettelek a felettesed előtt. Nagyon bocsi.

- Ez elég enyhe kifejezés. Fél óráig hallgattam a fejmosást. Ahogyan Nakamura parancsnok változatos megfogalmazásokban közölte velem, hogy hagytam, hogy a magánéletem veszélybe sodorja az akció kimenetelét. Hogy mennyi előkészület és munka sikerét tettem kockára a felelőtlenségemmel. Hogy miféle információk szivárogtak ki miattam. Hogy nem is vagyok alkalmas a feladatra, ha nem tudom féken tartani a szociopata ex-barátnőmet...

- Satöbbi.

- Satöbbi - hagyta rám.

- Tényleg sajnálom. Bár gondolom, azt nem reklámozta a mélyen tisztelt Frederick Nakamura parancsnok, hogy mindössze két percnyi kelletlenkedés után ki is adott nekem egy bizalmas adatot a belső rendszerből a saját műveletei sikere érdekében.

A sötét tekintet, amit Raul ennek hallatán rám vetett, azt üzente, nem javítok a helyzetemen.

- Viszont, nézd csak! - böktem a homlokomon éktelenkedő zúzódásra. - Ért egy kisebb utcai támadás... És tudod, mi volt a legelső dolgom? Hogy bemenjek a rendőrségre, és szépen, előírásszerűen feljelentést tegyek.

Raul összevonta a szemöldökét. Nyilván nem hitte el maradéktalanul az állításomat. Mégis az volt az első kérdése:

- Jól vagy?

- Túlélem. Látod, csak pár kisebb plezúrt szedtem össze.

Ekkor visszatért az előző mondandómhoz, és kiragadta belőle a leggyanúsabb részletet:

- A legelső dolgod?

- Hát, lehet, hogy előtte még azért tartottam egy nyomozási konzultációt. De az első érdemi akcióm tényleg a feljelentés volt.

Raul még mindig homlokráncolva méregetett:

- Akkor valaki meglepően jó hatással volt rád. Mrs Blackhawk vagy az ügyvédem tudott volna rábeszélni?

A szívemre tettem a kezem nagy pátosszal:

- Esküszöm az életemre, hogy egyikük sem befolyásolta a döntésemet.

Továbbra sem enyhült mord arckifejezése. Mindegy, már megszoktam, hogy idegesítő szuperképességgel átlát rajtam. Nem is vergődtem tovább a győzködésével. Inkább a tárgyra tértem:

- Igazából most elsősorban azért jöttem, mert szükségem lenne a segítségedre. Ez a két fickó, aki rám támadott, elég lepukkantan nézett ki. Mint valami koldus-kéregetők. Egyértelműen nem újdonság számukra a bűnöző életmód sem. Az összes ismerősöm közül te vagy legjobban képben az ilyen kétes elemeket illetően. Tudnál nekem segíteni, hogy hol akadhatnék a nyomukra? Hol időznek az ilyen über-mélyre csúszott helyi csirkefogók?

Raul váratlan indulattal csapta le a tenyerét az asztallapra. Még az ajtónál posztoló börtönőr is felénk sandított.

- Most komolyan azt feltételezed, hogy segítenék neked a rendőröket kijátszva a két gyanúsított nyomára bukkanni? Ráadásul úgy, hogy egyértelműen életveszélybe sodornálak téged?!

- A B opció, hogy nem támogatsz a nyomozásomban. És akkor a két díszpéldány szabadlábon marad ki-tudja-meddig. Újra meg újra rám támadhatnak, tetszőleges időközönként. Hallottam, ahogyan arról beszélnek, hogy csak akkor jár a lóvé, ha kinyírják a kiszemelt áldozatukat. Szóval, nyilván nem fognak sokáig ülni a babérjaikon!

- Frida, ezek a zsarolásaid...

- Mi ebben a zsarolás? Én csak elmondtam, milyen lehetőségeket látok.

- Ha valóban feljelentést tettél - ahogyan állítod -, nincs más dolgod, mint a rendőrségre bízni a munkát.

- Ühüm. Ezek szerint te rá mered tenni az életemet, hogy időben lefülelik a két gazfickót?

Kellemetlen csend állt be. Raul karba fonta a kezét, és elnézett sötét szemével a vállam fölött a semmibe. Már azt hittem, nem is fog válaszolni. Végül mégis visszafordult hozzám:

- Mondj el mindent, amit tudsz a két gyanúsítottról! Megpróbálok segíteni.

Rávillantottam egy hálás mosolyt, de egy arcrezdüléssel sem viszonozta.

Inkább sietősen felvázoltam, amire a két férfiból emlékeztem. Az elhangzott párbeszédük részleteit is. Raul hosszan elgondolkodott, de már láttam, hogy nem azon vacillál, támogassa-e a nyomozásomat. Csak azon tűnődik, mit tanácsoljon Bieberék előkerítésére.

Amikor újra megszólalt, a hangja száraz volt:

- Az Új Esély Alapítvány üzemeltet egy helyi szabadidős központot hajléktalanok számára. Annak is Új Esély a neve. Én ott kérdezősködnék felőlük.

- Miért pont ott?

- Ne várd, hogy még ki is fejtsem!

- De akkor, gondolom, elég kétes hírű ez a bizonyos központ...

- Mit mondtam az előbb?!

- Jól van, jól van, köszi.

Ismét előkaptam egy ezer wattos mosolyt, mire Raul türelmetlenül intett az őrnek, hogy kísérje vissza a cellájába.

*

A börtön után, dél körül Quentin exét, Patty barátnőmet kerestem fel. Legutóbbi találkozásunkkor megbeszéltük, hogy valamelyik ebédszünetében leülünk ismét egyeztetni a konkurens detektívek és Dalton mama ügyleteiről. Így most a hullaházzal szemközti kávézóban majszoltunk egy-egy melegszendvicset. Patty szendvicséből sült sonka szeletek is kikonyultak, az enyémben kérésemre csak pesztókrém és sajt volt.

- Elmegy az étvágyam, ha erre az egészre gondolok - suttogta Patty maga elé, Ted Nortonra és Dalton mamára utalva.

Nekem sem csúszott olyan jól a falat Raul mogorva távozása után. Úgy eszegettünk, mintha azon versenyeznénk, melyikünk bírja kisebb morzsákban elfogyasztani az ebédjét.

- Quentin betaggelte magát azzal a csajjal - mondta aztán Patty. - Tudod, ki az?

- Elle volt a keresztneve?

- Azt hiszem, igen. Csak... amikor megláttam, falhoz vágtam a telómat, és berepedt a képernyő, és... Utána már inkább nem nézegettem őket, ahogyan magukat fotózzák a palacsintázóban. De mintha Elle lett volna a neve, igen.

- Sajnálom - mondtam jobb híján.

- Ismered?

- Nem igazán. Laboráns Litvin prof központjában, és képbe került az új nyomozásom során. Egy közös előadást tartott más kutatókkal, amikor egy gyanús körülmények között elhalálozott fickó megjelent. De ennyi.

- És... és jót tesz Quentinnek, hogy vele van?

- Nem t’om. Nekem azért nem tűnik egészséges dolognak, hogy a nő annyira hasonlít rád.

- Komolyan? - Mintha Patty egy fokkal nagyobb falatot tört volna a szavaim hallatán. Kicsit felélénkült. - Tényleg hasonlít rám?

- Neked nem tűnt fel? - csodálkoztam.

- Nem. Leszállt a szemem elé a vörös köd, amikor megláttam, ahogy ott nyammogják a vaníliás palacsintatortát. Utána már nem sok mindent fogtam fel.

- Szerintem, Quentin csak miattad érdeklődik iránta. Bár nem tudom, hogy ezzel ő maga is tisztában van-e.

- Vagy, hogy egyáltalán jó dolog-e, hogy nem tudott továbblépni - toldotta hozzá Patty már szomorúan.

- Azért még csak pár hét telt el a szakításotok óta. Elég durva lenne, ha máris nyomtalanul leperegtek volna róla a történtek.

- Nem akarom, hogy az én hülye döntéseim miatt ő szenvedjen. - Patty leküzdött a torkán egy új falatot, majd kibökte: - Szerinted, nekem is el kellene kezdenem másokkal ismerkedni? Mármint, Teden kívül... Úgy értem, hogy rendesen. Van egy srác, olyan harminc körüli és egészen helyes. Neten írt rám egy hete.

- Én a helyedben még várnék kicsit.

De abból, ahogyan lesütötte a szemét, már láttam, hogy visszaírt a pasinak. Felsóhajtottam, és annyit mondtam:

- Azzal segítünk a legtöbbet Quentinnek, ha megfejtjük Dalton mama üzelmeit, és kibogozzuk, mit tervel a boszorka.

- Igen, az a legfontosabb! - helyeselt rá, egyből megfeledkezve a netes ismerkedésről. - Sikerült egyeztetnem tegnap Teddel. És képzeld, megint beszélt Mrs Daltonnal! Most csak telefonon keresztül ugyan, de van pár friss infó.

Elcsomagoltam egy szalvétába a szenyám maradékát. Jó lesz vacsorára Mrs Blackhawk kutyájának. Én már biztos nem leszek képes többet enni Dalton mama újdonsült mondanivalóit hallgatva.

- Főleg Ted mesélt neki - magyarázta Patty. - A Vaughn Hoolock körül végzett megfigyeléseiről számolt be. Mrs Dalton is megemlített azért két érdekes dolgot. Az egyik az volt, hogy Ted a következő látogatásakor vigyen be neki egy nyomtatott térképet a városközpontról. A másik pedig, hogy Ted szerezze meg neki Vaughn Hoolock stúdiójának telefonhívásai közül az összes olyan számot és időpontot az elmúlt három hónapból, amikor Indonéziába telefonáltak.

- Hogy hová?

- Hát, ennyit mondott az a démoni öregasszony: Indonéziába.

- Mi a retek?!

- Abban bíztam, hogy te tudod, mi van Indonéziában.

- A leghalványabb fogalmam sincs! - Becsukott szemmel hátradőltem a székemen, és összevissza jártak a gondolatok az agyamban. Nem jutottam értelmes következtetésre. Mindenesetre, akárhogyan is forgattam a fejemben, baromira nem tetszett ez az Indonézia-dolog. - Honnan a pokolból szedte Dalton mama ott a dutyi mélyén, magánzárkában Indonéziát?

Patty csak tanácstalanul pislogott vissza rám, amikor újra kinyitottam a szemem.

- Lenne egy feladatod - közöltem aztán, hirtelen elhatározással. - Meg kellene győznöd Ted Nortont, hogy ne álljon szóba Dalton mamával. Soha többé!

- De hát...

- Figyelj, Dalton mamáról van szó! Úgysem fog Norton detektívnek olyasmit elárulni, ami nem a saját terveihez kell. És az, hogy egy nyomozón keresztül tartja a kapcsolatot a külvilággal, túl nagy kockázat. Jó lenne Ted Nortonnal is lerendezned a kettőtök dolgait. Itt az alkalom. Önts tiszta vizet a pohárba!

- Nem tehetem. Akkor minden eddigi fáradozásom kárba veszne! Hiszen még alig tudtam meg tőle bármit is...

- Így is van pár részlet, amit megszereztél. Kizárt dolog viszont, hogy bármi jóra vezessen, ha Ted Norton besúg Dalton mamának Indonéziával kapcsolatos infókat, amíg azt sem tudjuk, mire kellenek az adatok a szipirtyónak!

- Frida... Nem akarom, hogy felesleges legyen minden munkám, miután Quentint is emiatt veszítettem el!

- Higgy nekem! Nem szabad ekkorát kockáztatnunk.

Patty a kezét tördelte. Láttam rajta, hogy nem győztem meg. Egyelőre mégis úgy döntöttem, adok neki kis időt.

Rátereltem inkább a szót a csincsilláim és az achátcsigáim mindennapjaira. A házi kedvencekről folytatott beszélgetés egy időre eloszlatta a bánatos felhőket barátnőm arcáról.

Aztán viszont újra nekiszegeztem, amikor már búcsúzáshoz készülődtünk:

- Számíthatok rád, hogy elintézed Ted Nortont?

Félrefordította a tekintetét.

- Hát, jó... - motyogta. - Majd... valamikor beszélek vele...

Magamban azon tűnődtem lehangoltan, hogy ez vajon hány ezrelék esélyt jelent arra, hogy tényleg időben meg is csinálja, amit kértem.

*

Miután Patty elsietett dolgozni, nyakamba vettem a várost. Addig kódorogtam a főbb tereken, amíg ki nem szúrtam azt a könyvesboltot, amelyiket az emlékeim között kerestem. Rémlett, hogy nyáron mindig szokott kinn ülni előtte egy srác az útpadkán. Némi pénzért portréképeket rajzol a vállalkozó kedvű arra járókról. Bementem a butikba, és megkérdeztem a kasszást, hogy ismeri-e. Jól gondoltam, hogy igen. Könnyedén megszereztem a fiatal művész netes linkjét. Írtam neki egy üzenetet, és szinte azonnal válaszolt is. Szívesen elvállalta az általam kért feladatot.

Következő lépésként előkerítettem Anita Carrollt a moteljéből, és elhívtam magammal a portrékészítőhöz. Egy rajzteremmé alakított garázsban ültünk le, körülöttünk mindenfelé arcképek borították a falakat. Nekiláttunk, és együtt összeszedtünk a fiatal férfinak mindent, amire Bieber külsejéből emlékeztünk.

A két támadó közül arra láttunk több esélyt, hogy őt felidézzük. Bieber szólított le engem, és később Carrollra is ő rohant rá a bicskával.

Az elején még így is reménytelennek tűnt a feladat. Hosszas radírozások és alakítások után azonban kezdett valami kialakulni. A kettőnk emlékfoszlányaiból összerakva egyre világosabban körvonalazódott az arckép. Mire a művész végzett, a rajz már egészen éles emlékképeket hívott elő bennem a késes támadásról.

- Tökéletes! - pengettem ki elismeréssel az alkotás díját. Aztán a rajzot feltekerve a táskámra erősítettem. - Már csak egy jó álcát kell összedobnom, és indulhatok is az Új Esély központba!

27. fejezet: Új Esély

Alaposan meg kellett fontolnom, milyen álruhát válasszak a Bieberék utáni nyomozáshoz. Fontos volt ugyanis, hogy ne ismerjenek rám, ha netán spontán beléjük futnék, vagy utólag mesélné valaki nekik, hogy kérdezősködtem. Az ő világukba illőnek kell tűnnöm, véletlenül se asszociálhassanak más körökre. Különben tényleg az lesz a vége, hogy Raul az akaratán kívül halálos veszélybe küld. Miután a régi Csen-ügyben közvetve ugyan, de orbitális katasztrófa lett a vége, amikor Raul - jobb meggyőződése ellenére - segíteni próbált a nyomozásomban, most nem állt szándékomban megismételni ismeretségünk „fénypontját”. Biztosra akartam menni, és stílusban is az Új Esély Alapítványhoz illő megjelenés kellett. Végül Desdemonát, az ittas utcalányt választottam. Erre a beöltözésre ritkán van szükségem, mert azoknak a klienseimnek, akiknek van pénzük megfizetni az irodám szolgáltatásait, általában a házastársa sem legalsó kategóriás prostikhoz jár. Ennek ellenére előfordult már, hogy hasznosnak bizonyult a nem túl családbarát álca.

Először is, az irodában pár fénymásolatot készítettem a portrérajzoló által alkotott arcképről, és adtam egy-egy példányt Quentinnek meg Mrs Blackhawknak is. Ha netán kiszúrnák valahol Biebert, azonnal gondoskodhassanak a saját biztonságukról, és hívhassák a rendőrséget. Utána megkértem Quentint, hogy dobjon haza a kocsijával Desdemona álcájának elkészítéséhez. Nem állt szándékomban az irodám közelében megjelenni ilyen szerelésben. Jobb ötletnek tűnt otthonról startolni. Útközben telefonon kértem pár tippet Anita Carrolltól is, mert ő épp elég időt töltött az emberkereskedők fogságában ahhoz, hogy legyenek hasznos javaslatai Desdemona kipattintásához. A portrékészítés után kaptam Carrolltól egy új számot, amin utolérhetem így is, hogy a rendes telefonját hetek óta kikapcsolta. Feltételeztem, hogy valami kétes célokra használja ezt a másik, eldobható kártyás mobilt, például drogvásárlásra, mert elég feszélyezett hangsúllyal adta meg a számát, de igyekeztem nem kimutatni a sejtésemet. Inkább értékeltem, hogy hajlandó megosztani velem. Máris jól jött, hogy rá tudtam csörögni.

Quentin leült a nappaliban jegyzeteket készíteni az egyik kliense vádiratából, én meg elsiettem a hálószobámba sminkelni.

Az arcomra lapátoltam annyi festéket, amennyit csak bírtam. A szemem már úgy nézett ki, mint ha mindkettőt feketére beverték volna, az arcom hószínű lett, a szám pedig csicsogott a tűzvörös rúzstól. A végén belenyúltam az ujjammal, és még le is húztam, hogy a festés elfolyt hatást keltsen.

A fejembe nyomtam egy aranyszálakkal befuttatott, éjfekete Kleopátra-frizurás parókát. Messziről látszott rajta, hogy olcsó műhaj, de most kivételesen pont ez is volt a célom.

Felhúztam egy fekete nejlonharisnyát, majd egy rongyos miniszoknyát - amit szándékosan megfordítva vettem fel. Végül kiegészítettem mindezt egy éjszínű tüll anyagból készült blúzzal, ami tökéletesen átláttatta fekete csipkemelltartómat.

A fizikai állapotomon nem nagyon kellett változtatnom, mert kapóra jött, hogy alapból sem voltam túl fényesen. A mozgásom ragyogóan tükrözte, hogy mindenem fáj. Máskor zúzódásokat is sminkelek Desdemonának, de most magától is akadt bőven. Korábbi sérülésnyomokkal sem kellett erőlködnöm. Daltonék régi ügyködéseinek és más egyéb elfajult gyilkossági nyomozásaimnak hála, kellő számú kisebb sebhely látszott rajtam a hiányos öltözetben. Egy nagy csokor terhességi csíkot azért még sminkeltem a hasamra a rövid blúz aljánál, mintha egy-két szülésen túl lennék.

A ruházkodás lezárásaképpen felhasogattam pár helyen a nejlonharisnyámat.

Ettől a megjelenéstől már nem csak Raul kapott volna szívszélhűdést, hanem bármilyen jóérzésű ember. Elégedetten fordultam körbe a tükör előtt.

Elszívtam az udvaron egymás után öt cigarettát az álcázásra tartott készletemből, hogy penetráns dohányfüstszag járjon át. Egy kis vodkával meghintettem a parókámat, hogy a piabűz is meglegyen.

Felhúztam a küszöbön a legbrutálabb fényesfekete magassarkúmat, aztán még benéztem Quentinhez elköszönni. Nem is kellett megjátszanom a dülöngélő járást, mert a sérült bokám miatt amúgy sem tudtam közlekedni efféle égig érő tűsarkúkban.

- Na, mit szólsz?

Quentin felnézett a jogi anyagok olvasásából.

- Hát, Frida, én most azt hiszem, inkább nem mondok semmit.

Kibotorkáltam, hogy taxit hívjak.

Nem akartam, hogy netán Quentin rendszámát vagy az én jellegzetes rozéarany robogómat bárki megjegyezze az Új Esély központ környékén. Raul szavai alapján úgy sejtettem, nem túl megbízható hely. Ki tudja? Még az sem kizárt, hogy összejátszanak Bieberékkel.

Kénytelen voltam tehát taxira pazarolni a pénzemet, az otthonomtól három utcára beszállva. El kellett viselnem a sofőr undorodó arckifejezését, meg, persze, az ennek ellenére folyamatosan rajtam legeltetett szemét is. Az egyetlen jó hír az volt, hogy a taxisofőr tudta, hol van a központ. Így hosszas GPS nézegetés meg bolyongás helyett egyből célra tartottunk.

Az utca pont olyan szürke, sivár és elhanyagolt volt, mint ahogy képzeltem. A málló vakolatú tömbházak között a szabadidős központ egy fehérre meszelt téglatest volt. A hideg ellenére nyitva hagyott ablakai körül olcsó menzakaja szaga terjengett.

Betoltam a böhöm, üvegtáblás ajtót, és egy zárt előtérbe jutottam. Balra tőlem pult húzódott, mögötte középkorú férfi ült. A foga között fogpiszkálót forgatott ráérős unalommal.

Megpróbáltam nem tudomást venni a portásról és elsétálni az épület belseje felé, ám a befelé vezető újabb üvegajtó nem nyílt. Ezek szerint csak a portás tudja elektromosan feloldani a zárját.

- Hová, hová, szivi? - szólt rám a férfi.

Odaegyensúlyoztam hozzá fekete tűsarkúmban.

- A kis Bebikét keresem - dőltem be a pult fölött, jó nagyot villantva az egyébként is átlátszó felsőm dekoltázsából.

- Kicsodát? - forgatta meg a férfi a fogpiszkálót a foga között.

- Az öcsémet.

- Az ki?

- Hát, a Bebike.

- Figyelj, nem tudom így! Mondj egy teljes nevet!

- Jaj, ugyan már, cukipofa! A Bebike úgysem árulná el nektek az igazi nevét! Itt van, ni! - böktem a férfi elé a rajzlapot. - Ezt a csicsás képet rajzoltattam róla szülinapjára. Hadd adjam már oda neki! Egy vagyonba került. Így már megismered a Bebit, he?

- Nekem ez sem mond semmit - közölte a portás unott ábrázattal, alig ránézve a portréra.

- Ó, pedig olyan talpraesett pasinak tűntél! Azt hittem, segítesz nekem... - Elcsücsörítettem agyonrúzsozott számat.

- Jól van, add ide azt a rajzot! - nyúlt meg ekkor a papírért. - Körbekérdezek.

Megnyomott egy gombot maga előtt. A hatására rövid sípolással kinyílt a belső helyiségek felé vezető ajtó. Bement, és a zár kattanva be is reteszelődött a férfi mögött. Mivel az ajtó üvegből volt, kénytelen voltam a pultnak támaszkodva várni, mert bentről is láthattak. A portás ugyan eltűnt a folyosóról valamerre, de folyamatosan őgyelgett benn néhány nem túl bizalomgerjesztő ember. Nem mertem hát megnyomni a gombot és követni a férfit. Inkább reménykedtem benne, hogy a portás értelmes infókkal tud majd szolgálni.

A férfi végül visszajött egy okostelefonnal, és elém bökte a képernyőn látható fotót egy vigyori fickóról:

- Róla van szó?

Elektromos rándulásként futott végig rajtam a felismerés. Elborzadás helyett viszont lelkes helyeslést varázsoltam az arcomra:

- Ő az, hát persze, a Bebike! Itt van nálatok? Mondjad, hol találom!

Ahogyan a vigyorgó fényképet néztem, megállapítottam gondolatban, hogy kettőnk közül Carroll emlékezett helyesen arra, hogy Bieber bal szemöldöke fölött volt egy ragya. Az viszont nekem maradt meg jól, hogy a metszőfoga hiányzott felül. Mindketten eltévesztettük a szemszínét, és hogy melyik fülében lógott karika. A haját is tejfölszőkére színeztettük, pedig a valóságban szimpla barna volt. Bár éppen ki is hidrogéneztethette a fényképezés óta. Az is csak most, a fotó alapján ugrott be, hogy volt egy alig pár sertéből álló szakállfélesége. Ettől függetlenül nem sikerült olyan rémesre a rajzunk. A főbb arcvonásait, a szeme alakját, szája-orra méretét, arcszerkezetét fel lehetett ismerni. Szóval, a kisugárzását el tudtuk találni. Valaki legalábbis ráismert, ha más nem, a ragya és a hiányzó fog alapján. Ennyi a lényeg.

- Legalább egy éve nem járt nálunk - közölte a portás. - Azóta, amióta ellopta a haverjával a számítógépet a klubhelyiségből. Add át az öcsikédnek, hogy remélem, zárlatos lett a gép, és rájuk gyulladt a lepratelep otthonuk!

Bájos.

- Hol lakik most Bebi? - kérdeztem, halvány reménykedéssel.

- Ha tudnám, már rég rájuk küldtem volna a zsarukat. Annyi rémlik, hogy tavaly előtt a haverja nagyra volt magával, hogy örökölni fog pár héten belül egy garzonlakást az apja után. Gondolom, oda mentek.

- Jaj, hát így hogyan fogom megtalálni Bebikét?

- Ez már a te bajod!

- Legalább annyit mondjál meg, mi volt a neve a haverjának?

A portás újra visszament kérdezősködni. Amikor visszatért, odavetette nekem:

- Timmy Scrapper. És most már ne tarts fel tovább a munkámban!

- Köszike! - Ellavíroztam a kijárat felé tűsarkúimban.

- Négykor visszajöhetsz hozzám, akkor végzek – szólt utánam a portás búcsúzóul, újra a foga közé kapva a fogvájót.

Válaszul csak felmutattam neki a középső ujjamat.

*

Majdnem két órát vett igénybe, hogy levakarjam magamról a rengeteg sminket, kimossam a cigiszagot a hajamból, kimasszírozzam a görcsöt a bokámból, és visszaalakuljak megszokott külsőmbe.

Amikor megjelentem a nappalim közepén, már készen álltam a folytatásra. Sima farmergatyában és Minnie egeres pólóban voltam. Quentin megkönnyebbülten mosolygott rám:

- Örülök, hogy visszatért a megszokott Frida.

- Miért? Aggódtál, hogy úgy maradok?

- Nem, dehogy, csak...

- Jó, vicceltem. Gyere, menjünk be az irodába! Ideje, hogy foglalkozzunk a favágósabb nyomozási feladatokkal is.

Amikor végre megszokott székünkben ültünk az iroda három különböző pontján, kiadtam asszisztensemnek, Quentinnek és saját magamnak is ugyanazt a feladatot. Nekiveselkedtünk végigtelefonálni a megye összes temetkezési vállalkozóját. Az utóbbi két évben elhunyt, Scrapper vezetéknevű férfiakat kerestük. Timmy Scrapper apját.

Végül Mrs Blackhawk talált rá.

- Nem túl nagy meglepetésre, már megint én szerzem meg a legfontosabb információkat - jelentette be. - Az idősebb Scrapper itt, helyben van eltemetve.

- Sikerült megtudni a keresztnevét?

- Igen, felírtam, sőt, még a születési dátumát is.

- Szép munka! - ütöttem össze a tenyeremet. - Ezekkel az adatokkal már egyértelműen be tudom azonosítani. Most felkészülök az éjszakai betöréssorozatomra. Végigjárom az összes helyi közjegyzőt, és a pontos név és születési dátum alapján előásom a papírjaik közül, hol intézték az idősebb Scrapper hagyatéki ügyeit. Ott biztosan meglesz a lakása címe is.

- Várj, várj! - állított le Mrs Blackhawk. - Még ne ess neki egyből a betörésnek! Van egy hímzőköri barátnőm, aki nyugdíj mellett kisegítő munkákat végez a főtéren lévő közjegyzői irodában. Felhívom, hátha megtudok tőle ezt-azt.

Az „ez-az”-ból végül kikerekedett, hogy melyik utcában van a lakás.

A nyugdíjas barátnőnek ugyanis megmaradt a Scrapper hagyatéki ügy. Az elhunyt férfi egyszem Timmy fia totál betépve jelent meg, és körbehányta az irodát. Kellően emlékezetes volt. A nőnek kellett feltakarítania utána, és ő vitte haza kocsival a félig beszámíthatatlan állapotban lévő srácot. Így most beugrott az asszonynak, hol volt a lakás. Ezt a kecót örökölte meg a fiú végül hivatalosan is a hagyatéki eljárás lezárultával. A nő nem emlékezett a házszámra, de az utca neve is bőven elég volt, hogy nekiláthassak a keresésnek.

Hálásan meglapogattam Mrs Blackhawk púpos vállát. Aztán már vonszoltam is le Quentint a kocsijához, hogy terepre menjünk.

*

A leselkedés csak körülbelül az első fél órában volt izgalmas. Akkor még minden járókelőben Timmy Scrappert véltem felfedezni. Főleg, hogy az ő külsejére tényleg nem emlékeztem. Egy idő után elmúlt az újdonság varázsa, és egyre ernyedtebben üldögéltünk Quentin kocsijában, a fenyőfák árnyékában. Csak néztem, néztem az egyforma ötemeletesek sorát a nyugdíjas hölgy által megadott utcában.

- Biztos, hogy nála lakik ez a Bieber? - kérdezte Quentin másfél óra elteltével, felpillantva ügyvédi jegyzetei bogarászásából. - Scrappert fel sem ismernéd, Bieber meg lehet, hogy meg sem fordul itt.

- Tim Scrapperről is találtam egy aránylag friss, két évvel ezelőtti profilképet. Csak ő lehet az, más nincs fenn ilyen névvel. Halványan rémlik is, hogy vöröses haja meg bajusza-szakálla volt. Belinkeltem a profilt Miss Carrollnak egy üzenetben, és azt írta, hogy szerinte is ez a Tim Scrapper lehetett a másik támadó. Meg fogom ismerni, ha tényleg felbukkan. Ha pedig két-három napig nem jelenik meg egyikük sem...

- Hogy meddig?!

- Látszik, hogy nem vagy hozzászokva a detektívmunka szépségeihez.

- Na de, két-három napig az autómban rostokolni?!

- Addig ülünk itt, amíg elő nem kerülnek. Kaja szünetekben majd váltjuk egymást. Ha besötétedik, hazamehetünk, mert félhomályban úgysem ismerjük fel őket. Napkeltekor folytatjuk.

- Jó ég...

- Inkább töltsük hasznosan az időt!

Quentin végül beletörődött:

- Rendben. Gondolkozzunk Vaughn tervén? Hogy kit akarhat bántani?

- Inkább Dalton mamáén - feleltem halkan.

- Miért? Hiszen Vaughn tűzött ki a bosszújához nem túl távoli időpontot az esküvő megüzenésével.

- Tény, hogy a bátyád arra készül, hogy nagyot szakítson a Dalton-unoka esküvőjén. Viszont Dalton mamának meg kell előznie őt.

- Nem értem, miért kellene?

- Hogy sakkban tarthassa a bátyádat, és megakadályozhassa a terve kivitelezésében. Az lenne a logikus, hogy a banya elraboltat téged már a menyegző előtt, és ha a bátyád nem áll el a szándékától, megkínoztat. Ha a bátyád még ezután sem hagy fel a Daltonék elleni ügyletekkel, akkor végül Dalton mama megölet téged.

- Ne már, Frida!

- Pedig de.

- Már az is hátborzongató, hogy neked ilyesmi egyáltalán eszedbe jutott. Nemhogy még az, hogy Mrs Dalton tényleg erre készülne!

- Ha kell, tudok én Dalton mama fejével gondolkozni, néha túl jól is. A baj csak az, hogy most mintha berozsdásodott volna ez a képességem...

- Mi többet tehetnél értem, mint hogy éjjel-nappal védelmezel? Már ez is épp elég - sietett Quentin leszögezni.

- És ha mégsem? Egy igazán elszánt bérgyilkos így is célba tudna venni. Lelő egy tetőről, mondjuk.

- Most ez csak azért jutott eszedbe, mert a Finch-ügyben előkerült a merénylő Strauss hadnagy. Az emberek nagytöbbsége viszont pár láb távolságról sem tud eltalálni egy álló célpontot, nemhogy mozgót egy épület magasából.

- Azt meg azért már tényleg túlzás lenne feltételezni, hogy Dalton mama valami szuperkommandóst fel tud bérelni a leszedésedre - láttam be. - Ráadásul, első körben valószínűleg élve kellesz neki. De akkor sem tetszik ez az egész.

- Hát, nekem sem - motyogta Quentin. Levette szemüvegét, és zaklatottan törölgetni kezdte egy szarvasbőr ronggyal. Tudtam, hogy a Dalton mama tervével kapcsolatos állandó kedélyes közönyösségével csak leplezni próbálja, mennyire szorong miatta.

- Mond neked bármit Indonézia? - kérdeztem egyszerre.

- Hogy micsoda?

- Indonézia.

- Semmit. Egyszer talán kipróbáltam egy indonéz receptet, amikor vacsit főztem Pat szülinapjára, de már az is lehet, hogy vietnámi volt. Az étel nevére sem emlékszem.

- Nem hiszem, hogy ilyesmire kell gondolni - válaszoltam, megsodorva egy hajfürtömet. Még mindig hiányoztak régi hosszú tincseim. Amióta le kellett vágatnom a hajamat egy tűzeset után, már a fürtök tűnődés közbeni tekergetése sem volt a régi. - A bátyád szempontjából kérdezem. Járt Indonéziában?

- Kétlem.

- Van ott üzleti érdekeltsége? Ismerőse? Régi ügyfele?

- Egyikről sem tudok.

- Miért hívna fel egy indonéz telefonszámot a stúdiójából ő - vagy akárki más?

- Ötletem sincs.

Feladtam. Elővettem egy hasonlóan reménytelen gumicsontot:

- Beszélgessünk inkább a mandulakenyerekről!

- Na, ehhez még annyit sem tudok hozzászólni, mint a bátyámhoz vagy Indonéziához.

Támadt egy ötletem, és benyomtam a telómon Medlar telefonszámát.

Amikor a férfi felvette a hívást, üdvözöltem, majd egyből a lényegre tértem:

- A segédemmel azon tanakodunk, hogy mit jelentett Mr Finch laptopján egy mandulakenyeres jelszó-emlékeztető. Tud Ön bármit erről?

Medlar nem felelt azonnal, nyilván megfontolta a kérdést. Végül annyit mondott:

- Sosem beszélgettünk Finch emlékeztetőiről.

Nem hagytam, hogy a negatív válasz elvegye a kedvem a kérdés további feszegetésétől.

- És, valamilyen más módon előkerült-e a mandulakenyér?

- Egyszer megkínált.

Felpezsdültem:

- Nocsak, ez hogyan történt?

- Átjött egyik délután - már nem tudom megmondani, pontosan mikor -, és hozott magával uzsonnát. Megette, miközben a... a létrabalesetekről beszélgettünk a készülő regényéhez. Elmagyarázta, hogy csak a saját étrendje szerint étkezik, ezért csomagolt ételt. Egy szeletet nekem is adott belőle.

- Szóval, Ön is megkóstolta?

- Megettem, igen, egészen finom volt.

- Mondott még Mr Finch bármi mást a kenyeréről?

- Annyit, hogy többféle mandulakenyér-recepttel kísérletezett, de csak egyetlen olyat talált, amelyikkel el tudta érni az optimális omlósságot. A liszt-víz arány az összes többiben eltért a tökéletestől. Azóta mindig csak a jó recept szerint készíti el a kenyerét. Feltételezem, ez nemigen segít a maga nyomozásában...

- Mi van, ha mégis? - Pattintottam az ujjaimmal. - Lehet, hogy a világ legfurcsább kérdésének fog hangzani... de ha sütnék egy mandulakenyeret, és vinnék belőle Önnek egy-két karéjjal, meg tudná állapítani, hogy ugyanaz a recept-e?

28. fejezet: A recept

A mandulakenyér-készítési projektem koránt sem ért el olyan fényes áttörést, mint amilyenben reménykedtem. Miután ugyanis hiábavalóan vártunk Bieberék felbukkanására, este otthon nekiálltam megsütni Finch receptjét. És még csak ott tartottam, hogy összekeverjem a száraz hozzávalókat a nedvesekkel, máris látnom kellett, hogy kudarcot vallottam.

Bár nem vagyok egy nagy mesterpék, még én is felismertem, hogy a kapott tésztának távoli köze sincs a kenyértészta állaghoz. Porózus kupac lett belőle. Túl kevés volt hozzá a folyadék.

Álltam fölötte a konyhámban, könyékig lisztesen, és a keverőtál peremére bámultam töprengve.

Quentin a konyhaasztal túlsó végén ült. Igyekezett papírjait minél távolabb tartani a vöröslencseliszt szállingózó felhőitől, és jogi iratokat olvasott. Észrevettem, hogy félszemmel a telefonja képernyőjére is rá-rásandít. Nem kellett hozzá nagy képzelőerő, hogy kitaláljam, Elle Williams válaszát várja a legutóbbi üzeneteire.

Valószínűleg nem ez volt a tökéletes pillanat a lelkizésre, a dzsuvás konyhám közepén, a félresikerült kenyér romjai fölött, de nem bírtam magamban tartani.

- Alapvetően nem szeretek beleszólni mások magánéletébe... - kezdtem.

Quentin felnézett a papírjaiból:

- De?

- De most olyan érzésem van, mintha jól jönne neked. Figyu, ez az egész helyzet nem fair. Sem saját magaddal, sem Elle-lel szemben, aki nem is sejti, mi a valódi érdeklődésed oka.

Egy pillanatra bevillant előttem Vaughn Hoolock gúnyos-fölényes arckifejezése, ahogyan minden egyes beszélgetésünk során totális érdektelenséggel lepörgeti magáról a kísérleteimet, hogy bármilyen témában a lelkére beszéljek. Az öccse azonban egészen másként viselkedett. Az ő tekintete lenézés helyett csak tiszta szomorúságot tükrözött.

- Tudom, azt gondolod, hogy azért ismerkedem Elle-lel, mert Pat hasonmása - mondta halkan.

- Mert, nem így van?

- Hát, tényleg akadnak hasonlóságok, de annyi mindenben különböznek is! Egyébként meg, felesleges lenne erőlködnöm, mert sosem tudnék valakit úgy szeretni, mint... - Inkább nem folytatta. A tenyerébe támasztotta a homlokát a papírjai fölött. - Sosem gondoltam volna, hogy Pat egy napon majd megcsal. Mindig őszinték és nyíltak voltunk egymással... Vagy legalábbis, én azt hittem. Senkivel nem tudtam olyan felszabadultan beszélgetni, mint vele. Frida, te annyi hűtlen párt láttál már! Meg tudod magyarázni, hogy... miért?

- Elég változatos élethelyzetek és indokok vannak - válaszoltam kitérően, kissé szerencsétlenül ködösítve. - Szerintem kár is az almát a körtéhez hasonlítgatni. Az lenne a legjobb, ha Pattyvel beszélnél. Ha adnál neki egy esélyt, hogy megmagyarázza.

- Mit tudna mondani, ami számíthatna még?

- Ha más nem, talán választ kapnál a kérdéseidre.

- Mire megyek válaszokkal?

- Legalább nem gondolnád, hogy akár közvetve is rajtad múltak a történtek.

- És ha mégis? Ha tényleg miattam... Ha én nem voltam elég odafigyelő vagy törődő, vagy nem tudtam fenntartani az érdeklődését...

- Ugyan már! - igyekeztem csírájában elfojtani a téves irányt. - Tudhatnád, hogy Patty nem hallgatta volna el, ha ilyesmi a gond! Félrelépés helyett biztos, hogy először veled beszélt volna. Nem jellemző rá, hogy magába zárná a véleményét vagy az igényeit.

- De akkor mi volt a baj? - Quentin kinyújtotta felém a karját az asztal fölött, és váratlan erővel szorította meg a kezemet, nem törődve azzal, hogy csomó liszt ragad az ujjaira. - Frida, te tudod, Pat kivel csalt meg, igaz?

- Öhm, igen, olyasmi...

- És, hogy néz ki a pasas? - tudakolta bátortalanul.

- Objektív vagy szubjektív véleményt mondjak? - kérdeztem vissza.

- Nem tudom, legalább az egyiket.

- Pocsékul.

- Ez melyik volt?

- Mindkettő.

Quentin arcán fáradt mosoly jelent meg, de nem éreztem, hogy igazán felvidult volna. Az ujjai csak még erősebben szorultak tésztától ragacsos kezemre.

- Akkor miért...? - kérdezte tompa hangon.

- Figyelj, tényleg Pattyvel kellene beszélned!

- De te sejted, hogy mi volt a baj? Hogy miért kezdett ezzel a másik férfival kavarni?

Eljött a pillanat. Vagy színt vallok, vagy Quentin szemébe kell hazudnom. Végül annyit kérdeztem:

- Megbízol bennem?

- Mint senki másban.

- Akkor, légyszi, ne engem faggass!

- És ennyi a jó tanácsod? - nyögött fel panaszosan. - Ezért kezdtél most a szívügyeimről beszélgetni? Hogy fussak magyarázatokért a nő után, aki becsapott, és pofátlanul összejött egy másik férfival a hátam mögött?!

- Még mindig célszerűbbnek tűnik, mint a legjobb barátnője kezét szorongatni a konyhában olyan elánnal, hogy attól már nem csak Raul fejében támadnának kétes gondolatok...

Quentin egyszerre elengedte az ujjaimat.

- Bocsi - motyogta, elvörösödve. Kapkodva a mellette heverő konyharuhába törölte lisztes kezét.

- Beszélgessünk Mr Finch kenyeréről! - javasoltam, miközben elfordultam, hogy én is leöblítsem a tenyerem a csap alatt. Kihasználtam, hogy pár másodpercre háttal állhattam Quentinnek, és rendezhettem az arcvonásaimat az előző kínos jelenetünk után. Sikerült összeszedetten visszatérnem az asztalhoz.

- Szóval, a mandulakenyér - igyekezett Quentin is azonnal rátérni a nyomozásra. - Mikor kezdjük a tészta kisütését?

- Semmikor. A Mr Finch konyhájában kifüggesztett recept használhatatlan. Ebből a lisztes kotyvalékból az életben nem lesz rendes kenyér.

- Ó, ne! De hát, nem is találtunk az otthonában vagy a böngészési előzményei között másik mandulakenyér-receptet! Ha ez téves, akkor esélyünk sincs megtalálni az igazit. Sosem tudjuk megfejteni a jelszót...

- Eléggé úgy fest.

Lelombozottan révedtünk magunk elé a főzési kellékekkel telepakolt asztalra. Szórakozottan megbökdöstem egy hófehér kókuszrostos tasak oldalát.

- Ez sem lett jobb téma, mint a magánéleted - láttam be végül.

- Reménytelen. - Quentin mélabúsan visszatért az ügyvédi irataihoz. - Csak tudnám, mi értelme, hogy valaki egy megsüthetetlen receptet tesz ki fő helyre a konyhájában! - dünnyögte még maga elé, Finch félrevezető húzásán morcogva.

Nekem egyszerre kattogni kezdett az agyamban az elhangzott kijelentés, és kisvártatva hangosan is kimondtam:

- Nem igazán illik a néhai Mr Finchhez ez a logikátlan marhaság. Hacsak nem...

Újra magam elé húztam a kudarcba fúlt receptet.

- Hacsak nem... mégis ez az igazi recept - fejeztem be.

- Hát, de most mondtad, hogy a tészta így ehetetlen.

- Ha viszont figyelembe vesszük az úriember emlékeztetőjét: „Liszt kivonás, víz hozzáadás, sütési idő egyenlő”, úgy már lehet, hogy jutunk valahová. Kevesebb liszt, több víz, és meg is van a valódi recept. Amit ő persze fejből tudott.

Eddig tartott a lelkesedés. Ugyanis ekkor esett le, mit takar a következtetésem.

- Ugye, nem...? - kérdezte Quentin is újra elfancsalodva.

Én csak csendben nekiálltam megnyitogatni a konyhapulton pihenő laptopon a netről általam összegyűjtött összes mandulakenyér-receptet. Utána mindegyikből kijegyzeteltem a liszt-víz arányokat. Ráböktem az egyikre, és elkeseredett képpel nekiveselkedtem egy újabb tészta bekeverésének.

*

Másnap reggel munka előtt elkanyarodtam a romos utcába, ahol Medlar lakott. Leadtam a férfinak három különböző általam sütött veknit, hogy kóstolgassa a kenyereket, és estére válassza ki, melyik hasonlít leginkább a Finch által sütött cipóra. Bár túl sok reményt nem fűztem a sikerhez, de azért feladni sem akartam küzdés nélkül. Ha legalább nagyságrendileg megsejteném a helyes számokat, tudnék Kipnek kiindulási pontot adni, hogy milyen számkombinációkat futtasson le szoftveresen a jelszó feltöréséhez.

Utána ismét kimentünk Quentinnel Timmy Scrapper címére. Folytattuk az eseménytelen várakozást az egyik parkolóban.

Egy darabig még lekötött, hogy a belső visszapillantóban elkészítsem a sminkemet, és műszempillát ragasszak. Quentin meg egy öt évvel ezelőtti feljebbviteli ügy főbb pontjait jegyzetelte ki magának, hogy beépíthesse az érvelésébe a legújabb kliense védelmében.

Már ott tartottam, hogy talán a körmömet is újralakkozhatnám, fél szemmel ki-kilesve a Scrapper-lakást rejtő bérházak sorára. Egyszerre megfeledkeztem a körmözés ötletéről - amit valószínűleg Quentin sem bánt, bár ő nem sejthette, hogy a lakklemosó acetonos bűzével akartam betölteni a kocsiját. Vad integetéssel kisöpörtem Quentin kezéből a papírjait:

- Odanézz!

A megfigyelt épület kapuján ugyanis egy lesoványodott, rongyos fiatal férfi támolygott ki. Valószínűleg most is épp be volt nyomva. Felkaptam a műszerfalról a zsebtávcsövemet, és szemügyre vettem a srácot közelebbről. Torzonborz vörös szakáll-bajusz, véreres szem, szakadt bomberdzseki. Eléggé emlékeztetett Scrapper közösségi médiás profilképére. Bár az hátborzongató volt, hogy a saját memóriám egyáltalán nem segített. Simán bármikor gyanútlanul elsétálnék mellette az utcán, ha csak a támadáskor szerzett személyes emlékeimre hagyatkozhatnék. Libabőrös lett a karom már a gondolatától is, de nem volt időm sokat tűnődni.

- Azt hiszem, megtaláltuk az egyik célszemélyt - suttogtam, mintha attól tartanék, hogy a távolban dülöngélő férfi meghallhat. - Timothy Scrapper! Ott botorkál, jól betépve. Most már csak gyorsan tervet kell kovácsolnunk, hogy mit is csináljunk...

- Hogy mit csináljunk? - szörnyülködött közbe Quentin. - Én azt hittem, már rég kitaláltad, mi lesz a következő lépésünk!

- Még azt sem tudtam, tényleg jó helyen állunk-e lesben, vagy mikor és milyen formában bukkannak fel... De semmi para, rögtönzünk. Először is, meglátjuk, Mr Scrapper hová megy.

Scrapper betántorgott a szomszédos szupermarket ajtaján. Hamarosan két üveg gyömbéres üdítővel a hóna alatt jelent meg újra. Visszavonszolta magát a bérházba, és eltűnt a becsukódó fémkapu mögött.

- Kettő üdcsi! - formáztam a számmal, még mindig irracionálisan halkan. - Két gyömbért vett. Fenn van vele a cinkosa is!

- Remélhetőleg. - Quentin arca épp ennek az ellenkezőjét tükrözte. Érthető módon nem különösebben sóvárgott egy Bieberékkel való találkozásért.

Engem viszont felvillanyozott a siker.

- Kicsit most muszáj gondolkoznom - közöltem felspannolva. - Hogy mit kezdjünk velük.

El is hallgattam. Quentin úgy másfél percig bírta ki néma agyalásomat, aztán izegni-mozogni kezdett az ülésén.

- Bocsi, nem akarlak megzavarni, de született egy ütős elméletem. Nem lehet, hogy valahogy ennek az egésznek a hátterében Anita Carroll áll?

A szemöldököm felszökött az egekbe. Egyből parkolópályára tettem a saját gondolatmenetemet. Quentin közben folytatta:

- Mi van, ha szándékosan rendezte meg a jelenetet, hogy megment téged Scrapper és Bieber támadásától? Előre leszervezhette velük. Nem furcsa, hogy véletlenül pont arra járt?

- Hát, nem annyira véletlenül, mert én hívtam őt az irodámba Mr Medlaron keresztül, és a tusakodás az iroda melletti mellékutcában történt. Némi szerencsének, persze, tekinthető, hogy Miss Carroll akkor bukkant fel a környéken, amikor. De azért nem volt teljesen váratlan. És kétlem, hogy Miss Carroll eltörte volna a késes Bieber csuklóját, ha a cinkosuk lenne.

- Lehet, hogy nem okozott komolyabb sérülést, csak megjátszották.

- A reccsenést?

- Sokkhatás alatt álltál, és por ment a szemedbe. Nem biztos, hogy mindent úgy érzékeltél, ahogyan valójában történt.

Bár nem tartottam túl hízelgőnek, hogy Quentin ilyen tévedéseket tételez fel rólam, beláttam, hogy ebben a nyomozásban már eddig is épp elégszer kellett szembesülnöm az emberi emlékezet csalóka mivoltával. Így hát, nem tiltakoztam az egómat ért sérelmen, inkább máson akadtam fenn:

- Ugyan miért akarná Miss Carroll megöletni Mrs Greert? Mert az biztos, hogy a két fickó, aki az életemre tört, szegény Mrs Greer meggyilkolását is felemlegette!

- Mondjuk, mert a kulcs, amit az idős Mrs Greer talált elejtve, az Carrollé volt, és a riporternő nem akarta, hogy kitudódjon...

- Az a kulcscsomó, amin a leírás alapján töltényalakú fémtároló, taktikai kés és pókerzseton lógott? Mert - bár, esküszöm, én is próbálok kellően nyitott maradni a nyomozásban, és mindenkit végigkérdezek a kulcscsomóról - ez minden valószínűség szerint egy túlkompenzáló férfi kulcsdísze!

- Akkor pláne gyanús, ha Carrollnál volt, nem igaz? Lehet, hogy az újságírónő lenyúlta Mr Finch titkos - még a takarítónője által sem ismert - kulcsait, és ezt akarja eltussolni?

- Hogyan lopott volna el bármit is Mr Finchtől? Mr Finch csak egy pillanatra állt meg az előadóterem ajtajában kintről. Ja meg, te el tudod képzelni Mr Finchről az eddig megismert személyisége és stílusa alapján, hogy ilyen kulcsdíszeket választ magának?!

- Tudom, tudom, te valamiért rá vagy szállva David Rossra. Most is rá célzol, igaz? Hogy ő ejthette el a kulcsait, és ölni is képes lenne miattuk. De szerintem Anita Carroll gyanúsabb! Csak gondolj bele! Az előadáson jelenlévők közül egyedül ő tűnt el körülbelül két hétre, majd bukkant elő - érdekes módon - a legkritikusabb pillanatban! És még egy rakás infót is kiszedett belőled.

Magamban megállapítottam, hogy hála az égnek, hogy nem említettem meg Quentin előtt tinikori lelkesedésemet Carroll munkásságáért. Már így is naivnak és óvatlannak néz Carrollal kapcsolatban. Magamra erőltetett nyugalommal tettem újabb ellenvetést:

- Na de, miért kellenének Miss Carrollnak Mr Finch - vagy bárki más - kulcsai? Főleg úgy, hogy még gyilkoltatna is miattuk.

- Ez a Medlar vagy Strauss hadnagy vagy Ludwik vagy nem-is-tudom-már-követni-hogy-ki-ez-az-ember lesz a magyarázat. Ő összekötheti Finchet és Carrollt.

- És?

- És talán ő is benne van. Valamit együtt forral a riporternővel.

- Volt már egy-két elrugaszkodott teóriád a régi közös nyomozásunk során is, de ez a mostani mindent überel.

- Nem akkora képtelenség. Csak hallgasd meg! Anita Carroll simán ismerheti Bieberéket a drogos korszakából. Meg is van, hogy honnan kerítette őket: találkoztak régen a rehabon.

- Már ha feltételezzük, hogy a két srác járt egyáltalán elvonón. Mert nekem ezzel kapcsolatban kétségeim vannak. Elég nagy kétségeim.

- De nem kizárható.

- És szerinted Miss Carroll összedolgozna azzal a Strauss hadnaggyal, aki a pokoli támadást elkövette ellene Irakban?

- Talán máig van még köztük valami beteges viszony, csak jól titkolják.

- Elég jól, ha én, akinek az a szakmája, hogy rejtőzködő párokat füleljen le, és rekordmagas a sikerrátája, semmit nem vettem észre belőle.

- Mert még te sem gondolnád, hogy ennyire groteszk kapcsolat lehet két ember között...

- Nyugi, de. Párkapcsolatok terén már nagyjából mindent láttam. Hagyjuk viszont Carrollékat! Közben ugyanis támadt egy ötletem az elméletedet hallgatva. Maga az alapgondolat nem rossz, egészen megihletett. Köszi szépen a segítséget!

- Mármint?

- Hát, hogy a drogok jelenthetik a kapcsolatot Scrapperék és a megbízójuk között. Itt is van a következő lépésünk: kiderítjük, ki a jómadarak dílere.

- A dílere?

- Igen-igen, hiszen valakitől venniük kell a kábszert. Szóval, folytatjuk a megfigyelést!

Quentin nyugtalanul pislogott felém a díler szó megemlítése után. Végül megfogalmazott egy tök jogos kérdést:

- Nem lesz ez életveszélyes?

29. fejezet: Lesben állás

Nem is próbáltam megnyugtatni Quentint a dílerrel kapcsolatban, mert perpill a leghalványabb segédfogalmam sem volt, mire számítsunk. Előfordulhat, hogy csak egy piti lúzerről van szó. De lehet akár egy nagyágyú gengszter is jókora bandával. Vagy egy receptekkel sáfárkodó doki. Satöbbi. Bieberéket elnézve én egy jelentéktelen senkire voksoltam volna, de azért nem akartam elbízni magam.

- Folytatjuk a megfigyelést - ismételtem el a feladatunkat rendes válasz helyett.

Quentin beletörődött, és visszatért a munkaanyagaihoz. Megkönyörültem rajta, és nem álltam neki az egész kocsit telebűzölögni a körömlakklemosóval. Teljes figyelmemet a megfelelő épülettömbre fordítottam. Az a tudat, hogy valóban ott lapul a mélyén az általunk keresett két személy, megacélozott. Ki kell fürkésznem minden mozzanatot, ami körülöttük történik!

Biztos, ami biztos, az épületbe belépő és az azt elhagyó összes embert lefotóztam. Valami hasznos majd csak előbukkan!

Végül a valami hasznos maga Bieber és Scrapper lett. Előkerültek a házból, és az üdítőjüket hörpölve lébecoltak az utcán. Scrapper még annál is beszámíthatatlanabb állapotban volt, mint amilyenben az üdcsik megvásárlásakor láttuk. Most már meg sem tudott állni a lábán, csak dülöngélt, mint egy lendületét vesztett pörgettyű. Bieber sem nézett ki sokkal fényesebben. Rajta ráadásul még a korábbi dulakodásunk nyomai is jól látszottak - pár zúzódással gazdagodott egyébként sem túl csábos arca. A jobb csuklója pedig be volt fáslizva egy elszürkült ronggyal.

Az egyik sarkon befordult három hozzájuk hasonlóan bizalomgerjesztő külsejű „úriember”, és miután lekezeltek egymással, mindannyian cigizésbe és dumálásba kezdtek. Húsz perc múlva elunták a jobbra-balra köpködést és járókelők után ordibálást. Átsereglettek a legközelebbi parkolóba, és bezsúfolódtak egy négyüléses zöld bontószökevénybe.

Lefotóztam a jármű rendszámtábláját a legjobb teleobjektívemet használva.

- Nem megyünk utánuk? - kérdezte Quentin, amikor látta, hogy tétlenül nézem a kompánia kikanyarodását a kocsival.

- Az a napszemüveges, afrotincses gizda, aki Bieber mellett állt cigizés közben, kétszer is körbenézett, mielőtt beszálltak - hümmögtem. - A többiek nem szúrnának ki, de ő, úgy érzem, igen. Nem kockáztatunk.

- Így viszont szem elől veszítjük őket.

- Már nem sokáig - mutattam fel töretlen jó kedvvel a táskámból kikotort nyomkövető jeladót.

Scrapper zsebéből került elő a slusszkulcs, szóval, esélyes, hogy övé a verda. Nekem pedig több sem kellett.

Már csak kivártam türelemmel, amíg visszaértek. Mindössze másfél órát voltak távol. Nem derült ki az úticéljuk, de nem is voltam benne biztos, hogy tudni szeretném. Scrapper egy rekesz sört egyensúlyozott. Ránézésre úgy festett, mintha a ládát így, mindenestől emelték volna el egy áruház raktárából. A három korábbi cimborájuk már felszívódott, csak Bieberrel ketten mentek be a lépcsőházba.

Megvártam, amíg már biztosan nem fog egyikőjük sem visszafordulni. Utána kipattantam, és odasuhantam a csotrogányhoz. Rácsavarva jeladómra a mágneses rögzítőtalpat, letérdeltem, és felnyomtam a kis készüléket alulról a kocsi alvázára.

Quentin nyugtalanul fészkelődve várt a saját autójában. Beültem mellé:

- Nem látott meg senki, igaz?

- Én nem vettem észre egy árva lelket sem.

- Szuper. - Leporoltam a tenyeremet. - Akkor indulhatunk is.

- M-mégis hová?

- Most már értesülök róla, hogy mikor merre mennek. Kétlem, hogy egynél több verdájuk lenne. Majd a távolból, a jeladómhoz tartozó telefonos alkalmazáson keresztül figyelem az úticéljaikat. Hátha az is elég lenne az áttöréshez. Lássuk, merre fognak tekeregni! Addig is, visszatérhetünk az irodába.

Quentin megnyugodott, hogy nem kell napokig itt dekkolnunk. Egyből indította is a motort, mielőtt meggondolhatnám magam.

*

Amikor már az irodaház parkolójában kecmeregtünk ki a kocsiból, Quentin a telefonját kezdte nézegetni. Én erősen küzdöttem az émelygéssel az utolsó három kanyarodásának hála, ezért villogó képernyők olvasására jelenleg gondolni sem bírtam.

- Öhm, lenne valami - jegyezte meg Quentin ekkor sután. - Ha már nincsen szükséged a segítségemre a célszemélyek megfigyelésében...

- Tudom, tudom, már megint Elle-lel akarsz találkozni.

- Igen, vagyis nem, illetve hát... Csak beszélni akar velem. És még mielőtt kiokítanál megint, kérdezd meg, miről!

- Nem tán a tűzriadóról? - kaptam fel a fejem.

- Pontosan arról. Igaz, már négyszer rákérdeztem üzenetben is, de... Mostanra alakult ki annyi bizalom köztünk, hogy hajlandó elárulni, amit elhallgatott! Az előbb írta. Csak annyit kér, hogy kezeljük diszkréten a vallomását.

- Végre! - szökkentem kisebbet örömömben, bár a bokámba nyilalló szúrás hatására egyből megbántam. - Köszi! Visszavonok minden kritikát a nyomozósegédi munkáddal kapcsolatban.

- Hát, én azért nem szántam ezt az egészet ennyire manipulatívnak. Bár örülök, hogy az igyekezetem meghozta az eredményeket.

Quentin büszkén kihúzta magát. Meglapogattam a vállát. Nem tűnt fel neki, hogy nem csak elismerés, hanem némi együttérzés is vegyül a gesztusba. Sejtettem ugyanis, hogy amit Elle Williams el fog neki mondani, az nem olyasmi, amit ő valaha is hallani szeretett volna.

- Belefülelhetek a beszélgetésbe? - kérdeztem inkább, a teendőimre koncentrálva.

Zavar pirosodása jelent meg Quentin arcán.

- Jaj, ugyan már! - legyintettem gyorsan. - Gondolod, hogy ebben a szakmában még megüti az ingerküszöbömet egy flörtölés lehallgatása?

- Sejtem, hogy nem, de én az ismerősöd vagyok, és ez egy privát társalgás...

- Ahogy vesszük. Számomra bőven van szakmai értéke.

Quentin továbbra sem tűnt lenyűgözöttnek a felvetéstől. Kínoskodva hallgatott.

- Nem muszáj - hagytam rá végül. - Abban is megbízom, ha utólag saját szavaiddal összefoglalod a lényeget. Ha attól tartasz, hogy mondanál ott olyasmit, amit nem vállalnál fel előttem...

- Nem, dehogy, csak... - Tehetetlenül széttárta a karját. Taktikusan elhelyezett utolsó megjegyzésem célba ért, mert így folytatta: - Rendben, csináljuk! Bekapcsollak telefonhívásban, és a zsebemben lesz a mobilom.

Aztán újra az üzeneteire pillantott, és egyszerre a szemöldökét kezdte ráncolni:

- Szerinted, Elle miért írja azt, hogy üljünk le a plázacsarnokban beszélgetni? Miért nem jó neki a palacsintázó, ahol legutóbb voltunk?

- Nyilván nem akarja magát meghívatni.

- De miért nem? Múltkor nem zavarta, hogy én fizettem.

Amiatt, amit mondani akar.

- Jaj, most jut eszembe, hogy megígértem Mrs Blackhawknak, hogy kinyomtatok neki néhány hímzésmintát az új képszerkesztő programommal! - Elkotortam az irodaház liftje felé.

Nem akartam Quentint felkészíteni a tippemre, mert nem voltam meggyőződve arról, hogy elég jó színjátszó. Viselkedjen csak minél természetesebben Elle-lel!

*

Mrs Blackhawk nagyot ment a háttérmunkával. Így nem sokat kellett gondolkodnom rajta, mivel töltsem az időt, amíg Quentin megérkezik a randijára. Asszisztensem önfényezését hallgattam. Anita Carroll ugyanis további anyagokat küldött a céges e-mailünkre a húsz évvel ezelőtti londoni Finch-ügyről. Ma reggel szerezte a Scotland Yardnál ténykedő forrásától. Mrs Blackhawk ezeket a jegyzőkönyveket nyomtatta ki, rendszerezte és dolgozta fel a távollétemben.

- No, és amikor már másodjára rágtam át magam a vallomásokon kitartó, szemfüles munkával - tért hat perc után a lényegre -, találtam egy ellentmondást.

Ezen a ponton már nem akartam megkockáztatni, hogy ismét elkalandozzon a mondandója a zseniális nyomozói képességeire. A kikívánkozó riposzt helyett ezért csak az elvárt kérdést toldottam be a Mrs Blackhawk által tartott hatásszünet végére:

- Igen, és mi az?

- Ugyebár, kérted, hogy különösen alaposan tanulmányozzam át azoknak a személyeknek a tanúvallomásait, akiket a rendőrök Priya Ross utolsó találkozásairól kérdeztek ki. Meghallgattak két ismerős baráti társaságot, akikkel az áldozat két különböző vendéglátóhely előtt futott össze a hazafelé tartó útja elején. Szintén kikérdezték egy éjjel-nappal nyitva tartó kisbolt pakisztáni tulajdonosát, aki kinn állt az utcán cigizni. Ő nem ismerte korábbról Priya Rosst, de emlékezni vélt rá. Azt mondta, amikor a rendőrök megmutatták neki az áldozat fényképét, hogy ugyanolyan szoknyaruha volt Priyán, mint amilyet ő vett a legidősebb lánya születésnapjára. Emiatt jól megmaradt az emlékezetében. Pontosan írta le az áldozat által viselt, aranyszálakkal díszített, azúrkék ruhát, ezért használható tanúnak sorolták be. Ez mind ott, a szórakozónegyedben történt, abban az utcában, ahol Finch is képbe került korábban. Na, és itt volt egy furcsaság. Priya Ross úgy emlékezett a vallomásában, és ezt erősítették meg egyhangúan az ismerősei is, hogy először pár egyetemista barátjával váltott szót, akik az utcán kígyózó sorban álltak egy diszkó előtt, a belépésre várva. Aztán pár épülettel arrébb három kolléganőjével találkozott az irodából, ahol az akkori szakmai gyakorlatát töltötte. Ők egy gyorsétterem előtt fagyiztak. Épp indultak haza, de előtte még köszöntek Priyának, és néhány mondat erejéig megálltak beszélgetni vele. Aztán elsétáltak az ellenkező irányban, és nem látták őt többet. Ezt mindenki más is így mesélte. Kivéve a boltost. Ő azt állította, hogy fordítva történt.

Összecsippentettem a szemem:

- Mármint?

- Hogy Priya először találkozott a fagyizó kollégákkal és utána a diszkó előtt álló fiatalokkal.

- Mi lehet ennek az oka?

- A rendőrök visszakérdeztek, hogy biztosan jól emlékszik-e a sorrendre, és a végére már a boltos is elbizonytalanodott. Lehet, hogy csak hadovált. Mindenesetre, ez volt az egyetlen következetlenség a vallomásokban.

Kinyújtottam a kezem, és az asszisztensem belerakta a kinyomtatott köteget. Leültem az asztalomhoz, hogy magam is áttanulmányozzam a részleteket.

- Tudja, mi a másik furcsaság? - pillantottam fel egy idő után az iratokból.

- Micsoda?

- Hogy ha a Mr Finch mellett megivott vodkanarancsokban lett volna a randidrog, annak már rég érződnie kellett volna akkorra, amikor Priya Ross az ismerőseivel csacsogott a szórakozónegyed utcáin. És senki semmi gyanúsat nem észlelt. Sem a tanúk, sem az áldozat. Itt még teljesen jól volt.

- Fogalmam sincs, mennyi idő alatt hatnak az ilyen szerek, bogaram.

Belelapoztam a papirosokba, és ráböktem az egyik jelentésre:

- A laborvizsgálatok szerint az áldozat LSD-vel kevert Rohypnolt kapott, úgy látom a szakértői becslésben, hogy a testsúlyához képest jó nagy dózisban. Nem vagyok kimondottan járatos a témában, de az eddig ismereteim alapján kábé negyedórát mondanék.

Írtam azért egy gyors üzenetet Litvin professzornak is. Bíztam benne, hogy az Agykutató Centrum igazgatójaként tud valamilyen megalapozottabb becslést adni, mennyi idő kell a hatások jelentkezéséhez. A hamarosan érkező válasznál elsőre nem sokat értettem a statisztikai meg orvosi szakkifejezések tömkelegéből. Annyit azért második olvasásra kihámoztam belőle, hogy a negyedórát a professzor is reálisnak tartja.

Eltűnődve nézegettem a rendőrségi térképen a találkozások helyszíneit, a felvázolt időrendet és a jóval távolabbi, gyalog húsz percre lévő pad koordinátáit, ahol végül Priya Ross szédelegve leült.

Újra megszólaltam:

- Legalább egy-két tünetnek már jelentkeznie kellett volna a bárból az utcára kiérve is, nem? Az áldozat a saját vallomása szerint nem Mr Finchtől elköszönve húzta be a második - és egyben utolsó - vodkanarancsát, hanem jóval hamarabb. A beszélgetésük során kortyolta el. Tény, hogy minden emberi szervezet másképp reagál a különféle drogokra, nem lehet másodpercre pontos ütemtervet készíteni, de akkor is...

- Mi van, ha Finch nem a bárban csusszantotta bele az italba a kábítószert, hanem később adta be, amikor a padon ülő lányt meglátta?

- Priya Ross eleve azért ült le a padra, mert szédült. Itt már az emlékei is felettébb zavarosak. Nyilván az elfogyasztott szerek hatása alatt állt. Egyébként meg, tessék?! Ön még mindig ott tart, hogy Mr Finch a bűnös?

Mrs Blackhawk dünnyögött valamit maga elé azzal kapcsolatban, hogy ő pusztán segíteni szeretne, hogy ne hagyjak figyelmen kívül egyetlen lehetséges verziót sem. Aztán hangosabban megjegyezte:

- Nem gondolod, hogy Priya Ross tisztában lenne vele, ha bárki mástól elfogadott volna italt aznap éjjel?

- Nem feltétlenül. Tudja, mit jelent a retrográd amnézia kifejezés, mammer?

- Nem, és nem is biztos, hogy tudni akarom.

- Nyugalom, annyi az egész, hogy bizonyos kábítószerek nem csak a beadás utáni események felidézését tehetik problémássá. Megelőző történéseket is kitörölhetnek az emlékezetből. A Rohypnol különösen agresszívan hat a memóriára, főleg más kábszerekkel összekutyulva.

- Mindenesetre, véleményem szerint így csak még gyanúsabb, hogy az áldozat utolsó kézzel fogható emléke Finchről van.

Ezt már inkább lepörgettem, és máson kezdtem morfondírozni:

- Sajnos, mindkét baráti társaságnak sziklaszilárd az alibije. A rendőrök alaposan kivizsgálták, látszik az iratokból. Senki a tanúk közül nem kínálta meg itallal vagy egyéb tudatmódosító szerrel Priya Rosst. Később sem követhették az áldozatot. Az egyetemisták bementek a szórakozóhelyre, és reggel 6-ig kamerafelvételek igazolják, hogy benn tartózkodtak. A gyakorlati helyről ismert kollégák - akik ráadásul mindhárman nők - teljesen más irányba sétáltak el, több tanú is van rá. Aztán kamera rögzítette egy parkolóban, ahogyan elhajtottak kocsival. Mr Khan, a boltos pedig végig ott maradt a boltja ajtajában, cigit cigi után szívogatva. A szemközti konkurens kisbolt biztonsági kamerája felvette. Egyszerűen nem követhették el...

- Magyarán, marad Finch.

- Aha. Szóval az életszerű, hogy Mr Finch, aki panaszkodni ment le a szórakozóhelyre a hangos zene miatt... előtte otthon zsebre vágott némi LSD-t és Rohypnolt? Hátha váratlanul meghívja őt a bárpultos vigasztalásképpen egy üdcsire? És akkor odamegy majd hozzá a semmiből egy lány?

- Az miért életszerűbb, hogy bárki más tett így?

- Aki előre megfontoltan áldozatra vadászni indult aznap éjjel, az felkészülhetett megfelelő szerekkel. Ne feledje, mamika, hogy a rendőrök által jegyzőkönyvezett tanúk csak azok voltak, akik saját bevallásuk szerint emlékeztek a bűneset előzményeire, és a rendőrség elő tudta keríteni őket Priya Ross elmondása alapján. De tele volt az éjszakai környék random bulizni igyekvőkkel. Bárki kifigyelhette a magányos fiatal nőt, és kinézhette célpontnak. Mr Finch esetében semmi nem utal erre.

- Ha csak az nem, hogy fél éjszakára rátapadt a vodkát iszogató fiatal hölgyre, és az elköszönésük után is ott ólálkodott a nyomában... - Mrs Blackhawk megkocogtatta az asztalán pihenő kötőtűket elsárgult körme hegyével. - Egyértelműen szándékosan követte a nőt. Amikor kihalt környékre értek, előlépett, és rátukmált még egy kör italt búcsúzóul. Abba meg, természetesen, már belerakta a szereket. El is mondom, hogyan csinálta. Az első elbúcsúzás után felsietett a lakásába, és ott készítette el az italt a drogokkal. Ezután loholt szegény Priya után. Még azt sem kellett tudnia előre, hogy össze fog szedni aznap este egy lányt. Csak utólag forralta ki az elkábítás tervét! Biztos, hogy ott lakott a közelben, hiszen állítólag zavarta a tanulásban a zene. Szóval, volt ideje hazarohanni a készleteiért. Könnyen utol is érhette Priyát, mert a fiatal nő megállt beszélgetni pár ismerőssel. De ha még ezzel sem győztelek meg, akkor egyetlen kérdésre felelj, kedvesem! Miért fogadott volna el Priya Ross bárki mástól italt - vagy akár kábítószert - később, egyedül, az éjszakai utcán, hazafelé tartva?

Erre tényleg nem volt jó válaszom.

Mire bármit kigondolhattam volna, megcsördült a mobilom. Quentin jelentkezett. Izgatott suttogással szólt a telefonba:

- Közeledik Elle. Elrejtem a telót. Remélem, hallani fogsz mindent.

Egyből megfeledkeztem Mrs Blackhawk karattyolásáról, és odaültem a gépemhez, hogy szükség esetén le tudjam jegyzetelni a beszélgetést.

Egyelőre csak a zörgést füleltem, ahogyan Quentin elsuvasztotta kordbársony mellénye zsebében a mobilját.

Csak ne kelljen túl sok céltalan évődést végighallgatnom. Bár úgy véltem, hogy Elle Williams olyasmivel fog előrukkolni, amihez kellő komolyság kell.

Quentin, persze, ebből semmit nem érzékelt, és egyből lényegtelen badarsággal indított:

- Nézd, épp nyit az emeleti hamburgerező! Eszünk együtt valamit ebédre? Van ott egy kedvenc menüm, a majonézes krumplisalátás vaddisznó burger...

- Inkább csak üljünk le itt egy kicsit! - felelte Elle erőtlen hangon. Olyan halk volt, hogy alig értettem a telefon recsegésén keresztül.

Quentin végre észrevette:

- Valami baj van?

Elle nem válaszolt azonnal. Úgy képzeltem, hogy közben leültek a plázában kitett, neonszínekben pompázó, félkör alakú padok egyikére. Ha a földszinten vannak, ott még egy szökőkútféleség is díszeleg középen. Egészen meghitt környezet, amennyiben leszámítjuk az üvegkirakatok között fel-alá hömpölygő emberek forgatagát.

- Sajnálom, amit most mondani fogok - suttogta végül Elle. Közelebb kellett nyomnom a fülemhez a telómat.

- Miért?

- Mert azt hiszem... közénk fog állni, amit megtudsz.

- Kétlem. Örülök az őszinteségednek.

Nem tudom, Elle mit reagált, mert nem volt telefonban hallható formája. Mindenesetre kiváltotta Quentinből az újabb rákérdezést:

- Mi a baj?

- Nem a büfébe mentem, amikor kitört a tűzriasztás.

- Hát, ezt már eddig is tudtuk. Biztosan volt rá okod, hogy miért nem akartad vadidegen nyomozóknak egyből elárulni az igazat. Ne aggódj, meg fogom érteni.

Elle csak sóhajtott, de olyan mélyet, hogy még a telefonban is tisztán behallatszott.

- Szóval, mi mást csináltál? - sürgette meg Quentin, amikor a laboránsnő még mindig nem fogott bele a mondandójába.

- Nem akartam senkinek elmesélni, főleg nem egy detektívnek. - Elle még mindig mellébeszélt. - De már úgy gondolom, megismertelek valamennyire, és hiszek neked, amikor azt mondod, bármilyen részlet fontos lehet. Érzem, hogy - bár nem árulhatod el, pontosan mi után nyomoztok a tűzriadó kapcsán - tényleg jelentős ügy. Különben nem kérdeznél ilyen kitartóan... Jaj, Quentin, nagyon-nagyon sajnálom!

Itt egy darabig megint nem hallottam, mi történik. Valami szirupos összeborulásra gondoltam a zörgések alapján. Aztán Elle végre kibontakozott az ölelésből, és már felerősödő hangon mondta:

- Tartozom neked az igazsággal. Tényleg nem sejtem, pontosan mi köze lehetne a tolvajláshoz, de... Hátha mégis hasznos lehet. Talán elvarr egy-két szálat. Ha másra nem is jó, legalább alibi a gyógyszerlopás idejére.

Magamban fohászkodtam, hogy Quentin nehogy ezen a ponton elkotyogja, hogy a gyógyszerlopást már letisztáztam. Ha így tesz, vége az egésznek... Elle rájöhet, hogy nem feltétlenül kell folytatnia a vallomását.

Szerencsére, Quentinnek nem volt ideje semmit szólni, mert a fiatal nő beszélt is tovább:

- Valaki... valaki mással voltam.

Quentin elértette a hangsúlyt, mert elakadt a lélegzete. Én is felszisszentem magamban. Quentin válaszában tőle szokatlan él volt:

- Nem értem, miért nem lehetett már eddig is elmondani, hogy van barátod.

- Mert... nem ilyen egyszerű a helyzet.

- Senki nem kényszerített rá, hogy randizz velem, ha közben kapcsolatod van valakivel!

- Ez nem igazi kapcsolat. - Elle hangja megremegett. - Mármint, úgy értem, hogy... Az illető házas. Szóval, a tűzriadó előtt csak egy rövid légyott volt...

- Házas?! - Quentin már végképp nem tudta megőrizni a nyomozói higgadtságát.

Elle pedig bánatosan kibökte a nevet:

- David Ross.

30. fejezet: Kikérdezés

A szerencsehozó integetőmacskám bal fülén igazítottam ki a lekopott festést az aranyszínű-metálfényű körömlakkom segítségével, amikor Quentin megjelent a lift felől.

Lerogyott az íróasztalom melletti fotelba.

- Frida, igazad volt... mindenben. David Ross egy hűtlen hazug. És ezzel az Elle Williamsszel meg nem kellett volna soha az életben szóba állnom! Istenem, miért fogok én ki ilyen nőket?

Lecsapta az aktatáskáját az asztal lába mellé, aztán folytatta is:

- Most komolyan, elkezdi sajnáltatni magát, hogy mennyire bántja az egész? Hogy olyan jóban van Priya Ross-szal, milyen nehéz így titkolóznia? És még azt gondolja, hogy majd az én vállamon sírja ki magát?! Hát, kösz, nem.

Quentin heves ujjrántásokkal nyomkodni kezdett a telefonján. Mintha Elle-t törölné ki egyszer és mindenkorra az ismerősei közül. Valószínűleg tényleg ezt is csinálta. Aztán felnézett rám újra, fáradt tekintettel:

- Velem van a baj, igaz?

- Aligha. - Meglapogattam a vállát. - Lemenjünk meginni egy sört?

- Nem, összeszedem magam. Meg kell szövegeznem estig még két beadványt, nincs időm keseregni. - Félrelökte a telefonját a táskájára, aztán el is indult a papírtornyai felé. Egyszerre visszafordult még hozzám: - Téged meg sem lep, hogy mi derült ki?

- Egyértelműen látszott, hogy kínos titok fog kibukni.

- Miből?

- Ha semmi kellemetlen nem lenne benne, Miss Williams nyilván elmondta volna elsőre is.

Bár a válaszom elég felszínes volt, Quentin nem bonyolódott bele mélyebben. Mást kérdezett:

- És... és hogyan sejtetted meg, hogy David Ross ennyi mindenben sumákol? A felesége elnyomása, eltitkolt szerencsejáték-adósságok, szerető... Te végig tudtad, hogy Ross a legsárosabb!

- Hát, ilyet azért egyszer sem mondtam - húzogattam meg a vállamat.

Quentin viszont továbbra is elismeréssel folytatta:

- Anélkül is látszott, hogy az utóbbi időben őt gyanúsítod. És teljesen jogosan! Bánom, hogy egy percig is kételkedtem az elméletedben. Már csak az a kérdés, hogy hogyan szerzünk ellene bizonyítékokat.

Nem válaszoltam azonnal, mert az én fejemben egyéb gondolatmenetek is lefutottak. Végül csak annyit mondtam tömören:

- A feleség.

- Mi van Priya Ross-szal?

- Tudhat valamit.

- Ő esetleg kiteregetné a férje szennyesét? - Quentin arcán erős kétkedés látszott. - Nem túl valószínű, hogy segítene nekünk, tekintve, hogy még a tűzriadó kitörésére is hamis alibit igazolt a férjének. Tétovázás nélkül. Hiszen azt mondta neked, hogy egy online webáruházat böngésztek! Miközben most derült ki, hogy a férje hol is volt valójában.

- Mrs Ross közelebb vihetne minket a múltbéli események megértéséhez. Mindenképpen beszélnem kell vele.

Ekkor csippant egyet a telóm. Azonnal odakaptam a tekintetemet. A nyomkövető applikáció küldött értesítést: Bieberék elindultak!

Felmarkoltam a telefont, az orrom elé tartva a képernyőt. Árgus szemekkel követni kezdtem az alkalmazás által megjelenített térképet. Egy jókora piros pötty vándorolt rajta utcáról utcára.

Közben félhangosan megjegyeztem:

- Kíváncsi vagyok, melyikük érezte már megint úgy, hogy vezetésre alkalmas állapotban van.

*

A piros pont mozgása alapján a két célszemély tett egy kétórás körtúrát, utána hazatértek.

Egy fél percig töprengtem a hogyantovábbon. Aztán elszántan hozzáfogtam az intézkedéshez. Megosztottam a belépési jogosultságot az apphoz Mrs Blackhawkkal.

- Az Ön feladata az lesz, mammer - daráltam -, hogy figyeli nekem a jómadarakat. És azonnal felhívja Quentint telefonon, ha az autó megint elmozdul a parkolóból. Véletlenül sem akadhatok össze velük a környékükön, mert netán rám ismernek.

Ennyivel el is indultam a kijárat felé.

- Hozd azokat a beadványokat! - szóltam rá Quentinre, aki éppen kényelembe helyezte volna magát az iratszerkesztéshez. - Te leszel a hátvédem.

Muszáj volt összekapnia magát és utánam sietni a lifthez.

- Hová megyünk? - kérdezte, amikor én már céltudatosan nyomkodtam a földszint gombját.

- Először is haza. Újra előkerül kedvenc álcánk: Desdemona.

*

Amíg Quentin az otthonomhoz fuvarozott, én a telefonomon ügyködtem.

Lementettem a Scrapperék által megtett teljes útvonalat a nyomkövető alkalmazásomból. Utána kijegyzeteltem a helyeket, ahol megálltak. Végezetül nekiláttam a navigációs appjaim és egyéb térképeim böngészésének. Igyekeztem minél pontosabb képet kapni a terepről.

Hazaérve elküldtem Quentint, hogy szerezzen nekünk két-három órára egy olcsó járgányt valamelyik tetszőleges autókölcsönzőből az akciónkhoz. Én pedig belevetettem magam Desdemona elkészítésébe. Lepörgettem ugyanazokat a lépéseket, mint amikor az Új Esély alapítványhoz mentem. Összehoztam a külsőt az átlátszó felsővel és félrecsúszott miniszoknyával. A fejembe nyomtam a csiricsáré parókát. Annyit változtattam csak, hogy most a legextrémebb tűsarkúmtól eltekintettem, és egy fokkal boka-kímélőbb körömcipőre váltottam. Még ez a sarokmagasság is túl sok volt. Elsziszegtem magamban pár keresetlen kifejezést a legutóbbi ügyem sorozatgyilkosairól és felmenőikről. Kisántikáltam az autóhoz, és berogytam Quentin mellé az anyósülésre.

- Frida, elég nyomasztó ez az álca - jegyezte meg a fiatal férfi. - Nem lehetne legközelebb inkább az albán muszlim takarítónő? Isra Kolonja teljesen normális megjelenés volt.

- Itt most nem a normális a cél - legyintettem rá. - Egyébként meg, ítélkezés helyett haladjunk! Vár ránk a feladat.

Quentin beletaposott a gázba, mintha a sebességgel akarná biztosítani, hogy mielőbb megváljunk Desdemona bájaitól.

Minden olyan megállóhoz elfurikáztattam magam, ahol a nyomkövető szerint Bieberék egy percnél tovább időztek. Kiszálltam, és bejártam a lepusztult, hajléktalanoktól hemzsegő területeket. Az első két helyen semmi érdemlegeset nem szúrtam ki. A harmadik megálló viszont egy olyan parkolóban volt, ahonnan pont ráláttam a telepi kosárlabdapályára. A pálya mellett pedig egy fickó lődörgött kopott bőrdzsekiben, sárfoltos farmergatyában. Minden igénytelen és koszlott volt rajta, de a nyakában félkilós fux lógott. A férfi feltűnően sűrűn nézegetett körbe.

Amikor egy járőrautó elhajtott a szomszédos utcában, a pasas egyből beoldalazott két szemetes konténer takarásába.

Megkértem Quentint, hogy itt várjunk hosszabb ideig. Autónk rejtekéből szemmel tudtam tartani a kinézett fickót.

- Pont így képzelném el a dílerüket - közöltem egyszer csak. - Mit gondolsz, lehet, hogy ő az?

Quentinnek nem volt véleménye a kérdésről. Nekem kellett folytatnom a megfigyelést, hogy dönthessek. Amikor egy-két járókelő elment a férfi mellett, fél percre megálltak előtte. Közel húzódtak hozzá, és valamit csereberéltek a trottyos bőrdzseki takarásában.

- Oké, szerintem megtaláltuk - szögeztem le, amikor ez már negyedjére játszódott le.

Most már csak azt igyekeztem kilesni, hogy tartozik-e valaki a fickóhoz, vagy egyedül árulgat.

- Nem látok segédeket - mondtam végül. - Odamegyek hozzá.

- Mi van, ha az egyik épületben bujkálnak a cinkosai, és rád rontanak? - aggódott Quentin. - Ne kockáztass ekkorát, Frida!

- Elkérhetem a telódat egy pillanatra?

Megnyittattam vele a telefonja képernyőjén a hívóalkalmazást, és beírtam a 911-et. Utána visszaadtam a készüléket:

- Végig tartsd a mutatóujjadat a „Hívás” gomb felett! És ha meglátod, hogy a bal kezemmel megdörzsölöm a jobb fülcimpámat, azonnal csörgesd a zsarukat! Így adok jelet, ha gáz van.

- Ennyi lesz a feladatom?

- Ja, de elég fontos, nem?

Quentinnek továbbra sem tetszett, hogy szóba akarok állni a dílerrel, de nem hagytam időt újabb aggályokra. Kiugrottam a kocsiból, és megcéloztam a férfit.

- Szióka! - Megállás nélkül olyan közel nyomultam hozzá, hogy annak ellenére is hátrahőkölt, hogy elsőre még gusztálva méregetett. Folytattam is, még mielőtt felocsúdik: - Kéne egy kis segítség, szivi! Nem lennék hálátlan...

A ruhájából terjengő kölnibűz fullasztóan erős volt, de sikerült nem adnom jelét undornak. Közben a díler magához tért az első megrökönyödéséből, és vetett rám egy aranyfogakkal ékített mosolyt:

- Megoldok bármit, bébi. Mondjad, mit tehetek érted!

- Az öcsém, Timmy... Tudod, most járt itt, olyan vöröshajú, szép szál, magas legény...

- Persze, mi van vele?

- Az ismerősét keresem.

- Biebert?

- Nem, nem a Bebit, hanem azt a fickót, akit te mutattál be nekik - vetettem be a jól kifundált blöffömet.

Összehúzta a szemöldökét.

- Kire gondolsz?

- Hát, akitől azt a sok lét szerezték nemrég.

- Erről nem tudok semmit - hárított azonnal, de nem volt világbajnok a hazudozásban. Ledermedő képére volt írva, hogy pontosan tisztában van vele, mire utalok. Megdobbant a szívem az örömtől. Helyes volt a sejtésem! Rákapcsoltam a meggyőzésre.

- Figyu, van egy kis zűr, de ezt muszáj azzal a bizonyos pasassal megbeszélnem - fogtam suttogóra. - És Timmy nem hajlandó kibökni, hogyan érhetném el. Azt hiszi, hogy a hátuk mögött akarok bizniszt csinálni... De esküszöm az égre, eszemben sincs! Csak attól tartok, Timmy nagy veszélyben lehet. Kérlek, segíts! Légyszi, légyszi!

Rárebegtettem agyonfestett szempilláimat. A férfi körbenézett, mintha próbálná kitalálni, nem ugrik-e elő egy közeli bokorból Scrapper és Bieber.

- Nézd! Az egészhez semmi közöm - morogta aztán kelletlenül. - Én csak megadtam a fórum elérhetőségét az egyik netes ismerősömnek. Postán szokott tőlem cuccokat rendelni, sosem találkoztam vele személyesen...

- Milyen fórum?

- Amit Tim és Bieber csinált. Említették egyszer nekem gandzsázás közben, hogy ők maguk készítették a darkweben, és rendszeresen fenn lógnak. Melót keresnek ott, de biztosan tudod.

- Mindig titokzatoskodnak, ha szóba kerül.

- Hát, mert sejted, milyen melókat lehet ott szerezni... - Megcsóválta a fejét, mintha az ő pénzszerzési módja legalábbis tiszteletreméltó lenne.

- Jah, vágom. Megadod az elérési útvonalat?

- Azt már nem! Bieber kinyír, ha bárki olyannak terjesztem, aki nem új ügyfél.

- Okéka - hagytam rá gyorsan, mielőtt a férfi bezárkózik. - Akkor majd ráírok külön a vásárlódra, akinek megadtad Timmyék fórumának az elérhetőségét. És ő eldönti, hogy mit oszt meg velem. Hogyan találhatok rá?

- A felhasználói nevét elmondhatom. De nem sokra mész vele, ha az általa látogatott fórumokra nem tudsz bejutni. Csak onnan hozzáférhető a profilja. Én is az egyik fórumon tartom vele a kapcsolatot, ahol a többi netes vevőmmel is. Van egy közös felületünk az ügyintézésre, de sajna, azt sem adhatom meg.

- Akkor csak a nevet mondjad, légyszi! A melókereső fórum infóit majd kiszedem Timmyből vagy Bebikéből. Előbb-utóbb úgyis megosztják velem, ha nyaggatom őket. Elég lesz a felhasználói név.

- „Bond007”.

Ez volt az a pillanat, amikor úgy elkerekedett a szemem, hogy hiába lett volna már minden próbálkozás. Nem tudtam elrejteni a felismerés döbbenetét.

Beláttam, hogy azonnal pucolnom kell, mielőtt a fickó felfogja, hogy valami nagyon nem stimmel az önkéntelen reakciómmal. Lassan az is érik, hogy kérni fogja a jutalmát a segítségéért. Így hát, megpördültem, és amennyire bokám engedte, rohanni kezdtem Quentin autója felé.

A bőrdzsekis pasas kis késleltetéssel eredt utánam. Megkerültem egy alvó hobót, és átugrottam egy kátyút. A díler már a nyomomban loholt. Egyszer sikerült is megragadnia fekete, átlátszó felsőmet - újra megcsapott túltolt kölnije. Épp ki bírtam tépni a blúzom csücskét a markából. Még időben értem el a járművet. Quentin kilökte belülről az ajtót, hogy nyitva várjon. Én meg bevetődtem mellé.

Padlógázzal elhúztunk, magunk mögött hagyva a felbőszülten ordítozó alakot. Csak reméltem, hogy a csomagtérre mért ütése nem hagyott nyomot a fényezésen, és nem kell kiperkálnunk a javítás díját a kölcsönzőben.

*

- Miért kellett menekülni? - remegett Quentin az idegességtől, amikor már biztos távolba értünk. - Rettentően megijedtem, amikor megláttam, hogy elkezdesz futni.

- Nyugi, ha tényleg nagy baj lett volna, a fülcimpás jelet küldtem volna.

- Hát, de...

- Elképesztő új nyomunk van - jelentettem be inkább. - Bieberéktől minden valószínűség szerint „Bond007” rendelte meg Mrs Greer meggyilkolását és az én megtámadásomat is.

- Mi?! De hát, „Bond007” az a fickó, akivel Finch a nemi erőszakos fórumon irkált, most meg te, nem? Egyszerű, pármondatos beszélgetések...

- De.

- Mi az ördög köze lehetne Mrs Greerhez? Lehetetlen! - pislogott tovább Quentin szögletes lencséjű szemüvege mögül, teljes értetlenségben. - Egy ilyen szimpla netező honnan tudna bármit szegény Mrs Greerről vagy rólad?

- Egyelőre én sem teljesen értem, mi folyik itt, de megfejtjük! Egy lépéssel máris közelebb jutottunk az igazsághoz.

- Képtelenség.

Elmagyaráztam neki, hogy a díler miket mondott.

- És ebből tényleg következik, hogy Bond gyilkosságokat rendelt Bieberéktől? - Quentin még mindig hitetlenkedett. - Nem lehet, hogy más feladattal bízta meg a két srácot? Vagy végül nem is kért tőlük semmit?

- Minden egybevág. Figyelj! „Bond007” ráír a dílerére darkweben. Arra a dílerre, akitől a diszkós áldozatai elkábításához a drogot veszi online. Megkérdezi, hogy tud-e olcsó módszert egy-két nemkívánatos személy eltakarítására. Nincs pénze igazi merénylő megfizetésére, ezért csak valami toprongyos jöttmentet keres, aki pár adag kábszerért hajlandó lenne az anyját is eladni. A díler tudja a két másik vevőjétől - Tim Scrappertől és Biebertől -, hogy mindenféle legalja dolgot elvállalnak a darkneten a saját „munkakereső” fórumukon. Így beajánlja őket. Meg is van a tökéletes összefonódás!

- Hát, ezt még csak-csak el tudom képzelni, de hogy egy anonim nethasználó miért vadászna az idős Mrs Greerre vagy rád, ráadásul egy itteni díleren keresztül...

- Majd ezt is összerakjuk - ígértem egy fokkal több magabiztossággal, mint amit éreztem. - Most mindenesetre már én is szívesen búcsút vennék Desdemonától.

Quentin sietősebbre vette a tempót az autókölcsönző felé, hogy végre visszacseréljük a bérelt járművet a sajátjára.

- Remélem, a díler nem látta a rendszámunkat - jegyezte meg még útközben.

- Legfeljebb az autókölcsönzőig juthat - legyintettem. - De kétlem, hogy ennyit is ki tudna deríteni.

- És ha mégis jó összeköttetései vannak? Ha netán azt is kinyomozza, hogy a te irodád nevében béreltem a kocsit?

- Dalton mamánál nem jelenthet nagyobb fenyegetést. - Ennyit mondtam rá. Aztán, hogy megnyugtassam Quentint, a füle hallatára hívtam fel a helyi rendőrséget. Közöltem velük, hogy váratlanul felismertem a támadóimat. Bediktáltam nekik Scrapper címét, ahol laknak. Még a dílerük megtalálási helyét is megadtam. Miután a hármójukra vonatkozó összes adatot továbbítottam a zsaruknak, szétkapcsoltam a hívást.

- Mit szólsz? - mosolyogtam rá Quentinre. - Nem hiszem, hogy valaha az életben gondunk lesz még ezekkel a díszpéldányokkal. A félhavi bevételemet rátenném, hogy Scrapper lakásából vagy a szomszédos zaciból előkerül majd Mrs Greer gyöngynyaklánca. A többit hozzáképzelheted. Még óvadék ellenében sem igen helyezik őket szabadlábra. A dílernek meg kisebb baja is nagyobb lesz, mint hogy minket keresgéljen az előzetesből.

Visszaadtuk a kölcsönzött járművet, aztán visszatértünk a házamhoz, hogy ki tudjak mosakodni Desdemona külsejéből. Már épp a hajamból öblítettem a cigifüstöt, amikor megcsördült a telefonom. Anita Carroll hívott. Amikor pedig felvettem, az újságírónő pergősen közölte velem:

- Most végeztem az interjúval. Tudod, amire kértél, Mrs Ross... És a lényeg: Priya Ross hajlandó beszélni veled. Ráérsz egy óra múlva?

31. fejezet: Priya Ross

Kapkodva letettem a telefont Carroll hívása után. Egyértelmű, hogy egy percet sem késhetek, ha Priya Ross végre rászánta magát, hogy beszél velem. Viszont nem sok időm volt a találkozó kért időpontjáig, és részben még mindig Desdemona külsejében díszelegtem. Ultra-fokozatba kapcsoltam. Fél kézzel a hajszárítót fogtam, a másikkal a lefolyt sminkmaradványokat dörgöltem egy pamaccsal az arcomról.

Utána sietve újrafestettem szolidabbra az arcomat, és felöltöztem. Az okkersárga nadrágkosztümömet húztam fel fuksziaszínű blúzzal és harisnyával. A felsőt nyakban egy kéttenyérnyi sárga masni ékítette. Még jól körbelötyböltem magam parfümmel, nehogy érezhető maradjon rajtam akár távolian is a tömény pia- és cigiszag. Mintha még a díler fullasztó kölnije is belekeveredett volna... Aligha keltenék megnyerő benyomást Mrs Ross előtt.

Fél óra sem telt bele, késznek nyilvánítottam az állapotomat.

Száguldottam a robogómmal Rossék címére. Quentint hátrahagytam. Erősen kétségesnek éreztem, hogy jelenléte javítaná az esélyeimet Mrs Rossnál. Már csak pusztán azért is, mert egy férfiról van szó. Ja, és gondolom, a Finch-beütésű szemüvege sem nyerne hangszórót. Kisebb csoda, hogy Mrs Ross velem egyáltalán szóba áll.

Sejtettem, hogy az időpont igen fontos, mert Mrs Ross most tud a férje jelenléte nélkül beszélni. Így padlógázzal repesztettem.

Még pont az egy órán belül maradtam egy perccel, amikor már Rossék házánál a csengőt nyomtam.

Priya Ross komótos, már-már habozó mozdulattal nyitott nekem ajtót. A nő haja most kontyba volt tűzve. Erős szálú, sötét tincsei mintha lázadtak volna a szabályos elrendezés ellen. A frizura úgy lógott a tarkóján, mint egy kinyíló félben lévő virág. Szürke szoknyaruhát és őzbarna kardigánt viselt.

Anita Carroll még a házban tartózkodott. Az újságírónő szórakozottan kapirgálta a körme tövét az előszobai folyosó falának támaszkodva. A blézere zsebéből kilógott a notesze, és orrán ott ült a jegyzeteléshez használt szemüvege is. Látszott, hogy tényleg hitelesen adta elő Mrs Rossnak a prezentáció utáni interjú kamuját.

- Elnézést, igyekeztem, ahogy tudtam - dobtam le az aranyszínű topánkámat a cipősszekrényre, és már nyomultam is befelé.

Mrs Ross kedvetlenül a nappali kanapéja felé intett, én pedig azonnal helyet foglaltam. Minél mélyebben fészkelem be magam az otthonába, annál kényelmetlenebb lenne kidobnia, ha mégis kétségei támadnának a válaszadással kapcsolatban.

- Akarod, hogy maradjak? - kérdezte Carroll.

Megdobbant a szívem, hogy így felmerül benne, hogy segítené a nyomozásomat. Valóban nem lenne rossz, ha a szaktudásával támogatna. Már majdnem lelkes választ adtam, amikor rájöttem, hogy nem is nekem szólt a kérdés. Mrs Rossnak címezte szavait.

Priya Ross tétovázva ugyan, de nemet intett a fejével:

- Rendben leszek.

Carroll felírta neki egy papírra a telefonszámát.

- Ha bármi van, hívj nyugodtan!

Mrs Ross bágyadtan a kardigánja zsebébe hajtogatta a papírt. Carroll pedig olyan szigorú tekintetet vetett rám távoztában, hogy újra kellett rendeznem pózomat a kanapé sarkán.

Az ajtó surranva becsukódott mögötte. Ahogy kettesben maradtunk, odafordultam Mrs Rosshoz, aki leült a tőlem legtávolabbi fotelba.

- Köszönöm, hogy szóba áll velem. Higgye el, ha nem lenne elengedhetetlenül fontos a nyomozásomhoz, nem firtatnám a régmúlt történéseit. - Ezt a szöveget általában előadom a vonakodó alanyaimnak. Különösen, ha traumatikus élményt sejtek. Ezúttal nem is csak sejtés volt, szóval nyomatékképpen tovább részleteztem: - Tudom, hogy nem könnyű. Magam sem örülök neki, hogy ilyesmit kell feszegetnem. Csakhogy attól tartok, hogy valaki a jelenben is bűncselekményeket követ el. És összefügghet azzal, ami Önnel történt!

A nő nem tűnt meglepettnek. Ennek ellenére visszakérdezett, mintha váratlanul érné bejelentésem:

- Mégis, hogyan?

- A nyomozásnak ebben a szakaszában nem fedhetem fel az általam vizsgált szálakat - húztam elő egy újabb sablonszöveget. Egyszerre viszont elkezdtem magam rosszul érezni, ahogyan felidéztem Carroll figyelmeztetésképpen felém lövellt búcsúpillantását. Hozzátettem, már egy kicsit több őszinte átérzéssel: - Annyit talán elmondhatok, hogy a nyomozásom semmilyen szempontból nem irányul Ön ellen. Sőt, bármit is mond el, ártatlan embereket nem keverhet bajba.

Majd végre rájöttem, mi az, amit valójában hallani akar:

- És nem a regényíró, Mr Finch váratlan szívrohamának pontos okával kapcsolatban nyomozok. Erre, ha kell, megesküszöm.

- Nem kell esküdöznie - fordította félre a nő a fejét. Úgy láttam rajta, mintha titkon megkönnyebbüléssel töltötte volna el utolsó bejelentésem, de igyekezne nem kimutatni. - Mindenképpen beszélni fogok, mert nem tartom helyesnek a hallgatást. Bár annak idején sem segített. Hiába tettem feljelentést, részletes tanúvallomást, mentem keresztül az egész procedúrán... ő mégis megúszta!

- Most Mr Finchről beszélünk?

- Finchről, igen. - A nevet mintha erőfeszítéssel mondta volna ki, de kényszerítette rá magát. - Ambrosius Finchről.

Ezen a ponton eltűnődtem, hogy mennyire célszerű nyílt lapokkal játszanom. Lehet, hogy néhány infót nem ártana egyelőre elhallgatnom. Kivételesen nem manipuláló szándékkal, hanem egyszerűen csak amiatt, mert ez a kíméletesebb megközelítés. Vagy kezdjem el így, a semmiből sulykolni Mrs Rossnak, hogy az általa húsz éven át bűnösnek tartott férfi véleményem szerint ártatlan? Már a beszélgetés elején szembesítsem egy ilyen felkavaró kijelentéssel? Szívem szerint, persze, megvédtem volna Finchet. De vajon jó ötlet lenne belefognom kézzel fogható bizonyítékok nélkül? Lehet, hogy csak ártanék vele Mrs Rossnak, anélkül, hogy célba érnék. Még Mrs Blackhawkot sem sikerült maradéktalanul meggyőznöm, pedig őt Finch mindössze a könyvtári munkájában idegesítette. Mrs Ross szívében ennél sokkal mélyebben gyökerezik az iszony.

Nem bántam volna, ha Carroll itt maradt volna segíteni. Ő lehet, hogy érezte volna, mi a helyes döntés Priya Ross esetében.

Végül nem akartam tovább lefagyva hallgatni. Az asszony tekintete kezdett furcsállóvá válni. Belevágtam:

- Megtenné, hogy felidéz nekem minden használható emléket arról a húsz évvel ezelőtti éjszakáról?

- Finchről?

- Róla is, illetve az egész estéről.

Mrs Ross azonnal megérezte a válaszomban lapuló kitérést, mert hátrébb húzódott a foteljában, és hűvösebbé vált az arckifejezése.

- Mennyit tud az eseményekről? - kérdezte.

- A rendőrségi anyagok egy részébe be tudtam tekinteni, így nagyjából képben vagyok. Viszont jó lenne hallanom személyesebb, akár jelentéktelennek tűnő emlékfoszlányokat is.

- Kivel vagy mivel kapcsolatban? - ragaszkodott az eredeti kérdéséhez.

- Sajnos, ezt nem tudom így megmondani - böktem ki, nem túl nagy örömmel, de beláttam, hogy kénytelen vagyok. Carroll miatt igyekeztem minél őszintébb maradni, és vissza akartam szerezni Priya Ross bizalmát is. De tény, hogy szakmailag nem a legjobb fényt vetette rám a válaszom.

Mrs Ross azonban nem nyíltságnak, hanem elhallgatásnak vette a feleletem - ami részben igaz is volt. Azonnal visszakérdezett:

- Nem tudja, vagy nem akarja?

Széttártam a karom:

- A helyzet az, hogy fogalmam sincs, ki tudnék-e hámozni bármilyen számomra lényeges részletet, amíg nem hallom az Ön által elmondottakat.

- Hát jó, legyen! - adta meg magát. - Nézzük az emlékeimet! Azt biztosan tudja, hogy ezzel az Ambrosius Finch nevű férfival éjfél körül, egy bárpultnál elegyedtem szóba...

- Hogyan telt az este előtte? - kérdeztem közbe.

- Két barátnőmmel ültünk a sarokasztalnál, ugyanebben a bárban.

- Nem kerültek képbe férfiak?

- Mármint Finch?

- Vagy bárki más.

Összehúzta a szemöldökét:

- Senki. Szóval, a két barátnőmmel beszélgettünk. Akkor még nem is ittam alkoholt. Csak egyetlen ásványvizet!

Nem tartottam lényegesnek, mit fogyasztott, mert a laborjelentésben szereplő kábszerkombót tuti, hogy nem ilyen korán adták be neki. De nem adtam jelét gondolataimnak.

- A lányok hazamentek - folytatta -, mert pihenniük kellett a másnapi vizsgájuk előtt. Én is indulni akartam, csak még átfutottam előtte a telefonomon az üzeneteimet. Megláttam, hogy a legfiatalabb húgom írt, hogy ki van borulva a szüleink miatt. Felhívtam. Beszéltem vele, nagyjából félórába telt, mire sikerült megnyugtatnom. Miután elköszöntem tőle, felkeltem az asztaltól, és ki akartam sétálni a bárból.

Elakadt a szava. Nyilván felvillant benne, hogy miért is nem tett így. És hogy utólag milyen pokoli színezetet kap az akkor ártalmatlannak tűnő döntése.

- Ekkor viszont Ön meghallotta Ambrosius Finch és a bárpultos vitatkozását - segítettem ki.

- Igen, ott volt ez a zakós, szemüveges fiatal férfi, egyáltalán nem illett a környezetbe. Nem tudtam nem észrevenni. Meghallottam, hogy a zene miatt panaszkodik...

Itt megint elhalt a hangja. Ezúttal adtam neki időt, hogy erőt gyűjtsön a folytatáshoz. Áttette egyik lábát a másikon keresztbe, zárkózottabb testtartást öltve.

- Volt akkoriban egy úgymond vőlegényem - magyarázta tompa hangon, maga elé bámulva. - Nem Dave, hanem egy srác, akit még a család nézett ki. Akkor sem mentem volna hozzá feleségül, ha az utolsó élő férfi lett volna a Földön... De a rokonok állandóan erőltették, hogy minél gyakrabban találkozzam vele a különböző társasági összejöveteleken. Már a külseje sem tetszett. Egy kalácsképű, torzonborz alak... Ezen talán még túl tudtam volna tenni magam, de a személyisége sem vonzott. Soha nem szólt hozzám tisztelettel. Ha csak kinyitottam a számat, mert lett volna egy ötletem, egyből túlharsogta. Nem tartott semmit figyelemre méltónak vagy hasznosnak, amit felvetettem. És ha utólag kiderült, hogy igazam lett volna, akkor fennhangon közölte, hogy ez csak a „női megérzés”. Mintha babonás intuícióknak köszönhetném, hogy véletlenül bejött egy tippem! Nyilván nem lényeges, Miss Lorne, hogy ilyen részletesen meséljem, de szeretném elmagyarázni, hogy Finch miért tudott megtéveszteni.

- Nyugodtan mondja úgy, ahogyan jónak látja... - kezdtem volna hosszabb választ, de Mrs Ross nem várt rá.

- Szóval, Finch meg olyan lelkes volt. Amint mondtam neki a hangos zene kapcsán a füldugó ötletét, egyből felvillanyozódott. A márkáról kérdezett, meg az összes részletről, amit csak el lehet képzelni. És utána is... Mindenről volt gondolata, amit említettem neki. Kiderült, hogy szeret optimalizálni folyamatokat. Izgalmas, hosszas elemzésbe bonyolódtunk a vizsgatételsorok kidolgozási elvéről... Hogy hogyan lehetne gyakorlatiasabban és átfogóbban számon kérni hatalmas tananyagmennyiségeket. Annyira üdítő érzés volt egy ilyen férfival beszélgetni! Mondta, hogy van valami ritka neurológiai rendellenessége, amivel gyerekkorában diagnosztizálták. De őszintén szólva, engem a legkevésbé sem zavart, hogy kicsit furcsa a stílusa. Úgy maga elé beszélt, a bárpultnak címezte a szavait, de mindig arra válaszolt, amit mondtam neki. És egyetlen egyszer sem próbálta lényegtelennek beállítani a meglátásaimat. A lehető legkomolyabban vett. Vagy legalábbis úgy nézett ki. Most már persze, látom, hogy rosszat kellett volna sejtenem. Észlelnem kellett volna rajta az alattomos szándékot vagy egy nyomasztó személyiségvonást vagy nem is tudom... De semmit nem vettem észre. Az égvilágon semmit.

Nem tudtam erre mit mondani.

- Ennyit a „női megérzésemről” - tette hozzá fanyar félmosollyal.

- Nem mindig lehet az ilyesmit kiszúrni egy vadidegen emberen - próbáltam kellően általános megállapítást tenni.

- Tudom, hogy abszurd, de máig ez nyomaszt leginkább az egészben. Hogy szimpatikus volt! Amikor ott beszélgettünk a bárpultnál, úgy ugrált a szívem, mint valami bolond tinilánynak. Azért is ittam a két vodkanarancsot, hogy oldottabb legyek. Hátha akkor még jobban tetszem neki... Amikor elköszöntünk, és megadtam neki a telefonszámomat, tudja, mi járt a fejemben? Én idióta mit gondoltam?! Hogy milyen szerencsés vagyok, hogy belebotlottam ebbe a férfiba! Hogy ebből akár még lehetne is valami... El tudja képzelni, utólag milyen érzés?

- Sajnálom. - Csak ennyit tudtam rá reagálni.

Priya Ross tovább beszélt:

- Akkor tehette bele a kábítószert a vodkanarancsomba, amikor két percre magára hagytam. Elmentem mosdóba, ő meg egyedül maradt az italainkkal. Akkoriban még nem lehetett annyit hallani ezekről a randidrogos esetekről, és Finch tényleg nem keltett olyan benyomást... Szóval, óvatlan voltam. Meg is lett a következménye. Ha tudná, Miss Lorne, hányszor meghallgattam utána az anyámtól, hogy az én hibám az egész. Az apám hónapokig hozzám sem szólt, annyira haragudott rám a felelőtlenségem miatt. - Borzongás futott végig a karján, egészen libabőrös lett. - Akarja, hogy még mást is elmeséljek arról az éjszakáról, vagy elég ennyi?

- Ó, azért lenne itt még pár dolog! - Úgy tettem, mintha az időt csekkolnám a mobilomon, de igazából csak most nyitottam meg a jegyzetelő alkalmazást. - Nem akarom a kelleténél tovább feltartani, de tudna mesélni a Finch-ismerkedés után történtekről is?

- Arra kíváncsi, hogy lehettek-e rá tanúim, hogy Finch követett engem a bárból? Sajnos, nem látta senki. Utólag én is végigkérdeztem a környéken tartózkodó ismerőseimet, de nem emlékeztek rá.

- Fel tudná idézni, kik voltak ezek az ismerősök?

Felsorolta ugyanazokat a személyeket, akiket a rendőrök is tanúként hallgattak meg. És akik, sajnálatos módon, mind tökéletes alibivel rendelkeztek. Mrs Ross pontosan úgy mesélte, mint annak idején: először a diszkónál sorban állókkal váltott szót, utána a fagyizó kolléganőivel, majd sétált tovább.

- Nem lehet, hogy fordítva volt? - szembesítettem hirtelen elszánással a boltos verziójával. A rendőrségi anyagokban nem láttam nyomát, hogy erre az ellentmondásra bárki is rákérdezett volna az áldozatnál. Valószínűleg a boltos szimpla tévedéseként könyvelték el. Főleg, miután a rendőrök visszakérdeztek, és a tanú seperc alatt elbizonytalanodott. Én viszont rárepültem az indokolatlanul kirívó részletre.

- Fordítva? - Mrs Ross értetlennek tűnt.

- Ha nagyon erősen visszagondol, akkor sem rémlik, hogy mégis a diszkóra várókkal beszélt volna másodjára?

Továbbra is meglepetten nézett rám, de eltűnődött a kérdésemen. A tekintete elfelhősödött a koncentráció erejétől. Egyszerre elmosódott hangon motyogta:

- Nem is tudom... Most, hogy így rákérdez... Mintha lenne egyetlen homályos emlékem, hogy miután az ellenkező irányba elsétáló kolléganőim után integettem, akkor terelődött oda a figyelmem a diszkó előtt álló sorra. De... de ez lehetetlen. Tudom, hogy nem így történt. Először az egyetemi ismerőseimmel beszéltem. Biztos vagyok benne! Ők is így mondták. Nem keverhettem össze!

- Mire emlékszik még abból az időszakból, amikor elköszönt a kolléganőitől?

- Arra, hogy mentem a buszmegálló felé. Útközben van több olyan részlet is, ami nem rémlik. Néhány utca nincsen előttem, ahol pedig bizonyára el kellett haladnom. Nyilván kezdett hatni a vodkanarancsba rakott kábítószer. Aztán már csak azt látom magam előtt, ahogyan leülök egy padra, mert szédülök. És mit veszek észre? A szemközti utcában ott oson ez a Finch... Utána teljes sötétség. A kórházban tértem magamhoz.

Fél percig csendben pötyögtem a jegyzeteimet. Egyszerre felnéztem:

- Vajon miért terelődhetett a figyelme a diszkó előtt sorbanállókra? Eszerint a mostani, töredékes emléke szerint?

- Nem tudom, biztosan csak képzelődöm ennyi év távolából. Fordítva történt. Először vettem észre a sorban álló ismerősöket, utána mentem oda a kolléganőimhez. Esküszöm, Miss Lorne! Száz százalék.

Láttam, hogy felzaklatta az előző elbizonytalanodás, a keze vadul megremegett.

- Mi történt a rendőrségi feljelentés után? - kérdeztem, témát váltva.

- Alapos nyomozást végeztek, de nem találtak kellő mennyiségű terhelő adatot Finch ellen.

- Mr Finch végig ártatlannak vallotta magát?

- Tudtommal igen. Máskülönben rá lehetett volna bizonyítani a bűnösségét. A közvetett bizonyítékok nem voltak elegendők beismerő vallomás hiányában.

Váratlan hullámban fogott el az együttérzés a nő iránt. Lehalkulva feleltem:

- Olvastam a rendőrségi anyagokban Mr Finch verzióját, nem kell most belemennünk, ha nem akarja. Csak arra lennék kíváncsi, hogy volt-e bármi Mr Finch vallomásában, amit Ön érdekesnek talált?

- Érdekesnek? Nem, egyáltalán semmi. A legegyszerűbb magyarázatot koholta, ami csak létezik. Véletlenül sétált arra. Engem nem is látott a padon, és fogalma sincsen semmiféle erőszakról. Nem bonyolította túl.

- Semmilyen fura, inkoherens, gyanús részlet nem hangzott el tőle? Később sem?

Hosszan ingatta a fejét. Aztán viszont megjelent egy halvány ránc a homlokán.

- Hacsak az nem... - kezdte, majd elfúlt a hangja.

Én egyből rávetettem magam, mint bulldog a csontra:

- Igen? Mondja csak nyugodtan, bármilyen apróság legyen is!

- A tárgyalás napján volt. - Keserűen megfeszült az ajka. - Finch szabadlábon védekezhetett. És amikor érkeztek az ügyvédjével, véletlenül összefutottam velük a bírósági épület parkolójában. Finch mindenáron beszélni akart velem, bár az ügyvédje próbálta visszatartani. Én meg hátráltam előlük az ellenkező irányba. Finch mégis odarohant hozzám. Mondani kezdte, hogy rengeteget törte a fejét, hogy mi történhetett. Hogy láthatott-e valamit vagy valakit a pad közelében elsétálva... De semmi más nem rémlik neki abból az utcából, csak az, hogy egy kólatócsába véletlenül belelépett. Aztán alig tudta otthon kiszedni a foltot a halványszürke cipőjéből. Az utcán annyira lekötötte a figyelmét az üdítő feltakarítása a járdáról - mert, persze, muszáj volt rendet csinálnia -, hogy semmi másra nem figyelt.

- És ez a részlet miért volt fura Önnek?

- Mert volt valami a kólával... Nem tudom pontosan, mi. - Nyugtalan mozdulattal összekulcsolta a kezét. - Még a kórházban... Amikor lábadoztam a bűncselekmény után. A bátyám hozott be nekem egy üveg hideg kólát, a kedvencemet. Örömet akart szerezni vele. És amikor megittam, hirtelen rosszul lettem. Öklendezni kezdtem, még szegény Arjun bátyám pólóját is lehánytam. Utána hetekig nem bírtam kólát inni, már a gondolatától émelygés fogott el. De erről Finch nem tudhatott. Szóval aligha emiatt emlegetett pont kólát. Vagy valahogyan így próbált meg újra traumatizálni? De honnan szedte volna a kórházi rosszullétemet? Még az ápolók sem látták. Valószínűbb, hogy véletlen egybeesés volt az egész. Mégis olyan nyomasztó, hogy pont ezt az italt emlegette, közvetlenül a tárgyalás előtt. Beleivódott az emlékezetembe.

- Megértem. Mondott még mást is Mr Finch?

- Csak annyit, hogy szerinte jó ötlet lenne, ha leülnénk beszélni. Hátha a kettőnk emlékeit összetéve többet megtudhatnánk az éjszaka eseményeiről.

- Ön mit válaszolt erre?

- Azt, hogy ha még egyszer a közelembe jön, megölöm magam. - Mrs Ross erőtlenül leejtette összekulcsolt kezét a térdére. - Akkor végre békén hagyott. Besietett az épületbe, az ügyvédje háta mögött loholva. A tárgyaláson pedig felmentették, és soha többé nem láttam őt.

- Egészen pontosan az Agykutató Centrumban tartott nyilvános előadásig...

Ekkor a nő minden arcizma megfeszült.

- A jelenről nem akarok beszélni - mondta éles hangsúllyal. - Ön azt állította, a Londonban történteket akarja feltárni. Az újságírónő is arra kért, hogy a régmúltról beszéljek Önnek, ha készen állok rá. Tessék! Mindent elmondtam.

Egyértelműen látszott rajta, hogy nem hajlandó további válaszokat adni. Ki kellett rezzentenem ebből az elszánt lelkiállapotából. Mit tehettem volna, kénytelen voltam bevetni egy övön aluli Frida Lorne-féle szúrást. Bedobtam hát a kérdést:

- Lehetséges, hogy a férje szeretőt tart?

Mrs Ross először döbbenten kapta rám a tekintetét, aztán csak fáradt boldogtalanság ömlött el a vonásain.

Végül enerváltan annyit válaszolt:

- Pont a minap tűnődtem rajta. Sokszor elrejti előlem a telefonján írt üzeneteket. De nem hiszem, hogy ennek bármi köze lehetne az Ön nyomozásához.

- Nézze, én elsősorban válóperes detektív vagyok...

- Nem tervezünk válást - szakított félbe.

- Csak mondom. Tekintve, hogy már az Ön fejében is megfordult, hogy a férje netán megcsalja.

- Nem számít - vágta rá teljes határozottsággal, bár az arcán láttam a fájdalmat. - Dave mellettem állt, minden nehézségben. Pedig ezzel a múlttal nem volt könnyű újra bizalmat vagy szeretet éreznem egy férfi iránt... Vagy helyreállítanom a saját önértékelésemet. Amikor megismerkedtem Dave-vel, már másfél év telt el az eset után, de én még mindig nem éreztem magam késznek egy kapcsolatra. De Dave kitartott, minden összeomlásomból talpra állított, minden mélyponton átsegített. Pedig utána is éveken át pánikrohamaim voltak, többször súlyosan depressziós lettem. Dave mindvégig próbált megvédeni saját magamtól és a rémálmaimtól! Nem fogok pár alkalmi botlása miatt váláson gondolkozni.

Kicsit elhallgatott, aztán elszíntelenedő arccal hozzátette:

- Vagy Ön szerint Dave akar válni?

- Nem céloztam ilyesmire - siettem megnyugtatni. - Csak megemlítettem az irodám fő profilját.

Egyszerre felkelt ültéből, és szembefordult velem:

- Ideje, hogy távozzon, Miss Lorne! Hamarosan lejár Dave munkaideje, és bármikor hazaindulhat. Ha pedig itt találja Önt...

- Azt én sem szeretném kivárni - kászálódtam fel sürgősen. - Igazán hálás vagyok a válaszaiért.

Úgy tettem, mintha valóban készen állnék a lelépésre, és az ajtó felé indultam. Mégis visszaperdültem a küszöb előtt:

- Egyetlen kis semmiséget kérdezhetek a jelennel kapcsolatban?

Priya Ross azonnal hátrált egy lépést.

- Mi lenne az a kérdés?

Igyekeztem a lehető legártatlanabb barátságos mosolyomat elővarázsolni válaszadás közben:

- A tűzriadós előadás jelenlévői... El tudná nekem sorolni, hogy pontosan mióta és honnan ismeri őket? Csak egy-két mondatban, mindenkiről.

Megnyugodva bólintott:

- Rendben, ennyit megtehetek. De ígérje meg, hogy ez volt az utolsó kérdése!

- Esküszöm az életemre.

Megfontoltan ugyan, de valóban választ adott:

- Az újságírónővel akkor találkoztam életemben először. Mrs Greer korábban többször is járt benn nálunk a központban. Vele hébe-hóba összefutottam a folyosón, de már nem tudom, pontosan mióta ismerem. Egy-két éve? Valószínűleg láttam már korábban is, csak nem szoktam beszélgetni vele. A termékforgalmazással kapcsolatos ügyeket ugyanis az igazgató úr intézi. Ki is vett még részt az előadáson? Hm, igen, Mr Medlar, aki egyszer régen létrabalesetben fejsérülést szenvedett. Őt az előző gyógyszertesztprogram óta ismerem. Ha akarja, előkereshetem a konkrét dátumot a projektanyagaimból, de Önnek aligha van szüksége ilyen precíz adatra...

- Valóban nem kell napra pontosan, köszönöm.

Mrs Ross odalépett az ajtóhoz, és kinyitotta előttem:

- Akkor most már végeztünk. Viszontlátásra!

- Egy pillanat. Még nem értünk végig mindenkin.

- Litvin igazgatóra gondol? Őt azóta ismerem, amióta felvett laboránsnak az agykutató központjába. Jó pár éve...

- Áh, nem - szakítottam félbe. - Nem Litvin profra lennék kíváncsi. Hanem az előadást tartó két kollégájára.

- Mármint a férjemre és Elle Williamsre?

- Igen-igen. - Nem léptem ki az ajtón.

A nő már egyre kelletlenebbül felelt:

- Elle-t kislánykora óta ismerem. Egy kémia versenyen vett részt az általános iskolájából egyedüliként. Én a versenyrendezésben segítettem. Az eredményhirdetés után elegyedtünk szóba. A magam módján kicsit mentorálni kezdtem őt az évek során, mert láttam, hogy milyen ügyes.

- Hát, akkor nem maradt más a listán, csak a férje.

- Az előbb meséltem, hogy Dave-vel a bűncselekmény után másfél évvel ismerkedtem meg. Nem figyelt?

- De igen, figyeltem, csak az nem került szóba, hogy pontosan hogyan is találkoztak először.

- Mindketten ugyanabba a biokémiai kutatóprogramba kerültünk, amikor a PhD munkánkat végeztük. Dave az egyik konzultációnk után elhívott moziba. Így kezdődött. El nem tudom képzelni, Önnek mi szüksége lehet ilyen privát információkra.

Sietősen búcsúzóra fogtam.

Útközben átvillant az agyamon, hogy ahová most megyek, nos, az az illető - ha létezik ilyen - még ennél is kevésbé fog szívesen látni.

32. fejezet: Információmorzsák

Nem tévedtem. Amikor Fred Nakamura parancsnok megjelent a nagyvárosi rendőrőrs várócsarnokában, az arcára volt írva a lelkesedés teljes hiánya.

Felpattantam a székről. Fél órát kellett üldögélnem, mire kérésemre előkerítették a rendőrtisztet. Most már fájó bokám ellenére sem akartam tovább húzni az időt. Ott teremtem az érkező férfi orra előtt.

- Üdvözletem! - hadartam. - Váltanunk kéne pár szót.

Nakamura körbepillantott, mintha kiutat keresne. Helyette viszont észlelte a váróban ülők és a pultban ténykedő közrendőrök kíváncsi figyelését.

- Lépjünk be egy üres irodába! - javasolta, kínoskodva eligazítva uniformiskabátja gallérját.

Követtem egy keskeny, félreeső helyiségbe. Három emberméretű óriásnyomtató és nyolc görgős szék közé zsúfolódtunk be.

Nakamura máris a fejét csóválta, pedig még meg sem tudtam újra szólalni:

- Legalább nem bírna vállalhatóan felöltözni, amikor a munkahelyemre jön?

Végignéztem magamon. A férfi tekintete épp a nyakamban fénylő jókora okkersárga masnin pihent.

- Tudja mit? - húztam egyet a vállamon. - Inkább ne fejtse ki, mire utal! Úgysem fogadnám meg az öltözködési tanácsait. Ha viszont nem kívánja, hogy a kollégái szeme láttára beszéljünk, akkor adja meg a telefonszámát! Legközelebb majd felhívom, amikor találkozni akarok, és a parkban futunk össze.

- Isten ments!

Vártam kicsit, hátha hozzáfűz még valamit. Egy idő után be kellett látnom, hogy felesleges, mert ennyi volt a teljes válasza.

- Akkor váltsunk át inkább a jövetelem céljára! - javasoltam.

- Nem mintha tudni szeretném... - dünnyögte az orra alá. Aztán nyilván belátta, hogy minél hamarabb a tárgyra térünk, annál gyorsabban megszabadul tőlem. - Tessék, mondja, mit akar már megint!

- Megtenné, hogy megmutatja előtte a zsebei tartalmát és a mobiltelefonját?

- Mégis, mit gondol...?

- Csak ellenőriznem kell, hogy az elkövetkező társalgásunk kettőnk között marad, és egyikünk sem rögzíti. Higgye el, kölcsönösen nem érdekünk, hogy részletek szivárogjanak ki a múltkori zsarolásomról. Essünk túl rajta! Én is megmutatom a telómat. Rajta pedig, hogy semmilyen módon nem készítek hang- vagy képfelvételt.

Belátta, hogy igazam van. Kipakoltuk a zsebeinket, és megmutattuk a telefonjainkon futó háttérprogramokat. Nakamura valószínűleg épp eléggé aggódott a korábbi zsarolásom napfényre kerülése miatt. Ezért nem tűnődött el rajta kellő mélységben, hogy nekem vajon pontosan miféle érdekem fűződik a hangrögzítés ilyen akkurátus mellőzéséhez. Raul egyből rájött volna, hogy új bealakításra készülök, de Nakamurának még nem esett le.

Amikor végre befejeztük az átkutatást, egy elbájoló mosollyal Nakamura tenyerébe nyomtam a névjegykártyámat. Egy darabig ott kellett tartanom, mert nem volt hajlandó rázárni az ujjait. Végül csak elvette.

- Nincsen szükségem az adataira, hölgyem - mondta. - Ráadásul kellemetlen helyzetbe is kerülhetek, ha bárki meglát ezzel a papírral.

- Lesz vele teendője, ne aggódjon! Hamarosan fel kell majd hívnia ugyanis.

- Miért csinálnék ilyet?

- Mert amint feltűnésmentesen hozzá tud jutni a labor legfrissebb informatikai eredményeihez, Ön értesíteni fog...

Nem tudtam tovább folytatni.

- Azt hiszi, hogy megint megzsarolhat? - Nakamura hangja minden eddiginél fagyosabbá vált. - Raul Gomez kapitány szólt, hogy ne hallgassak a maga fenyegetéseire. Hiszen valójában sosem sodorná veszélybe a fedett akciónkat! Csak blöff volt, már tudom.

- Így van - ismertem be. Miután Raul - természetesen - bemártott, nem sok értelmét láttam a tagadásnak.

Nakamura biccentett:

- Akkor távozhat is, hölgyem.

Én viszont letámaszkodtam az egyik gazdátlan szék háttámlájára.

- Van itt egy kis bökkenő. - Körbeforgattam magam előtt a görgős bútordarabot. - A rendőr exem nyomozását tényleg nem kockáztatnám. Viszont abban nem látok semmi kivetnivalót, hogy Anita Carroll újságírónőnek elmondjam, Ön milyen adatokat szivárogtatott ki róla. Hogy Ön részletesen felolvasta nekem az egész jegyzőkönyvet az emberkereskedőknél Miss Carroll ellen elkövetett régi bántalmazásokról. Az áldozat teljes vallomását, az orvosi látleletek összes bizalmas részletét és minden egyéb privát infót...

- De hát, mégis, miről beszél?! - hördült közbe Nakamura. - Nem tettem ilyet. Nem árultam el magának semmit. Egyetlen személynevet mondtam meg, ráadásul csak az elkövetőét, és ennyi.

- Biztos benne? Tudja, olyan csalóka az emberi emlékezet! Mi van, ha nekem egészen más rémlik? Meglehet, hogy a rendőrségi rendszerben csak annyi látszik, hogy Ön pont az ittjártamkor belépett a saját bejelentkezési adataival, és megnyitotta a régi emberkereskedős anyagokat. És ott szépen sorban végigkattintgatta a Jan Ludwikkal és az áldozatával kapcsolatos iratokat. Elképzelhető, hogy én emellé még úgy is emlékszem, hogy Ön habozás nélkül eldarálta nekem a teljes szöveget. Mindent megosztott velem...

- Ugyan már! Senki nem fog hinni magának - igyekezett Nakamura ismét belém fojtani a mondandómat.

- Akkor honnan tudok róla, hogy Jan Ludwik miket művelt? Honnan máshonnan szedném?

- Azt én sem sejtem, de...

Ezúttal nem hagytam, hogy letorkoljon:

- Jobb, ha ezen most alaposan elgondolkozik. Hogy elvileg sehonnan máshonnan nem tudhatnám! Esetleg még beszúrhatok egy sor horrorisztikus részletet is, és valószínűleg az is mind stimmelni fog. De kíméljük meg magunkat attól, hogy ebbe most belemenjünk! Legyen elég annyi, hogy Ön már kezd megismerni engem, szóval tudja, milyen magabiztosan tudok blöffölni. Hihető lesz az előadásom.

Nakamura önfegyelme kezdett elolvadni.

- Tűnjön innen! - szűrte a foga között.

Nem mozdultam, továbbra is a székre támaszkodva álltam a férfival szemben.

- Hát, nem tudom, Anita Carroll mit fog ehhez szólni - hümmögtem. - Amikor ő olyan gondosan ügyel rá, hogy a személyes információi ne szivárogjanak ki a nagy plénum elé! Ön meg kapásból a legdurvább részletekbe beavat egy kotnyeles, megbízhatatlan, bulvár show-műsorokban rendszeresen felbukkanó magándetektívet?! Miss Carroll igazán nem az a típus, aki szó nélkül hagyna egy ennyire aljas és botrányos rendőri vétséget. És egészen biztos, hogy Ön a puccos rangjával nem fogja tudni megfélemlíteni és elhallgattatni őt. Te jó ég! Micsoda belső vizsgálat fog emiatt kerekedni Ön ellen! Etikai Bizottság, felelősségre vonás, lefokozás, pótlékmegvonások... De még ha a szakmai részétől el is tekintünk, az emberi vonatkozása... meg, hogy ráadásul pont egy újságíró ellen követte el... Jaj, inkább már bele sem akarok gondolni a folyományokba!

Drámai szörnyülködéssel a szám elé kaptam a kezemet.

Nakamura úgy meredt rám, hogy eltűnődtem rajta, hogy ha a gyilkossági ügyem gyanúsítottja nem nyír ki belátható időn belül, akkor ő fog.

Végül csak annyit kérdezett, fogcsikorgatva:

- Ezúttal milyen információra lenne szüksége?

*

Miután Nakamura parancsnoknak gondosan meghagytam a teendőjét, úgy döntöttem, aznapra elég feladatot hajtottam végre. Már későre járt, amikor hazatértem a nagyvárosi rendőrőrsről. Megpihentünk Quentinnel, aki szintén kimerült a saját munkájában.

Másnap reggel elkísértem Quentint az irodához, de nem követtem őt az épületbe. Beláttam, hogy nem ártana a Finch-ügyön kívül mással is foglalkoznom. Kip már hat üzenetet küldött, úgy várta az apjával kapcsolatos eredményeimet. Muszáj volt beszélnem vele. Ráadásul mérget mertem volna venni rá, hogy Patty barátnőm még mindig nem tisztázta Ted Nortonnal a viszonyát. Nem halogathattam tovább az elkerülhetetlent. Nincs más választásom.

Hamarosan már a konkurens detektíviroda ajtajában álltam.

- Szerencséd van - közölte Kip, amikor kopogásomra beengedett a váróba. Hófehér arcán még valami mosolykezdemény is ült. - Éppen befejeztem a ma reggeli élő közvetítésemet a tankos játékomban. Ha abba belezavartál volna...

- Nyugi, fontos híreim vannak - igyekeztem leszögezni. - Nem bájcsevegni jöttem.

- Remélem, nem megint egy perverz nyomozási alanyod undorító videóival teletömött laptopját akarod feltöretni velem.

- Most a te megbízásoddal kapcsolatban vagyok itt.

Erre már lelkesebb tempóval kísért be elsötétített irodájába. Fekete csőszárú farmerén minden lépésénél összecsendültek a rálógatott fémkoponyás láncdíszek.

- Itt nem szoktunk ügyfeleket fogadni, úgyhogy csak a gördeszkás dobozomra tudsz ülni - mondta közben. A saját székét eszébe sem jutott felajánlani.

Miután sikerült beazonosítanom a kupiban, hogy melyik pakkra gondol, helyet foglaltam. A konkurens detektívek már hosszabb ideje a városkánkban tevékenykedtek, a helyiség mégis úgy festett, mintha Kip meg sem próbált volna kicsomagolni.

- Otthonos - jegyeztem meg csúfondárosan.

- Praktikus.

Nem feszegettem, mire gondol. Fontosabb témánk volt annál, mint hogy miért tartja a holmiját düledezett kartondobozokban normális szekrények helyett.

- Szóval, kivel kavar a fater? - kérdezett rá mohón.

- Van itt valami, amiről beszélnünk kell, mielőtt válaszolnék - fogtam bele.

- Uhh, nagyon para a nő, igaz? Máskülönben egyből kiböknéd...

- Csak kezdjük az elején, jó? - kértem halkan. - Bízz bennem!

- Okés, akkor mondjad!

Előrukkoltam a lényeggel:

- Mit tudsz elárulni Dalton mama nektek adott megbízásáról?

- Micsoda?! - dülledt ki Kip szeme. - A fater a sittes Ethel Daltonba zúgott bele?!

- Jaj, nem, nem! - A kezembe temettem az arcom. - Légyszi, haladjunk sorban! Majd eljutunk apád új barátnőjéhez is. Először koncentráljunk Dalton mamára!

Kip végre megpróbált tényleg elgondolkozni a kérdésemen.

- Sajnos, fater semmit nem osztott meg velem - mondta rá kisvártatva. - A Dalton-megrendelés az ő ügye, egyedül viszi. Egyáltalán honnan tudod, hogy Mrs Dalton milyen megbízást adott nekünk?

- Vannak forrásaim - hantáztam. - Viszont rendkívül fontos lenne belelátnunk, pontosan mi zajlik az édesapád és Dalton mama között. Tudsz segíteni?

Összevonta tetovált szemöldökét.

- Arra gondolsz, hogy vájkáljak bele fater zárolt dokumentumaiba?

Csak némán bólintottam. Rosszkedvű arckifejezéséből láttam, hogy Kipnek nem nagyon tetszik a kérésem.

- Mennyire vagy benne biztos, hogy lényeges? - kérdezte vonakodva. - Mármint, így is épp eléggé visszaéltem már fater bizalmával, amikor ráuszítottalak az új nőjére. Nem szívesen játszanám ki őt még jobban. Mekkora a valószínűsége, hogy nagy a gáz Ethel Daltonnal?

- Egytől tízig terjedő skálán?

- Aham.

- Tizenegy!

Kis csend állt be. Utána egymás szemébe néztünk, és akkor megláthatott rajtam valamit, mert azonnal megadta magát.

- Rendben, ma munka után megpróbálok belépni fater gépébe. Nem ígérem, hogy azonnal megtalálom a Dalton-doksikat, de igyekszem.

- Köszönöm!

- Frida... egyébként... jól vagy?

Annyira váratlanul ért a kérdése, hogy először meg sem tudtam mukkanni.

- Mármint? - kérdeztem aztán vissza kurtán.

- Csak... nem t’om. - Végül húzott egyet a vállán. - Ha nem akarsz, nem kell lelkiznünk. Én is utálom az ilyesmit.

- Akkor inkább beszéljünk apád új barátnőjéről! Tartozom neked az igazsággal.

Nekiláttam elmesélni az egész Quentin-Patty-Ted Norton sztorit az elejétől fogva.

*

Az utcára leérve, következő feladatom három telefonhívás lebonyolítása volt. Először is azonnal csörgettem Pattyt, hogy tudassam vele, beavattam Kipet a részletekbe. Arra számítottam, hogy Patty kiakad majd rám. Félve is adtam elő neki a történteket a telefonban. Legnagyobb meglepetésemre viszont nem annyira zaklatta fel a küszöbön lévő teljes lebukás gondolata. Úgy éreztem, már kezdi elkönyvelni magában, hogy a Ted Norton körüli információgyűjtése zsákutcába jutott. Ez talán összefüggésben állhatott azzal a netes pasival is, akivel az utóbbi időben írogatni kezdtek egymásnak. És akiről most elárulta, hogy délben randijuk lesz a Silver parkban. Lemondó sóhajjal tudomásul vettem, hogy Patty egyáltalán nem fogadta meg a tanácsomat, és azonnal új ismerkedésbe kezdett Quentin után.

Aztán Litvin professzort tárcsáztam. Amint felvette a telefont, már rá is zendített:

- Kérem, kisasszony, nyolc perc múlva kezdődik az előadásom a regionális biotechnológiai konferencián...

- Gyors leszek - pergettem le magamról feszült hangsúlyát. - Ön az Agykutató Centrum igazgatójaként talán kellően belelát az alkalmazottai között zajló dolgokba, de legalábbis hallhat pletykákat... És Ön az egyetlen, akiben maradéktalanul megbízhatok az Önök intézetében. Mit tud hát elmondani az alábbi kijelentésemről: David Ross és Elle Williams szeretők.

Litvin megbotránkozva nagyot hallgatott.

- Haladjunk, kezdődik a bio-akármicsoda előadás! - sürgettem meg végül.

- Kisasszony, alantas rágalmak szintjére a világért sem ereszkednék le...

- De?

- Nincsen semmiféle de. Nem kívánok választ adni.

Nem hagytam magam ilyen könnyen lerázni:

- Szóval, tud róla, hogy mi van közöttük?

- Nem, és nem is akarok.

- De valami szóbeszédet csak hallott!

- Az ebédlőben elkaptam foszlányokat arról, hogy a kollégák szerint Miss Williams elég jóban van Daviddel... De ennyi. - Litvin reszelt egyet a torkán. - Magam is arra következtettem, hogy ugyanarra céloznak, mint amit Ön említett az előbb. Viszont mindenféle bizonyíték nélkül!

- Konkrétabb infók kellenének! Mióta kezdődhetett? Ki tudhat róla pontosan?

- Nem segíthetek. Nem ismerem Rossék magánéletét, és nem is kívánok belefolyni. A munkatársaim is csak találgattak, nem hiteles forrásból származnak az értesüléseik. Elítélem az ilyen jellegű kibeszélést. Nem fogok hozzájárulni.

- Az Ön által adott megbízásról van szó! Ergo, a nyomozásomhoz kell.

Litvin nem ingott meg.

- Nem tudok segíteni - ismételte el.

- Mi lenne, ha azt mondanám, hogy meg tudom oldani a problémáját? - próbálkoztam meg végül az utolsó ütőkártyámmal.

- Hogyan, kérem? Miféle problémámról beszél?

- Arról, hogy Bill már megint örökbe akar fogadni két új kutyát.

Litvin elhallgatott egy időre. Végül kibökte egy agykutató központos munkatárs e-mail címét, akit meg tudnék kérdezni David Ross és Elle Williams viszonyáról. A professzor szerint ez az illető mindenről tud, ami a kollégák között történik. Azaz, egy ordas nagy pletykafészek a munkahelyen - vontam le magamban a következtetést.

- Szuper, köszönöm! - tároltam el a jegyzeteim közé az elérhetőséget. - Akkor mondom is, mit kell tennie kutya-ügyben! Üljön le Billel! És világosan mondja meg neki, hogy Ön tényleg, igazán nem akar több állatot. Ja meg, hogy szeretné, ha Bill tiszteletben tartaná ezt. Így, ahogy most lediktáltam. Semmi más teendője nincs.

Litvin hallhatóan nyelt egyet:

- Kisasszony, nem lennék így túl nyers? Egészen kedvesek azok a kutyák... Az egyik tegnap elaludt a térdemre tett fejjel...

- Nézze! Ha kerek-perec kijelenti, hogy nem akarja a kutyákat, nem hagyva teret kétségnek, akkor tuti, hogy Bill elfogadja majd. Ezer százalék. Mindig is az volt neki a legfontosabb, hogy Ön boldog legyen. De egyértelművé kell tenni, hogy ez a kérdés mennyire fontos Önnek. Menni fog?

- Azt hiszem, igen... Bár a másik eb meg este a tenyerembe hajtotta a fejét...

- Bízzon bennem, ismerem ennyire az Önök közötti kapcsolatot! Csak ki kell mondania Billnek, amit az előbb elővezettem, és a kutyák eltűnnek.

Litvin dünnyögött egy-két érthetetlen szót válaszképpen. Ráhagytam, és elköszöntem tőle, hogy foglalkozzon a konferenciájával.

Írtam egy gyors e-mailt a munkahelyi pletykafészeknek, pofátlan nyomatékkal Litvinre hivatkozva. Megkértem a hölgyet, hogy az igazgató úr külön kérésére, a nyomozásom elősegítésére bizalmasan osszon meg velem mindent, amit csak Elle Williams és David Ross kapcsolatáról tud vagy sejt. Átküldtem neki az összes elérhetőségemet.

Utána rátértem az utolsó hívásomra. Medlart csörgettem meg, hogy sikerült-e kiválasztania a kenyerek közül a Finch mandulakenyerére leginkább hasonlítót. A hármas számúra szavazott, de hallottam, hogy nem igazán meggyőző a hangsúlya. Egyik kenyérkísérletem sem érte el a kellő színvonalat.

Miután letettem a telefont, eltűnődtem, hogy hogyan fejleszthetném tovább a mandulakenyeret. Gondolataimba merülve táncoltattam meg lakkozott körmeimet a telóm képernyőjén. Aztán támadt egy ötletem.

33. fejezet: Új ötletek

Dean Williams nagyot nézett, amikor csöngetésemre kijött a lakás ajtajához, és meglátta, hogy én vagyok a látogatójuk.

Kinyúlt, szürke póló egy fekete óratorony körvonalaival díszítve és kitérdelt farmernadrág - ezúttal sem túl elegáns látvány fogadott. A haja is jobbra-balra borzolódott. Ez utóbbi feltűnhetett neki, mert megpillantásomkor tett egy gyors mozdulatot a szénakazal rendezésére.

- Helló! Szükségem van egy kis segítségre a nyomozásomhoz - jelentettem be.

- Ö... szia! Mi történt veled? Megsérültél?

- Fellökött egy csöves.

Felvonta a szemöldökét a válasz hallatán, de nem kérdezett többet a zúzódásaimról.

- Bejelöltelek ismerősnek - jegyezte meg inkább. - Semmi extra, csak írtam egy üzit, és rád köszöntem.

- Tényleg? - tettem úgy, mintha nem láttam volna az elolvasatlan üzeneteim között.

- Tegnap előtt...

- Nagyon el voltam foglalva a munkával, még nem volt időm megnézni a magán levelezésemet.

- Érthető - hagyta rám, bár volt némi mélabú a válaszában, mintha sejtené az igazat.

- Ha lezárult az ügy, tudok majd foglalkozni más kérdésekkel is - mondtam már egy fokkal biztatóbb hangsúllyal.

Erre felderült.

- Most viszont sajnos rosszkor jöttél - közölte aztán, már energikusabban -, mert hugi munkában van. Nem tudod itthon kikérdezni.

- Igazából eleve hozzád igyekeztem. Lehetne egy bizarr kérésem?

- Mondd csak!

- Segítenél kitalálni egy mandulakenyér receptjét? A víz és liszt arányokat kellene egészen pontosan meghatározni.

- Micsoda? - pislogott nagyot.

- Hát, azért gondoltam rád, mert a pudingos muffinod, amivel megkínáltatok, rendkívül jól sikerült, kellemesen omlós volt a tésztája. Arra következtettem, hogy profin tudsz sütni.

- Ez az egyik hobbim - felelte egészséges mértékű szerénységgel. - De mégis, mihez lenne köze egy mandulakenyérnek?

- David Rosshoz - mondtam tömören.

- Dave-hez? - tűnt minden eddiginél meglepettebbnek. - Most már végképp nem értem...

- Sajnos, a nyomozás jelenlegi szakaszában nem fedhetek fel részleteket. Szeretném, ha szimplán megbíznál bennem.

- De mi van Dave-vel?

Nyomatékosan ránéztem.

- Jól van, jól van - tette fel a kezét. - Viszont, nem lenne hasznosabb, ha inkább mesélnék a Ross-házaspárról? Hugi tök jóban van velük. Talán lenne olyan részlet, amivel segíthetnék.

- Talán.

Bár Deant annyira megdöbbentették furcsa bejelentéseim, hogy nem invitált be, én mégis bementem. Nagy nehezen helyet kerítettem a főleg női blézerekkel teleaggatott bejárati fogason a műbőr dzsekimnek.

Utána visszafordultam Deanhez:

- Mennyire ismered Rossékat?

- Priyát kicsit jobban, mert alapvetően ő hugi régi ismerőse - magyarázta. - Dave csak rajta keresztül került képbe.

- Mi a véleményed róluk?

- Mármint, hogy szerintem van-e körülöttük bármiféle sötét suskus? Vagy mi érdekelhet egy detektívet? Rajtad kívül még sosem beszélgettem nyomozókkal.

- Nem kell semmi szélsőségesre gondolni, csak hogy milyen benyomást keltenek.

- Dave vidám és beszédes. Ő a társaság lelke. Mi hugival nem vagyunk ennyire oldottak, de Dave mindenkit fel tud pörgetni. Szerintem, jófej ember.

- És Mrs Ross?

- Ő sokkal halkabb. Ráadásul évek óta mindig szürkét hord, mintha direkt nem akarná, hogy észrevegyék. A férjének biztos tetszik. Sőt, lehet, hogy Dave erőlteti ezeket a jellegtelen, visszafogott ruhákat a feleségére. Mindenesetre, nekem nem jön be a stílus. Jobban szeretem, ha van egy kis szín egy nőn.

Úgy tettem, mintha semmilyen célzást nem éreztem volna ki. Pedig még alátámasztó pillantást is vetett a ruházatomra.

- Miért gondolod, hogy David Ross beleszólna a felesége öltözködésébe? - kérdeztem tárgyilagosan.

- Ez igazából csak tipp volt.

- Valami alapján mondtad, nem igaz?

- Hát, Dave úgy általában eléggé rá van tapadva a feleségére. Folyton figyeli, mit csinál a nő. Ha Priya egy pillanatra egyedül maradna, ő azonnal megjelenik mellette. - Dean széttárta a karját. - Figyelj, semmi közöm a kapcsolatukhoz...

- De szerinted ez már valami bántalmazó magatartásra utalhat?

- Fogalmam sincs. - Láthatóan nem akarta tovább kibeszélni a barátaikat, mert a konyha felé kanyarodott. - Nézzük azt a receptet!

- Mrs Ross régen hordott feltűnőbb ruhákat? - kérdeztem útközben.

- Ja, de még ezer éve. Amikor hugi megismerte.

- Gondolom, pontosan húsz éve... - mormoltam magam elé.

Dean kérdőn fordult vissza hozzám.

Nem fejtettem ki, hanem követtem őt a konyhába. Ott a berendezési tárgyakon egyből látszott, hogy a helyiség Dean ideköltözése óta pendült fel. A beépített bútor és a sütő olcsó és jellegtelen volt, lélektelenül unalmas sablonkészletből. Viszont a pult széle tele volt már pakolva különböző mixerekkel, robotgépekkel és egy növényi tejfőző masinával. Egy csomó frissen vásárolt sütemény-alapanyag is pakolóhely hiányában ott halmozódott fel.

Behívtam a telómon a hármas számú mandulakenyér receptjét, és odaadtam Deannek.

- Ebből kéne valami tökéletes műremeket kihoznunk a víz és a liszt mennyiségeinek kombinálásával. Nem annyira egyszerű a dolog, mert nem csak mandulaliszt, hanem vöröslencseliszt is van benne.

- Lássuk! - fogott hozzá Dean a Medlar által kiválasztott, legkevésbé rosszra sikerült kenyér receptjének tanulmányozásához.

Én pedig elkezdtem kipakolni az idefelé jövet vásárolt hozzávalókat a kétszemélyes kis konyhaasztalra.

*

Szerencsére, Dean kellően elkötelezett rajongója volt a sütögetésnek. Így nem terelődött magánügyekre a társalgásunk, hanem tényleg belemerültünk a munkába. Amikor a legfényesebben sikerült, ropogós és jó textúrájú kenyerünk szeletét majszolgatva kisétáltam a társasházból, már elég magabiztos voltam. Ezúttal sikerült közel kerülni Finch álom-kenyeréhez. Feldobódva tüntettem el az utolsó falatot, és robogómhoz érve üzenetet pötyögtem Quentinnek meg az asszisztensemnek. Megbíztam őket, hogy ennek a receptnek a számadataival vessék össze a Finch konyhájában kihelyezett fals receptet. A különbségként kapott számokat pedig kezdjék el próbálgatni mindenféle kombinációkban a férfi pendrive-jának jelszavaként.

Tartottam tőle, hogy ezzel a feladattal még jó darabig ellesznek, mivel pontos számokat nem tudtam nekik mondani, csak körülbelüli értékeket. A Deannel utoljára kikalkulált arány mindenesetre elég ígéretes volt.

Amint végeztem az utasításokkal, Anita Carrollt hívtam fel, hogy egyeztetnünk kellene. A motelje melletti olcsó kávézóban ültünk össze. A falakat a már hosszú évek óta kitett „Dohányozni tilos!” tábla sem óvta meg a beléjük ivódott cigarettafüsttől. Az asztalterítők pedig a teljes italkínálatot magukon hordozták. Már ha valaki ki tudott igazodni a rászáradt pacák között. Carrollt nem izgatták a körülmények. Épp a nyomozás iratait rendezte maga előtt egy mappában, amikor megjelentem, fahéjas-habos cappucinómmal a kezemben.

- Nagyon fájnak a támadás során szerzett sérüléseid? - érdeklődött.

- Éltem már át rosszabbat is - hessintettem el az aggodalmat.

Carroll rám hagyta a választ, bár látszott átható tekintetén, hogy nem találta kielégítőnek. Nekem viszont nem volt kedvem belemerülni az önsajnálatba.

Carroll maga sem festett túl jól. Sápadt volt, a szeme véreres, az ajka kirepedezett. Pont úgy nézett ki, mint aki épp vagy atom másnapos, vagy friss elvonási tünetekkel küzd. Nyilván túlzás volt feltételeznem, hogy sikerült tartósan összeszednie magát. Ebbe inkább nem gondoltam bele hosszabban, hanem a nyomozással kezdtünk foglalkozni.

Miközben helyet kerítettem a cappucinómnak a kipakolt dokumentumok között, elmondtam neki a Priya Rosstól megtudottakat. Kiderült, hogy már Carroll is alaposan átolvasta a Londonból utoljára szerzett régi nyomozási anyagokat, így nem sok új részletet kellett felvázolnom.

Amint végeztem, hangosan is megfogalmaztam egyik fő kérdésemet:

- Vajon miért tévesztette el a Mr Khan nevű, boltos munkakörű tanú a sorrendet? Miért hitte, hogy Mrs Ross először a kollégáival elegyedett szóba, és csak utána az egyetemista ismerőseivel?

- Ezen már én is törtem a fejem - vágta rá Carroll.

- Szóval, neked is fura volt?

- Eléggé. Nehéz elképzelni, hogy véletlen tévesztés lenne.

Megörültem a válasznak. Eddig inkább elvetemültnek tartottam, hogy engem ennyire nem hagy nyugodni a kérdés. Nem árultam el lelkesedésemet, inkább kétkedő hangsúlyt kapartam elő, arra kíváncsian, hogy sikerül-e elbizonytalanítanom:

- Ugyan miért ne lehetne az események összekeverése?

- Mert a tanú többi válasza helytálló és összeszedett. Többször ellenőriztem minden pontot. Itt is csak akkor kezdett elbizonytalanodni, amikor a rendőrök visszakérdeztek, és belezavarták a mondandójába. Előtte kristálytisztán magyarázta el a sorrendet.

- Esetleg a Scottland Yardos ismerősöd rá tudna kérdezni, hogy az akkoriban nyomozó rendőrök mit tudnak még Mr Khanról elmondani?

- Megkérhetem, de nem tartom valószínűnek, hogy feltűnésmentesen alkalma adódna.

Belegondolva, tényleg semmi esély, hogy ilyesmit ki lehetne megfelelő keretek között puhatolni.

- Akkor azt ki tudná deríteni - próbálkoztam mással -, hogy él-e még ez a Mr Khan? Még egyszer kifaggatni a látottakról...

- Húsz év után? Amikor már annak idején is könnyedén belezavarták a rendőrök a tanúvallomásába?

- Pfff, igaz, reménytelen - láttam be. - Akkor viszont hogyan deríthetném ki, mi okozta az ellentmondást?

- Már ha van egyáltalán ellentmondás - adott furcsa választ Carroll.

Meghökkenve hagytam félbe capuccinóm kortyolását. Egyszerre felpörögtek a fejemben a gondolatok.

Közben Carroll előszedte a noteszét meg a tollát, és rajzolni kezdett egy vázlatot a londoni utcaképről a rendőrségi anyagokból ismert térképrészlet alapján.

- A bár, ahol az áldozat a gyanúsítottal találkozott. - Koppintott a rajzon egy téglalapra a tolla hegyével. - Aztán itt vannak a sorban álló egyetemista ismerősök.

Rakott egy vonalkát az utca egy pontjára.

- Utána a fagyizó kollégák. - Újabb jelet helyezett el. - És itt van Mr Khan boltja. Jó messze attól a diszkótól, ahol az egyetemisták álltak sorban... Láthatta volna egyáltalán Mr Khan az ottani beszélgetést? Ráadásul, mivel Mr Khannak a ruhája alapján tűnt fel az áldozat, feltételezhetjük, hogy csak akkor kezdte őt követni a tekintetével, amikor már közelebb ért. A fagyizó kollégákig talán még reális, hogy eltévedjen a pillantása, de nem távolabbra.

Ekkor már összeállt a fejemben a kép.

- Ott egy másik diszkó! - böktem a térképre a buszmegálló felé haladó irányban. - A későbbi útvonalon. Ez az! Megvan a magyarázat. Mr Khan egy másik beszélgetést látott. A rendőrök félreértették, és azt hitték, az egyetemistákat írja le. Mr Khan csak annyit mondott, hogy a diszkó előtt sorban állók egyikével mintha szóba elegyedett volna az áldozat... Pont úgy hangzott, mintha az egyetemista haverokat idézné fel. De Mr Khan már egy későbbi szórakozóhelyről beszélt, és talán valaki egészen más volt ott...

- Nekem is ilyesmi az elméletem, de nem értem... - Carroll arca elgondolkozóvá vált. - Az áldozat miért ne árulta volna el a rendőröknek, ha mással is szóba állt a későbbi út során? Mi oka lett volna letagadni?

- Itt jön képbe az elméletem a retrográd amnéziáról - csettintettem elégedetten. - A később beadott szerek! Főleg a Rohypnol. Kitörölték a fagyizó kollégákkal való beszélgetés utáni emlékek nagytöbbségét. Priya Rossnak csak pár foszlány maradt meg.

Úgy tűnt, Carroll ismeri a retrográd amnézia fogalmát, mert egyből bólogatni kezdett, és nem akadt fenn a kijelentéseimen. Nem bántam, mert aligha tudtam volna Litvin-szintű tudományos magyarázatot rittyenteni, ha Carroll nem hitte volna el elsőre, hogy a jelenség létezik. Az emberek többsége azzal tisztában van, hogy a tudatmódosító szerek káoszt okozhatnak a beadásuk utáni emlékek között. De visszamenőleges hatással még jómagam is csak egyetlen ügyem során találkoztam, amikor egy diszkóban ellopott pénztárca után nyomoztam pályakezdő koromban. Anno még maga a megbízóm is alig volt hajlandó elhinni, hogy a kábszer egyébként önkéntes bevétele előtti emlékei is részben kitörlődhettek. Nem akarta kifizetni a díjazásomat. Azt hitte, csak kamuzok a nyomozási eredményeimről.

Elűztem a feltoluló szakmai emlékeket, és a mostani ügyre fordítottam a figyelmemet.

- Valaki leszólíthatta ott az áldozatot - foglaltam össze -, vagy ő maga elegyedett szóba valakivel, akiről a korábbi ismerős tanúk sem tudtak. Mr Khan még épp annyit észlelhetett, hogy az áldozat figyelme a sorban állók felé terelődik. Aztán már minden kívül esik a látómezején... Az áldozat pedig nem emlékszik a történtekre. Wow! Bárcsak lett volna más tanú is erre!

- Bizonyára volt. Ott várt nyilván sok más ember is, mert Mr Khan sorban állást említett. - Carroll hangja szomorkássá vált. - Annak idején a rendőrség félreértette, és így nem nyomozott ebben az irányban. Húsz év távolából pedig már senki nem fog emlékezni az eseményekre.

- És még az is kérdés - toldottam hozzá egyre jobban elszontyolodva -, hogy egyáltalán volt-e a második diszkó előtt bárki, aki felfigyelt a történtekre. Vadidegen emberek aligha foglalkoztak egy a sorhoz csapódó fiatal nővel... Már akkor régen is reménytelen lett volna tanúkat találni, még ha a rendőrök egyből komolyan is veszik Mr Khan elmesélését. Most meg már végképp lehetetlen.

Besültünk a következtetéseinkkel. Egy darabig mindketten csak elmerengve bámultunk a papírokra.

Két-három perc elteltével Carroll egyszer csak megjegyezte:

- Segítettem neked kikérdezni Priya Rosst...

- Igen, örök hálám érte.

- Amikor azt mondtad, hogy cserébe meg tudnád Strausst győzni, hogy beszéljen... Igaz volt?

Gondterhelten megpöcköltem egy tépettre vágott, vörös hajtincsemet.

- Hát, igaznak igaz volt... - adtam vontatott feleletet.

- De?

- De nem vagyok benne biztos, hogy jó ötlet.

Carroll kérdőn felvonta a szemöldökét. Én pedig próbáltam kellő komolysággal és baráti jószándékkal nézni rá ahhoz, hogy lássa, szívből beszélek.

- Mint detektív, meg tudnám őt győzni. Viszont mint magánszemély, nem szívesen tenném meg. Szerintem békén kellene hagyni ezt az embert, a titkaival egyetemben.

Carroll ekkor váratlan erővel összecsukta maga előtt az iratos mappát:

- Te is tudod, hogy már nem lehet meg nem történtté tenni. Tudom, hogy él, és sosem lennék képes megfeledkezni róla. Ha arra kényszerítesz, hogy egyedül nyomozzak tovább, akkor sem adom fel! Akár az egész hátralévő életemet hajlandó lennék kutatással tölteni. Előbb-utóbb megtudom a válaszokat. Nem hiszed el?

- De, sajnos, igen.

- Ne nézd a személyes véleményedet, csak könyörgöm, áruld el nekem elfogulatlanul... Ha meghallgatnám, amit Strauss el tudna mondani, megtudnám-e pontosan, hogy miért ért az a támadás?

Erőt vettem minden meggyőződésemen és Carroll iránti pozitív érzésemen, és annyit válaszoltam rá:

- Igen.

- Akkor menjünk el Strausshoz, és kérdezzük ki!

Amikor elkezdtem ezt a nyomozást, és megtudtam, hogy Anita Carroll is bekerült a képbe, megfogadtam magamnak, hogy bármi történjen, elsősorban nyomozó leszek az újságírónő kapcsán, és nem magánember.

Most volt lehetőségem megbánni a magamnak tett ígéretemet.

34. fejezet: Őszinteség

Mit volt mit tenni, hagytam, hogy Carroll visszasiessen a motelbe a nyomozás irataival. Később Medlar címének közelében találkoztunk. Carroll a kopott szürke kocsijával jött, én pedig a robogómmal. Útközben próbáltam valamiféle megoldást kieszelni, de közelébe sem jutottam értelmes ötletnek. Amikor Carroll kiszállt az autójából, egyből megjelent mellettem, és odahúzott engem a csengő elé. Nem volt időm tovább agyalni. Láttam rajta, hogy egyébként is képtelenség elbizonytalanítani. A szemében valami üres, sötét merengés ült, mintha már félig a múltban létezne, és nem a jelen pillanatban.

Közvetlenül a ház előtt Carroll mégis mintegy ráeszmélt a körülményekre, és hozzám fordulva, megbicsakló hangon kérdezte:

- Biztos vagy benne, hogy el fogja mondani?

- Teljesen.

- És ha mégsem? - Közben megnyomta a csengőt tempósan.

- Nyugalom, száz százalék.

- De hát, honnan tudhatod...?

- Mindjárt meglátod. - Csak ennyit mondtam rá, mert jobbnak láttam nem előrevetíteni a részleteket.

Medlarnak sikerült tökéletesen nyugodt arckifejezést öltenie, amikor lassú léptekkel végre előkerült a házából. Semmi jelét nem adta, hogy kettősünk felbukkanása nem várt fordulat lenne. Magamban el kellett ismernem, hogy ennél csekélyebb teljesítményért is Oscar-díjat osztanak.

- Igen? Miben segíthetek? - kérdezte olyan kifejezéstelenül, mintha fel sem ismerne minket.

Lopva megböktem Carrollt, hogy szólaljon meg. Úgy véltem, az ő esélyei jobbak arra, hogy túl jussunk a küszöbön. Carroll azonnal vette a lapot.

- Beszélhetnénk benn? – kérdezte elég ellentmondást nem tűrő hangon.

Medlar vetett rám egy kimért pillantást.

- Rendben, gyere be, Anita! - mondta végül csak neki. Arrébb lépett az útból.

Carroll könyökön ragadott engem, és bevonszolt maga után, mielőtt Medlar akár levegőt is vehetett volna.

- Leülünk a nappaliban, jó? - És Carroll már oda is tolt engem a legközelebbi fotelhoz.

Medlar nyilván belátta, hogy nem fog tőlem megszabadulni, mert végül nem ellenkezett. Csak annyit kérdezett:

- Hozzak valamit inni vagy enni?

- Én nem kérek semmit, köszönöm! - vágta rá Carroll.

- Egy pohár vizet... - kezdtem volna, de aztán leesett, hogy nem a legjobb ötlet, Medlar tempóját ismerve.

Carroll ajka türelmetlenül megrándult. Medlar elfordult a konyha felé. Carroll ekkor megkerülte őt:

- Behozom.

Medlar még két vonszolódó lépést sem tudott megtenni a konyha irányába, Carroll már vissza is ért, és a kezembe nyomta az ásványvizes poharat.

- Bocsi - formáztam a számmal. Aztán mindketten visszatérítettük a figyelmünket a házigazdánkhoz.

Medlar intett, hogy üljünk le. Egyből így is tettünk, ledobtuk magunkat a hozzánk legközelebb eső fotelokba. Carroll feszülten előre dőlve várta ki, amíg Medlar a botjára támaszkodva elaraszolt a kanapéig leülni.

A férfi arcán valami sápadt kimerültség jelent meg.

- Szóval, miben segíthetek? - kérdezte. Úgy tett, mintha természetesnek tekintené, hogy felkerestük. De érzékeltem rajta, hogy nem sok jót sejt.

- Frida azt mondta, hogy most el fogod nekem árulni az igazat a táborban történtekről.

Még engem is váratlanul ért Carroll egyenessége, nemhogy Medlart. A férfi egy darabig szótlanul nézett ránk. Aztán komótosan megingatta a fejét:

- Ugyan miért állított ilyet? Nem tudok semmit, Anita, ahogyan már számtalanszor el is mondtam. Nem az vagyok, akinek gondolsz.

Carroll összekulcsolta az ölében a kezét - valószínűleg, hogy ne tudjon hozzákezdeni a körömágyát borító sebek ösztönös kaparászásához.

- Miért nem árulod el? - kérdezte Medlartól fájdalommal telt hangon. - Ha te tetted, úgysem tudom bizonyítani. Vagy talán falazol valakinek, aki a te megbízásodból járt el? Nem akarod felfedni a kilétét? Akkor ne mondj neveket! Csak a lényeget, hogy mi folyt a táborban! Hogy legalább érthessem... Bár nem is tudom, miért akarsz ennyi éven át olyan embert védeni, aki ezt a tettet képes volt elkövetni. De nem fogom firtatni, ígérem.

Medlar nem felelt. Láttam rezzenetlen arckifejezéséből, hogy tökéletes iránynak tartja Carroll gondolatmenetét a megtévesztéshez. Igyekszik pont olyan gyanúsan szoborszerűen festeni, mintha tényleg ezzel kapcsolatban mismásolna valamit. Én viszont nem hagytam rá.

- Valakit nyilván meg akar védeni - jegyeztem meg félhangosan -, de aligha az elkövetőt.

- Hát kit? - pillantott rám Carroll értetlenül.

- Az áldozatot.

- Tessék? - Carrollnak láthatóan nem esett le azonnal, mire utalok. Aztán bizonytalanul kérdezte: - De hát, az áldozat én vagyok, vagy nem?

Csak biccentettem, jelezve, hogy ezzel meg is van a válasz a kérdésére. Medlar ekkor közbeszólt:

- Nem lehetne, hogy négyszemközt beszéljek Anitával? Semmi szükség a maga jelenlétére. Ez az egész csak kettőnkre tartozik...

- Persze, hogy aztán megint belebonyolódjon a hazudozásba! - szisszentem fel. - Higgye el, hogy Miss Carroll épp elég erős, nem szorul az Ön védelmére!

- Tisztában vagyok vele - mondta rá Medlar habozás nélkül. - De akkor is vannak dolgok, amiket jobb nem tudni.

Carroll tekintete fel-alá járt kettőnk között, ahogyan próbálta kitalálni, mire utalunk. Végül a nő figyelme Medlarnál kötött ki.

- Nem értem, mi az, amit ne mondhatnál el, pusztán azért, hogy nekem jobb legyen.

- Egyszerűen csak... Nem akarom, hogy ilyen veszélyes ügyben nyomozz! - talált ki ekkor valami jól hangzót Medlar. - Annak idején is majdnem meghaltál a sivatagban, és ha most megint újrakezded a katonai titkok bolygatását, ismét veszélybe kerülhetsz...

- Ugyan már! - Carroll természetesen nem hitt neki. - A többi kutatási munkám között is vannak hasonló nagyságrendűek. Aligha feltételeznéd ép ésszel, hogy ettől az egyetlen kérdéstől visszatartva bármitől is megóvhatnál. Az egész munkám életveszélyes. Ne tegyél már úgy, mintha ezt pont te ne értenéd meg, miután évekig katona voltál!

Medlar kénytelen volt belátni porhintési próbálkozása kudarcát. A hangja bágyadtan erőtlen lett:

- Miért nem elég neked az a tudat, hogy a bűnöző Strauss vagyok, aki álnév alatt rejtőzik? A szörnyeteg, aki meg akart ölni vagy öletni téged a sivatagban, és aki miatt meghalt a babád. - A férfi tett egy kósza mozdulatot, mintha oda akarna nyúlni Carroll felé, de aztán jobb belátásra tért. Leszorította a kezét a térdére. Magához képest egészen jól érezhető keserűséggel hozzátette: - Mi mást akarsz hinni?

- Nem akarok semmit hinni - mondta rá azonnal Carroll. - Csak az igazság érdekel, bármi legyen is az. Az egész munkám és az életem arról szól, hogy elhallgatott részleteket tárok fel. Hazugságokat, kegyetlenségeket, titkokat leplezek le. Hogyan is gondolhatod, hogy segít nekem, ha ilyen fontos dologról nem tudok? Kérlek! Csak mondd el, mi folyt a táborban! Nem teszek feljelentést, nem írok róla egy sort sem, nem csinálok semmit, pusztán tudni szeretném. Könyörgöm...

- Olyan régen történt már - tett Medlar újabb felesleges kísérletet Carroll elbizonytalanítására. - Minek bolygatni?

Ezen a ponton úgy ítéltem meg, kénytelen leszek a már beígért Frida Lorne-féle szúrással felpörgetni a dolgokat. Ha Medlar ennyi éven keresztül hallgatott, most nyilván nem lesz elég Carroll legszebb kérlelése sem arra, hogy megpuhítsa. Carroll elhatározása pedig végképp nem fog meginogni. Nem fogják tudni elbizonytalanítani egymást. Én meg haladni akartam, mert jobb dolgom is volt, mint azt hallgatni, hogy ugyanazokat a hatástalan érveket ismételgetik az idők végezetéig.

Úgyhogy kiterítettem Medlarnak az aduászomat:

- Ha nem mondja el neki, megteszem én.

Kényelmes mozdulattal átvetettem egyik lábamat a másikon, ezúttal én keltve a teljes nyugalom és közömbösség látszatát. Még hozzá is fűztem:

- Ön sem akarhatja, hogy valaki mástól kelljen hallania. Főleg nem az én tálalásomban!

Dermedt csend állt be.

Medlar, mint aki elsőre el sem hiszi, hogy valaki ennyire aljas lehet, úgy kérdezte tőlem némi késleltetéssel:

- Tényleg képes lenne ilyet tenni?

- Mérget vehet rá!

- Egyáltalán, biztos benne, hogy jól tudja, mi történt?

- Hogyne! Kezdem is. - Belefogtam azonnal, hogy Medlarnak ne legyen ideje végiggondolni és kétségeket megfogalmazni magában a kifelé mutatott eltökéltségemmel kapcsolatban. - Tehát, ott volt, ugyebár, a katonai táborban az alapszitu. Az újságírónő, aki megszállottan nyomozott Ön után, mert összekeverte Önt keresztnév és pár külső adottság alapján a régi megerőszakolójával. Ön, akinek ez a saját titkai miatt némileg terhére volt. De azért olyan őrületesen rosszul nem esett a csinos nő figyelme, mi? És a harmadik szereplőnk...

Medlar leintett. Valószínűleg ezen a ponton belátta, hogy tényleg jobb, ha nem én adom elő.

- Legyen! - törődött bele, sötét pillantást lövellve felém. Aztán Carrollhoz fordult ismét: - Anita, elmondom az igazat. Nem értek egyet vele, hogy hallani akarod, de... Az lesz, amit szeretnél.

- Köszönöm. - Carroll csak ennyit felelt feszült halksággal, mintha óvakodna minden más megszólalástól. Hogy nehogy bármivel is kirezzentse Medlart elhatározásából.

A férfi azonban most már elszántnak tűnt. Nem habozott tovább, hanem beszélni kezdett:

- Én vagyok Johann Strauss, beismerem. És, bár ezt nyilván most senki nem fogja elhinni, de szeretném leszögezni, hogy semmi közöm ahhoz a bizonyos menyegzői lövöldözéshez. Tudom, hogy az alakulatnál pletykálták, hogy én követtem el, de vallási fundamentalisták belföldi terrorista akciója volt, és mást nem is tudok róla.

Carroll arca kifejezéstelen volt. Valóban nem úgy festett, mint aki kapásból elhitte. Aligha újdonság neki, hogy már megint kétes igazságtartalmú kijelentéseket hall Medlartól. De elég higgadt tudott maradni, és nem mutatott nemtetszést.

Medlar mintha várt volna valami kitörést. Mondjuk, hogy Carroll azonnal hazugsággal gyanúsítja majd a menyegzői lövöldözés kapcsán. Amikor ez nem következett be, egykedvűen folytatta:

- Valóban álnevet használtam már a katonai táborban is. Megvan a magam története, és ebbe most nem is fogok belemenni. Tény, hogy elhallgattam a kilétemet. Nem bántottam volna viszont valakit, aki a közelébe jut az igazságnak. Nem örültem ugyan egy oknyomozó riporter faggatózásának, de nem is estem kétségbe.

Carroll ajkát elharapott nevetésféleség szisszenése hagyta el. Magam is úgy véltem, hogy ha létezik szóhasználat, ami röhejesen képtelenül hangzik a Strauss-Medlar duóra, az a „kétségbeesés”. Medlar szintén észrevette, hogy nem a legtalálóbban fejezte ki magát.

- Úgy értem, hogy részemről nem számított annyira az egész - fogalmazta újra -, hogy bárkinek is meg kelljen halnia miatta. Önszántamból nem fedtem volna fel a kilétemet, de ennyi. Nem éreztem végtelenül nagy bajnak a kérdéseidet, Anita. Jobban zavart az, hogy egy olyan emberre emlékeztetlek, mint Jan Ludwik. És valahányszor látsz, újra meg újra át kell élned miattam egy traumát. Többször gondoltam rá, hogy egyszerűen le kellene lépnem a táborból. Hogy mindenkinek azzal tenném a legjobbat, ha nem kéne többé szembesülnöd velem. Így is kellett volna cselekednem. Csak aztán... valahogy sosem voltak olyanok a körülmények...

Én itt célzatosan megköszörültem a torkomat a kezdődő mellébeszélés hallatán. Medlar megint nem túl lelkes pillantást küldött felém. De kénytelen volt belátni, hogy ki kell mondania, ha nem akarja megkockáztatni, hogy megteszem helyette én. Márpedig azt aligha kívánta. Ismét Carrollhoz fordult:

- Igazából arról van szó, hogy túlságosan érdekesnek találtalak. Szerettem a beszélgetéseinket, a lopva beágyazott kérdésekre adott válaszok kihívását, kíváncsi voltam, mi lesz a következő lépésed... És az a menyegzői gyanú, amivel kapcsolatban elsősorban utánam nyomozhattál, a legkevésbé sem volt fenyegető rám nézve. Tudtam, hogy semmi közöm hozzá. Így nem tartottam eléggé a következményektől...

- Akkor miért...? - Carrollnak nem is kellett mást mondania, mindenki számára egyértelmű volt, hogy mire vonatkozik a kérdése.

- Nem én tettem - felelte rá Medlar egyszerűen. - De részben az én hibám, ami veled történt. Volt ugyanis egy felettesem, akit egyre inkább feszélyezett az újságírói kérdezősködés. Én említettem meg neki, véletlenül, hogy miről van szó pontosan. Hogy a menyegzői lövöldözést is vizsgálod. Ő kiadott pár vitatható parancsot, ezért elfogta az aggodalom...

Magamban gratuláltam Medlarnak, hogy képes, és még az előbbi hangsúlyos ígérete ellenére is nekiáll most hazudni. Én azonban már eldöntöttem, hogy eleget teszek Carroll kívánságának. Lesz, ami lesz!

- Nem volt ilyen felettes - szóltam közbe. - Ne bonyolódjunk bele semmiféle képzelt katonai összeesküvésbe!

Medlar egy pillanatra behunyta a szemét. Carroll megfagyott, mintha levegőt venni is elfelejtett volna. Valószínűleg ez volt az a pont, amikor elkezdett benne körvonalazódni, hogy mit fog hallani.

Medlar beláthatta, hogy miután ezt közöltem, már késő újabb hazugságot szőni, mert végül engedett felszólításomnak.

- Valóban úgy van, ahogy a nyomozónő mondja - ismerte be kelletlenül. - Nem létezett ilyen felettes. Más történt. Egy félreértés...

Én a háttérben megcsóváltam a fejem a megfogalmazás hallatán, amiből Medlar nyilván leszűrte, hogy kénytelen lesz direktebben kiemelni a felelősségét.

- Olyan látszatot keltettem, amilyet nem kellett volna - összegezte.

A kijelentése aligha hatott meglepetésként. Mit ne mondjak, Medlarnál elég gyakori jelenség a különféle kétes látszatok keltése. Carroll képtelen volt bármiféle reakcióra.

Medlar lassan folytatta:

- Biztosan tudod, hogy Ben Flores, az akkori barátod igyekezett párszor szóba elegyedni velem, hogy megtudjon tőlem információkat. Beszélgetni próbált néha a pihenősátorban. Egyértelműen úgy véltem, hogy neked akar segíteni, hogy mihamarabb lezárhasd az utánam folytatott nyomozást. Kérdezett párat. Barátságosságot színlelt. Rábeszélt, hogy igyunk meg egy-két kör tequilát az általa becsempészett készletből. Nem tűnt problémának, nála tehetségesebb emberek sem tudnának belőlem kiszedni hadi titkokat. Nem foglalkoztam a gondolattal, hogy esetleg valami mást is ki akarhat deríteni az igazi személyazonosságomon kívül. És emiatt lehetséges, hogy nem voltam a legkörültekintőbb a megfogalmazásaimmal...

Én a háttérben megint a torkomat reszelgettem. Medlarnak elég is volt ennyi ahhoz, hogy rájöjjön, nem fogom ráhagyni az újabb ködösítést. Inkább ő maga helyesbített, mielőtt én lendülök be.

- Pontosabban, nem csak lehetséges - szűrte a foga között. - Hanem egy alkalommal tényleg mondtam olyasmit, amit nem kellett volna. Akkor is éppen tequiláztunk Floresszel. Tett egy megjegyzést nekem, hogy „Anita állandóan csak rólad beszél”.

Medlar nehéz tekintettel nézett Carrollra, aki mozdulatlanul ült vele szemben.

- Nem esett le, hogy féltékenységből mondja. Tudtam, hogy Ludwik miatt érdekellek, és azt hittem, Flores is tisztában van ezzel. Azt pedig biztosan nem képzelheti komolyan, hogy a barátnője Jan Ludwikkal vagy a hasonmásával flörtölne a múltban történtek után. Annyit mondtam rá válaszul, hogy „számomra is Anita az egyetlen nő, aki le tudja kötni a gondolataimat”. Természetesen, nem kellett volna ilyesmit felelnem, de ez volt az igazság. Akkor már megittam két-három tequilát. Úgy fogalmaztam, mintha kölcsönös dologra utalnék, mert így sikerült Flores előző megjegyzéséhez kapcsolnom a válaszomat. Nem akartam viszont semmilyen többlettartalmat sugallni. Akkor még nem is nagyon mondott rá semmit.

Medlar arcán egyre fáradtabb árnyakkal feszültek a sebhelyek. Én viszont - bármennyire is sajnáltam, hogy el kell mondania mindezt - nem avatkoztam be.

- Magában, persze, Flores elkezdte továbbgondolni - folytatta a férfi. - A rákövetkező beszélgetéseink során egyértelművé vált, hogy szöget ütött a fejébe a válaszom. Akkor már azt is megértettem, hogy neki nem beszéltél úgy Ludwikról, mint nekem. Hogy nem tud róla semmit. Viszont azt végképp nem éreztem, hogy én lennék a megfelelő személy, aki Ludwikot tisztázhatná vele. És egyébként könnyen lehet, hogy késő is lett volna. Nem tudom, hitt volna-e még nekünk. Már konkrétan olyan kérdéseket tett fel, hogy mióta fekszel le velem. Vedelte a tequilákat, és egyre jobban belelovallta magát, hogy a múltkor mit is akartam mondani pontosan... Hogy ő már régóta sejti, hogy van valami a barátnője és köztem... Hogy most már biztossá vált, hogy még itt a táborban is... Csak annyit akar tudni, hogy mióta...

Medlar kimerülten megmasszírozta a halántékát, mintha váratlanul feltámadó fejfájást igyekezne enyhíteni.

- Le kellett volna állítanom - mormolta aztán maga elé halkan. - De - ahogyan már ez a borzadály nyomozónő is egyszer-kétszer a szememre hányta - tényleg nem szokásom túl sokat győzködni az embereket, hogy eloszlassam a velem kapcsolatos kitalációikat. Ráadásul, sajnálom, Anita, de még gyakorlati szempontból is jól jött nekem, ha okoz némi konfliktust köztetek, hogy sokat nyomozol utánam. Bíztam benne, hogy Flores le tud beszélni téged a további intenzív kutatásról. Ilyesmik jártak a fejemben. Szóval, nem voltam elég kitartó a tagadásban.

Már készültem valami újabb hangadásra a háttérben, de Medlar megelőzött, és pontosított:

- Illetve... csak egyetlen egyszer mondtam neki, hogy ne beszéljen be magának ostobaságokat. Aztán ráhagytam. Nem helyeseltem rá ugyan, de nem is tagadtam semmit, amit állított. Pedig akkor már ott tartott, hogy hetek vagy hónapok óta csalod őt velem...

Medlar megállt kicsit a beszédben. Carrollon viszont látszott, hogy nem bír semmit felelni, csak bámul. Még az sem volt biztos, hogy egy szót is elhisz abból, amit hall. Medlar nem is várt tovább a válaszára.

- Látnom kellett volna, hogy ebből semmi jó nem sülhet ki - mondta. - De ott, abban a helyzetben... praktikusnak tűnt a tévképzete. Utólag egyértelmű, hogy azon az estén, amikor félüveg tequila után már olyanokat mondott, hogy hónapok óta viszonyod van velem, nem szabadott volna félvállról vennem. Főleg nem érdemi válasz nélkül hagynom. Mindenesetre, én akkor úgy döntöttem, részemről véget ért a társalgás. Másnapra majd kialussza a képzelgését.

Medlar fejfájása aligha enyhülhetett, mert kifehéredő ujjai egyre erősebben feszültek homlokának.

- Anita, esküszöm, nem tudtam, hogy terhes vagy. Hogy azért kérdezi annyiszor, mióta... Hogy azt akarja tudni, lehet-e tőlem a gyerek. Ezt már csak utólag értettem meg, amikor a katonák a sérüléseidről beszéltek... Ha egyetlen dolgot is elhiszel még velem kapcsolatban, akkor, kérlek, ez legyen! Hogy nem tudtam.

Carroll falfehér arccal nézett vissza rá. Medlar visszatért a múlt felidézéséhez.

- Ezek után már én is csak sejtem, hogy mi történt - mormolta. - Flores nyilván a keresésedre indult. És az volt az utolsó csepp a pohárban, hogy nem a saját sátratokban talált rád, hanem azon kapott, hogy az enyémből jössz ki...

Medlar most végre rendkívül lassan ugyan, de leengedte a homlokát támasztó kezét, és Carroll szemébe nézett.

- Megakadályozhattam volna, ami veled történt, ha egyből visszatérek a sátramhoz. Vagy ha nem hagyom magára Florest, hanem mindent megteszek, hogy tisztázzam vele a helyzetet. Vagy ha neked próbálok meg szólni, és felverem a tábort, hogy nyomodra leljek. Vagy ha legalább szemmel tartom Florest abban a lelki állapotában! Ha tudnád, hányszor eszembe jut! De annyira abszurd volt az egész gondolatmenete, hogy nem vettem komolyan. Úgy véltem, hogy miután ittasan dühöng egy sort, másnapra majd lehiggad. Legfeljebb összevesztek egy-két napra a részeg képzelődései miatt. Én meg ki akartam szellőztetni a fejemből a tequilát. Nem tudtam, mikor küldenek ki újabb bevetésre, és minél józanabb akartam lenni, készen a feladatokra. Egyébként is csak az éjszakák voltak elviselhetőek a testmozgáshoz. Így hát, csináltam pár gyakorlatot. Mire visszatértem a sátramhoz, már semmi különöset nem láttam. Csak másnap tudtam meg, hogy eltűntél. Egy közkatona hívta fel a figyelmet a sátram melletti vérfoltokra, ezért mindenki engem vallatott a hollétedettel kapcsolatban. Én viszont nem tudtam segíteni. Megemlítettem ugyan a feletteseimnek, hogy Flores milyen állapotban volt előző éjjel, de nem találtak semmi arra utalót, hogy a sátramnál járt volna, vagy ő vitte volna el az egyik terepjárónkat. Még annyi bizonyíték sem volt ellene, mint ellenem. Én meg, szokás szerint, nem foglalkoztam azzal túl sokat, hogy ki mit feltételez rólam. Tudtam, hogy nem lesznek képesek rám fogni, mert nem én követtem el.

Ezt a döntést inkább semmilyen módon nem kommentáltam, nem akartam Medlart kizökkenteni. Hagytam, hogy továbbra is Carrollhoz beszéljen:

- Amikor meg végre előkerültél, és hallottam, hogy biztonságban vagy, jó kezekben a katonai kórházban, már nem érdekelt, hogy mindenáron a részegen őrjöngő Floresre bizonyítsam a történteket. Ha láttad, ki volt a támadód, úgyis megmondod nekik az igazat. Ha pedig nem, akkor valószínűleg jobb is, ha sosem tudod meg. Annyit kiderítettem, hogy együtt maradsz-e vele. Mondták, hogy szakítottatok, és ő visszamegy Amerikába. Végleg kettéválik az utatok. Nem kellett tehát attól tartanom, hogy netán még ártani próbálna neked. Így amikor megtudtam, hogy egyáltalán nem láttad a támadódat, nem volt igazán jó okom felfedni előtted az igazságot. Úgy voltam vele, hogy könnyebb azt a tudatot elviselned, hogy biztosan az „ördögi, sötétlelkű” Strauss hadnagy ármánykodása miatt kerültél a kórházba. Aki egyébként is pont úgy néz ki, mint a régi bántalmazód, Jan Ludwik. Ezt sokkal egyszerűbb feldolgozni... Mint azt, hogy az az ember tette veled, akit a világon a legjobban szeretsz!

Carroll továbbra is úgy ült, mint egy szobor. Csak az oldala finom mozgása jelezte, hogy egyáltalán lélegzik.

Medlar még hozzátette:

- Flores viszont valószínűleg tarthatott attól, hogy előbb-utóbb elmondom neked az igazat arról az éjszakáról. Te pedig nyilvánvalóan nem hagytad volna következmények nélkül a részeg tettét. Szóval, el kellett engem tüntetnie. Gondolom, az elutazása előtt egy-két nappal ezért adta ki a soron következő bevetésem adatait az ellenséges csapatoknak. Feltételezem, elkaphatta egy rádióbeszélgetés foszlányát, és megtudta a koordinátákat. Aztán továbbította a megfelelő helyre, így gondoskodott arról, hogy végleg félreállítson. Valóban sikerült, olyan súlyosan megsérültem a robbanásban, hogy jó darabig élet-halál között lebegtem.

- Hogyan élte túl? - érdeklődtem.

- A történtek iróniája, hogy ellenséges fegyveresek húztak ki a jármű romjai közül. És az ő doktoraik tartottak életben. Ők kezelték a fejsebemet, hogy majd vallatni tudjanak hadi titkokról. Egy napon aztán megszöktem tőlük, mielőtt rájöttek volna, hogy a fejsérülésem már gyógyulásnak indult.

- Megúszta a kínzásokat? - kérdeztem rá Carroll visszatérő rémálmára, mert láttam, hogy a nő nincs olyan állapotban, hogy kérdéseket tegyen fel. És sejtettem, hogy ezt a választ tudni akarná, miután majdnem tíz éve kísérti.

- Meg - bólintott Medlar. - Azt hitték, még nem vagyok vallatható. Bár igaz, hogy tényleg csodával határos, hogy hogyan voltam képes ilyen agykárosodás és fejsérülés mellett az elkötött terepjárójukkal százötven mérföldet vezetni... Van azért pár képszakadás, amikor azt sem tudtam, mit csinálok. Főleg, amikor kifogyott a tank, és kétfalunyi távolságot kellett gyalogolnom... Mindenesetre, végezetül egy újabb álnéven kijutottam az országból, és kerítettem egy európai klinikát, ahol hosszú évek alatt többé-kevésbé helyre tudtak hozni.

Medlar várt egy kicsit, mintha lehetőséget akarna biztosítani Carrollnak, hogy feleljen vagy kérdezzen. Amikor Carroll még mindig semmit nem reagált, kénytelen volt ismét ő megszólalni. Rátért a jelenre:

- Anita, amikor tavaly ideköltöztem, a településre, ahol élsz, feltett szándékom volt, hogy végül mégis elmondom neked az igazat. Csak ezért jöttem. Kibéreltem egy házat, és igyekeztem felmérni a terepet. Az évek során már írtam körülbelül ötven különböző e-mailt, amiben tisztázom veled a történteket. Egyiket sem küldtem el. Most sorra vettem az írásaimat, és próbáltam megfogalmazni, hogyan álljak eléd. Úgy gondoltam, talán így segíthetnék neked végleg magad mögött hagyni a múltat.

Köhintettem egyet a háttérben. Medlar gyilkos pillantással jutalmazta az újabb hangadást, de végül megváltoztatta az utolsó mondatát:

- Valójában nem hiszem, hogy igazán segíteni akartam. Inkább az önzőség vezérelt. Az egyetlen dolog, ami még érdekelni tudott az életben, az te voltál. Hogy veled mi lett. Eltűntél viszont a köztudatból, nem sok mindent olvashattam rólad. A publikált cikkeidet mindet megnéztem, de hiába. Azokból semmi nem derült ki arról, hogy vagy. Egyszerűen csak szerettem volna közelebb lenni hozzád és tiszta vizet önteni a pohárba. Nem bírtam tovább elviselni a tudatot, hogy mit gondolhatsz rólam. Annyi hazugságban leélt év után egy ponton végül elegem lett. Csak az számított már nekem, hogy te hogyan fogsz rám emlékezni. Semmi más.

Medlar fásultan megingatta a fejét. A tudatom hátterében megmoccant valami a férfi szavai hallatán. Nem olyasminek tűnt, ami szorosan kapcsolódik az elhangzottakhoz. Inkább egy távoli, homályos asszociáció. Nem sikerült előtérbe csalogatnom.

Közben Medlar tovább beszélt:

- Mindenesetre, azzal kezdtem az ideérkezésem után, hogy pár hétig megfigyeltelek. Akkor viszont azt láttam, hogy felépültél a történtek után. Erős és egészséges vagy, amennyire lehetett, talpra álltál... És egyszerre ráébredtem, hogy semmi jót nem tennék az őszinteségemmel. Szóval, ezért nem vallottam be azóta sem, hogy én vagyok Johann Strauss. Még a fél évvel ezelőtti véletlen találkozásunk és az azóta feltett számos kérdésed után sem. Mert nem akartam neked beszélni minderről. Nem akartam, hogy ilyen tudattal kelljen élned. Hogy Ben Flores művelte ezt veled.

Carroll még mindig nem jutott szóhoz, továbbra is csak sápadtan meredt a férfira. Medlar nagy levegőt vett, és befejezte:

- Egyébként is, akárhogy nézzük, végeredményben jelentős részben én tehetek a történtekről.

Ekkor Carroll egészen váratlanul felpattant a fotelból.

- Ki kell mennem a levegőre. - És kisietett a szobából. A bejárati ajtó nagyot csapódott mögötte.

Medlar ismét a tenyerébe támasztotta a homlokát.

- Nem kellett volna elmondanom neki, igaz?

- Az ő döntése volt - feleltem rá jobb híján.

- Utána menjek?

- Inkább én. - Felkeltem, és a nő után siettem.

Carrollra a ház fala mellett találtam rá. Zokogott, térdre rogyva a porban. Két karját fejére szorította, és eltakarta az arcát.

Első blikkre úgy tűnhetett volna, mintha Carroll kizárólag az exéről kiderült szörnyűségek hatására omlott volna össze. Én azonban tudtam, hogy itt jóval nagyobb a baj.

Ötletem sem volt, mivel vigasztalhatnám. Csak megálltam mellette, tehetetlenül nézve sírását. Egy darabig nem történt más, Carroll fulladozó zokogását hallgattam. Valószínűleg percekig tartott, de nem figyeltem az időt.

Carroll apránként lecsillapodott, és nagy nehezen talpra kászálódott.

Gyakorlott mozdulattal odanyújtottam egy zsebkendőt, majd előkerestem neki a zsebtükrömet. Válóperes detektívként nem kevés nyomozási ügyem végződik sírással.

Carroll megtörölte az arcát. Bíztam benne, hogy ez a hétköznapi feladat felrázza a sokkból. A szeme megszárítása tényleg igénybe vett annyi időt, hogy kicsit magához térjen.

- Azt hittem, mindenre fel vagyok készülve - dörgölte le az utolsó könnyek nyomát is. - Bármire, amit mondhat. A létező legszövevényesebb katonai titkokra vagy leggyomorforgatóbb hadi cselekményekre... De arra, hogy nem ő volt, és semmi köze a támadáshoz...

Carroll remegéstől rázkódó kézzel visszanyújtotta nekem a tükröt, én meg eltettem a táskámba.

- Azért az nem igaz, hogy semmi köze - mondtam vérszegényen ellent. - Részben az ő állandó hamiskodása vezetett a történtekhez. Még ha nem is láthatta pontosan előre...

- Nem tehet róla! - És Carroll tekintete ismét elhomályosodott, mintha megint közel állna a földre omláshoz. Két tenyerével a falnak támaszkodott.

Akartam mondani még valami biztatót, de továbbra sem sok ihletem volt hozzá.

- Figyelted azért, amikor a merényletek témáját érintette? - próbálkoztam meg végül az egyetlen dologgal, ami eszembe jutott. - Kizárólag az esküvői lövöldözésről beszélt. Pedig te számos más esetet is vizsgáltál annak idején, nem csak azt az egyet. Vajon miért csak a menyegző kapcsán emelte ki, hogy semmi köze hozzá? Szerintem, elég sokatmondó volt. Más kérdés, hogy téged tényleg nem bántott volna. A katonaság által kijelölt kétes civil célpontok - mondjuk egy terrorizmust finanszírozó kereskedő - esetében viszont már vannak kétségeim. Teljesen ártatlan személyeket elhiszem, hogy nem lőtt volna le, tehát a menyegzői lövöldözés kiesik, ahol random családtagok is célkeresztbe kerültek. De a többi általad feltárt merénylet? Nyilván sosem tudhatjuk meg teljes bizonyossággal, de azért ha rá kellene tennem a pénzem valamire, arra fogadnék, hogy a táborban a végén - amikor már nem csak Ludwikot vizsgáltad - nem tévedtél vele kapcsolatban: Strauss hadnagy tényleg egy háborús bűnöket elkövető titkos merénylő volt.

Carroll, mintha meg sem hallotta volna a szavaimat, csak bámult maga elé.

- Sajnálom, hogy ez az egész így alakult - mondtam végül, elég nyomorultul.

- Te már rájöttél, igaz? - kérdezte ekkor Carroll, sírástól rekedten.

Némán bólintottam. Ő meg rákérdezett:

- Szerinted, el kellene árulnom neki?

- Hát, lehetnek durva következményei rád nézve...

- Ezek után nem érdekel, mi lesz velem! Csak az, hogy neki mivel ártok kevésbé.

- Fogalmam sincs - vallottam meg. - Ő maga mondta, hogy vannak dolgok, amiket jobb nem tudni. Talán magára is érvényesnek érzi.

- De miután így felfedte az igazat... Nem tartozom neki én is őszinteséggel?

Nem ismertem hozzá eléggé Medlart, hogy tippet merjek adni. Egyébként is zavarba hozott, hogy Anita Carroll ilyen súlyos, sorsfordító kérdésben tőlem kér tanácsot. Nem akartam elszúrni a válaszomat.

- Tényleg nem tudom - feleltem.

- Én sem tudom - mondta Carroll. - Nem tudok most gondolkozni.

- Érdemes lenne kis időt adni magadnak, hogy ez az egész leülepedjen - tettem végül egy biztonságosnak tűnő javaslatot. - Aludni rá egyet-kettőt. Hogy helyre kerüljenek a részletek, és végiggondolhasd...

Carroll ekkor, sejtelmem sincs honnan, mégis talált erőt magában. Ökölbe szorította a kezét a könnyáztatta zsebkendőn. Majd visszafordult a ház felé, és besietett a nappaliba Medlarhoz.

Addig még kitartott a lendülete, hogy térdre vesse magát Medlar előtt, és a férfi lábára boruljon. Aztán mintha minden maradék energiája elfogyott volna. A korábbi sírástól kásás szavaiból csak a „Bocsáss meg” kifejezést lehetett kiérteni, újra meg újra.

Medlar, amennyire személyisége engedte, eléggé meglepődött képet vágott. Ez a hirtelen visszatérés és drámai bocsánatért könyörgés látszólag szöges ellentétben állt az általa előbb elmondottakra adható bármilyen válasszal.

Egy darabig még nem esett le neki, mi okozta Carroll összeroskadását a padlón a lába előtt. Csak értetlenül nézte őt. Egy idő után ügyetlenül a nő vállára tette a kezét, hogy próbálja megnyugtatni. Aztán azonban összeállhatott a fejében a kép. Ugyanis megdermedt, és sokáig nem mozdult újra.

Nem akartam ott zavarogni mellettük, de amíg nem voltam biztos abban, hogy hová fajul a szitu, lelépni sem tűnt gyümölcsöző ötletnek. Inkább csendben megálltam az előszobában. Jó darabig semmi nem változott.

Végül Medlar túltette magát a felismerés első hatásán, és visszatért a jelenbe. Egy pillanatig még tanácstalannak tűnt, hogy miként is reagáljon. Aztán odahajolt, és felsegítette Carrollt a padlóról.

Némán nézték egymást.

Amikor már csak ültek ott a szófán, és lassan, egyenletesen szedték a levegőt, akkor úgy ítéltem meg, nyugodtan magukra hagyhatom őket. Már egyikőjük sem fogja valami beszámíthatatlan hirtelenségre ragadtatni magát. Ami mondandójuk pedig lehet még, az már tényleg csak kettőjükre tartozik. Így hát, átosontam a konyhába, és főztem egy kávét magamnak.

Nos, ez volt az igazi oka, ami miatt nem akartam, hogy Anita Carroll megtudja az igazságot. Nem attól tartottam, ami az exéről derül ki. Hanem sokkal inkább attól, hogy rájön, Strauss hadnagy nem volt bűnös az ellene elkövetett brutális éjszakai támadásban. És ez egészen más színezetet ad a Strauss elleni gyilkossági kísérletnek is.

Én ugyanis már rég végiggondoltam, hogy ki az, akinek ellenséges térfélen informátorai voltak, és így el tudott juttatni megfelelő helyre pár adatot. Medlarnak viszont nyilván nem egy percbe fog telni feldolgozni a felismerést, hogy aki Carroll félholtra verése után kiadta a koordinátákat az ellenséges csapatoknak... Aki célponttá tette őt Strauss hadnagyként... Aki miatt rakétavetővel kilőtték a terepjáróját... És aki miatt hosszú évek óta gyötri őt a pokoli fejsérülés... Vagyis, aki annak idején a történtek után megpróbálta a halálát okozni... Az természetesen nem Ben Flores volt.

35. fejezet: A játszma

A saját nyomozásommal kapcsolatos felvetéseimet is jó lett volna megbeszélni Carrollal és Medlarral, de egy idő után beláttam, hogy erre most nem fog sor kerülni. Amikor kávém elkortyolása után visszapillantottam a nappaliba, még mindig ott ültek a kanapén, egy zavarosan elsuttogott párbeszédet folytatva. Csak kósza félszavak váltották egymást köztük. Carroll épp azon tűnődött, hogy jobb lett volna, ha annak idején meghal az éjszakai támadás után, és nem talál rá a jószándékú helyi lakos a szamarával. Medlar pedig ugyanezt mormolta saját magáról - hogy neki kellett volna meghalnia a robbanás után a sivatagban. Akkor legalább Carrollnak sosem kellett volna megtudnia az igazságot.

Úgy döntöttem, rájuk hagyom. Nem várhatom el, hogy most bármi másra képesek legyenek összpontosítani.

Összeszedtem a táskámat, és kisurrantam az előszobába.

Amikor az ajtóból utoljára visszanéztem kettőjükre, bevillant, amit Medlar nemrég mondott. Hogy az egyetlen tudat, amit végezetül nem bírt elviselni a hazugság-hazugság-hátán leélt sok év során, az az volt, hogy Carroll mit gondol róla.

Valamiért már akkor is felfigyeltem erre a megjegyzésre. Mivel a hátborzongató mesélés egyből tovább folyt, nem volt időm elmélyedni abban, hogy miért tűnt fel. Most viszont, miközben néztem a férfit és a nőt, ahogy mintegy lázálomban beszélgetve, elvesznek egymás tekintetében, egyszerre újra előtört az agyam hátteréből a mondat.

Még akkor is a fejemben kattogott, amikor felkászálódtam a robogómra. Mégsem tudtam megragadni, miért. Éreztem, hogy nincs köze kettőjükhöz, de nem láttam, ugyan mi máshoz lehetne. Nem tudtam tisztán gondolkozni. Túl erős trauma volt nekem is az igazság előásása, ami jobb lett volna, ha eltemetve marad. Minden eddigi élményem, Bieberék korábbi gyilkossági kísérlete ellenem, Priya Ross története, a fórumon látott videók, az iraki táborról megtudottak, Daltonék és Vaughn Hoolock... Minden a fejemben kavargott, rémképek és baljós sejtések... Az egész kezd rám omlani...

Valakivel muszáj végre őszintének lennem, hogy úrrá lehessek a káoszon, és tisztán láthassak - határoztam el magamat. Egyedül már nem tudom tovább csinálni.

Csak egyetlen emberre tudtam gondolni, aki megvédhetne a saját gondolataimtól.

*

Felhívtam Quentint.

- Hol vagy, Frida? - szólt bele azonnal a telefonba. - Nagyon eltűntél. Mrs Blackhawkkal már kezdtünk aggódni...

- Nem esett bajom, csak Anita Carrollal és Jared Medlarral beszéltem hosszabban.

- Mit sikerült megtudnod tőlük?

- Azt, hogy jól tönkretették egymás életét, minden épeszű ok nélkül - foglaltam össze egy mondatban. - Bocsi, ígérem, elmesélem majd részletesen is, de most nincs erre több lelki energiám. Beszélnem kell Raullal. Rögtön. El tudod érni, hogy bejussak hozzá?

Quentin valóban minden követ megmozgathatott, mert egy órán belül már a börtönbéli átvilágításhoz álltam sorban a Quentin által írt meghatalmazásokkal és kérvényekkel.

Amikor az őrök a társalgó helyiségbe kísértek be, a lábam szinte csak automatikusan vitt előre, mint valami gépet az alkatrészei. Úgy éreztem magam, mintha minden gondolat kiégett volna bennem.

Fel sem tűnt, mikor hozták be Rault. Csak akkor eszméltem fel, amikor leült velem szemben, és megcsördült a bilincse.

Nem tudom, hogyan festhettem, vagy mit láthatott meg az arcomon, de amikor kinyújtottam felé a karomat az asztallapon, Raul, a hőn imádott szabályzatait sutba vágva, azonnal megragadta az ujjaimat. Erőt adóan megszorította a kezemet.

A börtönőr félrefordította a fejét a háttérben, mintha érdekesnek találná a fali repedések mintázatát.

- Jól vagy? - kérdezte tőlem Raul, és nem udvariasságból. Na, nem mintha egyébként a kifinomult társalgási stílus lenne az erőssége, de komoly hangsúlya alapján most végképp kétség sem fért hozzá, hogy nem puszta formaság az érdeklődése.

- Egyáltalán nem - mondtam tompán. - De nem panaszkodni jöttem. Az előbb levontam három fontos tanulságot.

- Az előbb?

- Mármint, a mindenféle nyomozásaim legutóbbi állomásánál. Most ezt ne részletezzük, mert lejárna a látogatási idő, mielőtt a feléig jutnánk!

A Raul szemöldökei között megjelenő ránc jelezte a nemtetszést, hogy már megint gyanúsan homályos munkaügyekre célzok. Mégis megállta firtatás nélkül.

- Mi a három tanulság? - kérdezte inkább, visszatérve a lényegi mondandómhoz. Megdobbant a szívem. Ritka pillanat, amikor jól egymásra tudunk hangolódni beszélgetés közben. Tartottam tőle, hogy a következő megjegyzésem szokás szerint tévútra viszi majd a társalgást, mégis kivágtam:

- Az első az, hogy mekkora kockázata van az alaptalan, esztelen féltékenykedésnek!

És célzatosan Raul felé böktem az állammal. Legnagyobb meglepetésemre nem pattant be, hanem lehajtotta a fejét.

- Sajnálom, hogy túlreagáltam az összeköltözésedet az ügyvédemmel - mormogta, mintegy a formára vágott szakállába. - Azóta volt időm végiggondolni. Mindkettőtökben megbízom. Az ifjabb Hoolock is rendes ember benyomását kelti. Rólad meg pláne tudom, hogy nem állnál neki vele kavarni, amíg én a börtönben ülök. Megértem a Mrs Dalton válaszlépésével kapcsolatos aggodalmaidat is. Csak nem könnyű itt mindentől elzárva, folyton egyedül a gondolataimmal...

- Köszi, ezt a pillanatot akartam megérni. Amikor egyszer végre elismered, hogy alkalomadtán képes lehetek jó döntéseket hozni - hunyorítottam rá. - Ne is vesztegessünk az első pontra több szót! A második, amire ráeszméltem, hogy milyen fontos... Hogy időben őszinték legyünk, amikor még nem késő, és nem alakult ki millió félreértés! Ha Anita Carroll elmondta volna a párjának, hogy honnan ismeri Ludwikot, vagy ha Strauss hadnagy csak egyszer is megpróbálja világosan eloszlatni a személyével kapcsolatos különböző kételyeket...

Rájöttem, hogy Raul számára totálisan követhetetlenné vált elhadart gondolatmenetem.

- Szóval, annyi a lényeg, hogy eldöntöttem, hogy elmondok neked valamit - fejeztem be a zavaros elmélkedést. - Valamit, ami már régóta a fejemben kavarog. Hónapok óta. Sőt, részben azóta, amióta kiszabadultunk Daltonék 2-es számú laborjából. És akárhányszor Dalton mamát felidézem, ez mindig ott lapul a gondolataim között. Még álmaimban is előjön.

Azt hittem, készen állok rá, hogy kimondjam, de most egyszerre elakadtam. Inkább elhallgattam, mert rájöttem, hogy csak időhúzásból szaporítom a szót.

- Rájöttél valamire Mrs Daltonnal kapcsolatban - vonta le Raul elsötétülő tekintettel a következtetést.

- Igen. Azt hiszem, tudom, miért irkálta nekem a legutóbbi leveleit, és miért szeretett volna megint nyomozással megbízni... Hogy ezúttal igazából mit akar tőlem.

Raul láthatta rajtam, hogy küzdök a szavakkal, mert nem sürgetett. Pedig nyilvánvalóan tűkön ült, hogy hallja a folytatást. Mégis kivárt. Eltűnődtem rajta, hogy egészen jó lehet rendőri kihallgatói szerepben. Eddig inkább azt feltételeztem róla, hogy fenyegető fellépéssel és rideg ellenségességgel csikar ki vallomást a gyanúsítottakból. De nyilván nem ez az egyetlen trükk az eszköztárában. Az arcára most kiültetett empatikusan türelmes kifejezés például tuti, hogy szuperül működik a finomabb lelkű delikvensekkel szemben. Én, mondjuk, átláttam volna rajta, ha beugratni próbálna így, de jelenleg mindketten tudtuk, hogy nincsen szükség taktikázásra. Már eldöntöttem, hogy beszélni fogok, csak még hagyni kellett nekem egy kis időt.

- Megpróbálom értelmesen előadni a gondolatmenetemet - szólaltam meg végül újra. Abban bíztam, hogy a nyomozói levezetés rutinja segít könnyebben túlesnem az egészen. - Természetesen, Vaughn Hoolockról van szó. Meg hát, ugye, Dalton mama Hoolockkal kapcsolatos terveiről. Ehhez viszont először is, fel kell vázolnom, hogy szerintem Dalton mama hogyan viszonyul Vaughn Hoolock bosszúhadjáratához. Kezdjük azzal, hogy gondoljunk bele kicsit! Ha te lennél egy bűnözői hálózatot irányító nyanya, és megtudnád, hogy a volt ügyvéded grandiózus bosszút forral ellened, mi lenne a leglogikusabb válaszlépés? Ami először eszedbe jutna?

- Hogy eltetetem láb alól az ügyvédet - mondta rá Raul habozás nélkül.

- Pontosan. És, Dalton mama miért nem kísérelte meg már rég?

- Talán, mert ott a börtön mélyén nincsenek meg hozzá a kapcsolatai...

- Hogy a francba ne lennének! - húztam fel magam rajta, hogy valaki már megint kicsinyíteni próbálja Dalton mama veszélyességének mértékét. Igaz, Raul nem tudhatta, hogy Quentintől már többször végighallgattam az aggályaim elhessegetését, de ezt a kurta felfortyanást már nem bírtam visszafojtani. Utána nyugodtabban fogtam magyarázatba: - Anno, még Marta Sorbet gyilkosa és Dalton mama egy rakás laborosa is szabadlábon volt hosszabb ideig. Dalton mama mégsem utasította őket arra, hogy öljék meg Vaughn Hoolockot. De még ha feltételezzük is, hogy a boszorkány csak az utóbbi időben ébredt rá Mr Hoolock szándékának súlyosságára, akkor sincs kétségem afelől, hogy legalább egy-két gyilkossági kísérletet már el tudott volna rendelni egykori ügyvédje ellen.

- Szóval, szerinted miért nem tett így?

Szárazon rávágtam a választ:

- Mert Dalton mama egy szadista pszichopata, aki ráadásul elég intelligens is. És egyszerűen unatkozik a sitten. Ez az egyetlen szórakoztató dolog, ami történik vele.

- Szórakoztató dolog? - visszhangozta Raul.

- Hát, ezt most Dalton mama szemszögéből fogalmaztam meg - mentegetőztem megrovó hangsúlya hallatán. - Az a lényeg, hogy ez maradt az egyetlen öröme. A játszmázás - és a tudat, hogy Vaughn Hoolock így szenved miatta. Dalton mama ugyan mindig tagadja, hogy személyes indítékok vezérelnék, de valójában a végletekig ragaszkodni fog ehhez az élvezeti forráshoz. Ha létezik valaki, akit sosem fog egy szimpla gyilkossal megöletni, az Vaughn Hoolock!

- Elismerem, észszerű következtetés - bólintott rá Raul. - Egyetértek az okfejtéseddel. Mrs Dalton valószínűleg tényleg így gondolkodik a régi ügyvédjéről.

- Van viszont valami, ami még annál is jobban szórakoztatná, mint Mr Hoolock hosszas szenvedése - mondtam tovább, magam elé bámulva. - Ha képes lenne elérni, hogy Vaughn Hoolock félreállításával örökre tönkre tegyen engem is.

- Nem értem, Frida, mire gondolsz.

- Arra vágyik, hogy meghazudtoljam a legmélyebb meggyőződésemet, miszerint minden ember élete egyformán értékes.

Eddig tartott a szenvtelen nyomozói stílus, amit magamra erőltettem. Egyszerre elhagyott az erőm, és ráomlottam az asztalra. Ujjaimat a hajamba fúrtam, és homlokomat odapréseltem a hűvös fémlapra.

És akkor végre kimondtam:

- Dalton mama azt akarja elérni, hogy öljem meg neki Vaughn Hoolockot!

Raul torkában elakadt az újabb levegővétel.

- Frida... - nyögte.

- Tudom, azt hiszed, képzelődöm! De pontosan emiatt akart engem felkérni nyomozni! És én ezért nem voltam hajlandó szóba állni vele.

- Hiszek neked.

Megnyugodva néztem fel. A Raul arcán látott döbbent aggodalom viszont nem sokat segített a lelki állapotomon. Tudtam, hogy amit ezután mondani fogok, csak növeli majd a baljós érzését, de nem volt jobb ötletem, mint tényleg őszintének lenni. Így hát, folytattam:

- És az a borzasztó az egészben, hogy igaza van. Ha Vaughn Hoolock, akinek amúgy sincs sok érdemi életcélja már, halott lenne, minden egycsapásra megoldódna.

- Ezt te sem gondolhatod komolyan!

- Dehogynem - feleltem kérlelhetetlenül. - Szépíthetjük, ahogy akarjuk. Ott van Quentin, aki tele lenne építő jellegű tervekkel, tiszta szívű, becsületes, jószándékú, és boldog életet élhetne... És Vaughn Hoolock értelmetlen, gonosz ügyletei miatt haljon meg? Csapjon le rá Dalton mama válaszlépésként? Mert ez fog történni, ha a bátyja nem áll le, márpedig ő nem fog meghátrálni, amíg él. Szóval, itt tartunk most. Dalton mama el akarja cserélni őket. Intézzem el Vaughn Hoolockot, és akkor megvédhetem a testvért. Ez az ajánlata, nem más.

Raul hosszan nézett rám, aztán - mintha feszélyező természetfeletti képességgel már megint jobban belém látna a lehetségesnél - megjegyezte:

- De ha csak ennyi lenne a háttérben, nem nyomasztana téged ilyen régóta és ennyire mélyen Mrs Dalton kívánsága.

Kiszabadítottam kusza, tépettre vágott tincseim közül az ujjaimat, és helyette újra Raul kezét fogtam meg.

- Ami igazából azóta kísért, amióta feljöttünk a 2-es laborból - suttogtam -, az az, hogy az én hibám az egész. Minden, ami mostanra betetőződött Dalton mamával és Vaughn Hoolockkal. Emiatt még nehezebb teljes szívből elhárítanom magamtól Dalton mama megbízását. Mert a saját felelősségemnek érzem!

- De hát, mit?

- Azt, hogy Vaughn Hoolock él.

Egyszerre mindketten kifogytunk a szavakból, és egymást bámultuk. Aztán folytattam a gondolatmenetemet:

- Amikor lenn voltunk a földalatti laborban, volt két pillanat... - Nyeltem egyet. - Kétszer alkalmam lett volna hagyni, hogy a laborosok megöljék. És én kétszer is megakadályoztam. Megmentettem az életét. Persze, ő is az enyémet, nem egyszer. De mégis... ha hagytam volna meghalni...

- Frida, ugyan már! Emiatt igazán nem okolhatod magadat.

- Ki mást?!

- Senkit. Helyesen cselekedtél.

- Igen? Bájos kis happy end lett a vége, mi?

- Nem így értettem, de...

- Sajnos, nincsen semmiféle de. Ott volt előttem a pompás lehetőség. Amikor Mr Hoolock a szerelme gyilkosa után akart eredni, hogy a saját maga lemészároltatása árán is, de kinyírhassa... És én megállítottam. Ráadásul azt hittem, hogy a szavaim hatására megértette, hogy túl kell tennie magát a bosszúján, és a saját életére és a jövőjére összpontosítania. Most már, persze, tudom, hogy igazából nem a továbblépés mellett döntött, hanem a türelmes kivárás mellett. Hogy tervet kohol, építkezik, amíg tökéletes körülményeket nem tud teremteni. Amikor ott lenn arra hívtam fel a figyelmét, hogy a néhai Marta Sorbet kinevetné őt az érzelgős bosszújáért, nem azt határozta el, hogy visszatér a normális kerékvágásba. Pedig annyira bíztam benne! De igazából sosem tudtam hatni rá. Nem, nem, nem... Hanem azt tűzte ki maga elé, hogy még annál is ütősebb bosszút áll, mint amit eredetileg akart!

- Erről nem te tehetsz.

- Erről nem, de arról igen, hogy hagynom kellett volna meghalni Vaughn Hoolockot. Most jobb hely lenne a világ nélküle.

- Egyedül nem tudtál volna kijuttatni engem és Daltonék többi foglyát a földalatti laborból. Mind halottak lennénk.

- És ha sikerült volna? Lehet, hogy valahogyan megoldottuk volna Vaughn Hoolock nélkül is. Már odadobta nekem a szikét, hogy levághassam a kötelékeimet, amikor utánaszóltam, hogy lebeszéljem az őrült akciójáról. Talán nélküle is boldogultunk volna...

Raul ujjai megdermedtek a szorításomban.

- Ugye, nem azt akarod mondani - kérdezte feszültségtől elhaló szavakkal -, hogy gondolkodsz Mrs Dalton kérésének a teljesítésén?

- Hazudnék, ha azt állítanám, hogy egyszer sem villant át az agyamon... de... azt hiszem, ez a harmadik dolog, amire az előbb nemrég rájöttem. Hogy egyszerűen nem vagyok képes... - Egyszerre már a következő lélegzetvételért küzdöttem. Nagy erővel visszanyeltem a torkomat szorító égető érzést, és újra szavakat tudtam formálni. - Ahogyan szembesülnöm kellett vele, hogy Anita Carrollból, az egyik legbátrabb és legtiszteletreméltóbb emberből, akiről valaha is hallottam, hogyan lett egy drogos alkoholista, aki még így, majdnem tíz év után sem tudott visszatérni a munkája igazi lényegéhez, és semmihez, amit egyszer szeretett, és minden éjjel rémálmai vannak Strauss hadnagy balsorsáról...

Hm, elvesztem a gondolataim között, és már megint olyasmiken elmélkedem félhangosan, amiből Raul egy szót sem érthet. Megráztam kicsit a fejemet, és visszakanyarodtam a kiindulási témánkhoz:

- Mindenesetre, most már, ezek alapján, biztos vagyok benne, hogy én képtelen lennék megtenni. Hogy akármit forral Mr Hoolock vagy Dalton mama, sosem fogok gyilkossá válni! - Ahogyan kimondtam, nagy teher oldódott fel bennem. Mintha egészen eddig én is kételkedtem volna saját magamban. A hangulatom viszont cseppet sem javult. - Csak félek, hogy mi lesz így Quentinnel... Mi van, ha nem tudjuk megvédeni? Rá kellene jönnöm, mi pontosan Dalton mama következő lépése, hogy megakadályozhassam... De eddig akármikor is gondolkozni kezdtem rajta, mindig megbénított a tudat, hogy Dalton mama gyilkossá akar tenni. És egyszerűen nem tudtam higgadtan tovább elemezni.

- Mrs Daltonnak kedvez, ha csak ebben a két eshetőségben gondolkodsz. Hogy vagy megölöd Vaughn Hoolockot, vagy ártatlan emberek halnak meg miattad - szögezte le Raul.

- Oké, de te milyen más lehetőséget látsz?

- Hogy túljársz mindkét pszichopata eszén. Legelsősorban Mrs Daltonén.

Raul olyan meggyőződéssel adta a válaszát, mintha a létező legvalószínűbb eshetőséget tárná elém. Sötét szemében higgadt biztatás ült, és semmi jelét nem érzékeltem, hogy puszta vágyálomnak találná kijelentését.

Én csak boldogtalanul felsóhajtottam:

- Honnan veszed, hogy időben le tudnám győzni azt a boszorkát és az őrült Vaughn Hoolockot?

- Onnan, hogy te vagy az egyetlen, aki úgy tud Mrs Dalton fejével gondolkodni, hogy közben megőrzi az emberségét. Bármire is készül Mrs Dalton, te mindig képes leszel egy lépéssel előtte járni, csak hinned kell magadban.

- Jó, ez mind nagyon szépen hangzik, köszi a buzdító beszédet, de...

- Frida! Szerintem tudat alatt már rég rájöttél, mi Mrs Dalton következő lépése, csak nem engeded, hogy előtörjön.

Fogalmam sincs, mi volt ebben az egyszerű mondatban, ami megnyitotta a gátat. De zúdulni kezdtek bennem a gondolatok.

Újra felderengett az emlék, ahogyan Medlar azt mondja, hogy már csak ez az egy számított neki, hogy Carroll hogyan emlékszik rá.

Aztán az általam előbb elmondottak. A végkövetkeztetésem, hogy Dalton mama azt akarja elérni, hogy meggyilkoljam a kedvéért Vaughn Hoolockot.

Vagy, hogy miért nyomasztott engem annyira a Hoolock és Dalton mama közötti üzengetés. Főleg az, hogy Dalton mama a magánnyomozója útján nyíltan közölte Vaughn Hoolockkal, hogy Quentin a célpontja. Dalton mama miért alkalmazta volna ugyanazt a taktikát, ami kétszer befuccsolt? Már megint pont arra hívná fel trükkösködve a figyelmet, amire nem akarja? Az ismeretségünk során harmadjára is? Aligha.

Beütött a felismerés. Létezik valami, ami hathatna még Vaughn Hoolockra. Nem Quentin elrablása vagy halála. Az egy egyszeri sorscsapás lenne, amit emelt fővel elviselne. Nem ez a legrosszabb, ami vele történhet. Hanem az, ha Quentin életben marad, és az összes hátralévő évében teljes szívéből gyűlölni fogja a bátyját!

Igen, van annál nagyobb kegyetlenség, mint ha Dalton mama szimplán megöleti Quentint.

- Nem azok az emberek a célpontok, akiket Vaughn Hoolock szeret - mondtam alig hallhatóan, a rádöbbenés erejétől szinte lebénulva. - Hanem azok, akiket az öccse!

És ki az, akinek az elvesztése ráadásul még nekem is duplán fájdalmat okozna? Nekem, akiben Dalton mama szintén szíves örömest megforgatná a nagykést... És akit Vaughn Hoolock meggyilkolására akar kényszeríteni...

Ekkor már az is beugrott, amit Patty barátnőm a ma déli randijáról mesélt.

36. fejezet: Vészhelyzet

Rohantam a robogóm felé, miközben csörgettem a telefonomon Pattyt, mint egy őrült. Amíg a börtön elhagyásának protokolláris lépéseire kellett koncentrálnom, valamennyire még tartani tudtam magam. De mire a parkolóba értem, eluralkodott rajtam a pánik. Fél kettő van! Patty másfél órája randizott azzal az arctalan netes illetővel. Ennyi idő alatt akármilyen szörnyűség megtörténhetett. Bármi!

A fejemben emlékképek kergették egymást a Dalton-laborokról, a Dalton mama által megbízott különböző gyilkosokról, vérről, földalatti folyosókról, baseballütőről...

Patty, persze, nem vette fel a telefont. Megálltam a robogómnál, és letámaszkodtam rá. Próbáltam a légzőgyakorlatom segítségével lenyugtatni magamat, amennyire lehetett. A nyolcadik ki-belégzés után sikerült a teendőimre összpontosítanom. Egyből tudtam is, kihez kell fordulnom.

Tárcsáztam Kip számát.

- Mizu? - szólt bele a telefonba köszönés helyett. - Ne sürgess! Még nem volt időm fater doksijai között nézelődni, mert megint élőztem a tankos játékomban az új PzH 2000-mel, totál szétlőttem a...

- Hol van az apád? - ugattam közbe. - Most rögtön beszélnem kell vele.

- Nem t’om.

- De benn van az irodában?

- Elment ebédszünetre, még nem ért vissza. Nyugi, mindjárt jön, mert már így is tovább odavan, mint szokott.

- Jó ég! - Csak ennyire futotta tőlem, és telefonmentes kezemmel a tincseimbe túrtam.

- Mi a baj, Frida? Ugye, nem esett faternak baja?

- Egyetlen dolgot tudok biztosan: hogy azonnal meg kell találnunk. Fel kell törnöd a számítógépét most rögtön.

- Mi ez a nagy sietség?

- Kérlek, haladj! Megpróbálom majd elmondani, amire rájöttem. Csak ne késlekedj egy percet sem!

Némi morgás árán szünetre tette a videójátékát, és átcsoszogott az apja irodarészére.

- De ha fater közben beállít - prüntyögte maga elé -, és meglátja, hogy a gépén vájkálok...

- Bárcsak így lenne! Mert ha igazam van a félelmeimmel, akkor sokkal rosszabb a helyzet.

- Mondod te! Nem neked kell majd napokig magyarázkodnod!

- Ha kérdezi, mit csinálsz, fogd rám az egészet! Tök mindegy, csak siess!

- Mért vagy ennyire ideges? - kérdezte Kip már egyre nyugtalanabb hangon.

- Mert apád nem fog beállítani. Épp eléggé elfoglalt azzal, hogy élete legnagyobb hülyeségét kövesse el.

- Jaj, ugye, nem a kórboncnok ribivel enyeleg már megint?

- Ezt inkább nem hallottam meg, hogy így beszéltél a legjobb barátnőmről. Most végképp nincs energiám üvölteni.

- Bocsesz. Nem esett le, hogy az a csaj jó barátnőd, csak annyi, hogy suliból ismered régről. Én utálom az összes volt osztálytársamat...

- Az ég szerelmére, koncentrálj már a haladásra!

- Jól van, na, keresem fater belépő jelszavát. Felírva tartja itt a fiókjában, csak már nem emlékszem, melyikben. - Kis zörgés. - Fater kiberbiztonság szempontjából naprakész, mint egy dinoszaurusz, komolyan... Áh, meg is van.

Hallottam, amint gyors billentyűkopogással beüti a jelszót.

- Oké, benn vagyok a gépén. Mit keressek először?

- Egy furcsa levelezést Patty barátnőmmel.

Egérkattintgatás percegése következett. Egyszerre újra ugrálni kezdett a szívem a rám törő kétségbeesés-hullámtól. Képtelen voltam egyhelyben várakozni tovább.

- Hívj vissza, ha bármit találsz! - És a beígért magyarázatok helyett kinyomtam a hívást.

Felpattantam a robogómra, majd repesztettem a Silver park felé.

Hiába érkeztem meg a találka helyszínére, Pattynek rég nyoma sem volt. Pedig kétszer is körbejártam a parkot. Az egyre elkeseredettebb fel-alá rohangálás után már alig bírtam húzni a sérült bokámat, mire visszaértem járművemhez. Pattyvel kapcsolatban pedig semmi. Egyetlen megkérdezett sétáló sem látta őt.

Próbáltam új lépést kidolgozni, de ötletem sem volt, mi legyen. Hol keressem Pattyt? Jobb híján lepörgettem a rutin-dolgokat. Odatelefonáltam a munkahelyére. Ott azt mondták, ebédszüneten van. Felhívtam a környékbeli éttermeket és kajáldákat a neten talált elérhetőségeiken. Nem látták Pattyt. Utána rácsörrentem az egyik szomszédjára, akinek a számát Patty még egy régi elutazása előtt adta meg nekem. Megkértem az illetőt, hogy menjen át megnézni, hátha otthon van barátnőm. Hiába csöngetett Patty lakásánál, senki nem nyitott ajtót neki. Újra meg újra hívtam Pattyt magát is telefonon. Nem vette fel.

Egyszer csak végre megcsördült a telóm. Azonnal felkaptam.

- Úgy látom, vannak itt dolgok - jelentette be Kip elég homályos megfogalmazásban. - Előszedtem pár cuccot fater gépén.

- Konkrétum kéne! - siettettem.

- Először talán mondd el, miről van szó!

- Nincs ennyi időnk, majd utólag elmesélek mindent. Most cselekednünk kell rögtön! Kérlek, bízz bennem!

A bizalomról szóló mondatom hallatán Kip felnyerített, és még akkor is hahotázott, amikor már hisztérikusan sikítottam a telefonba:

- Az apádról van szó! Mondjad már, hogy mit találtál!

- Jó, jó - higgadt le végre. - Szóval, a fater egy kamuprofilról írogatott az utóbbi időben a barátnődnek. Valami harminc körüli gyúrós pasas fotóit használta fel netről. Jól gondoltad, hogy folyik itt valami furaság. És randizni hívta a barátnődet ma délre a Silver parkba. Mit szólsz?

- Ennyi? De hát, ezeket már egyedül is összeraktam. Semmi új?

- Honnan tudjam, mi az új neked? Ha egyszer nem árulod el...

- Keresgélj még, légyszi! Meg kell tudnunk, hová tűntek.

Kip motyogott maga elé valamit a titkolózásaimról, de azért hallottam, hogy jár a keze a billentyűzeten. Közben igyekeztem összeszedni a gondolataimat.

- Van esetleg közben magadtól is ötleted - próbálkoztam meg -, hogy ha apád egyedül akar lenni, hová menne? Nincs egy nyaralótok, vadászkabinotok, telketek vagy akármi?

- Frida, a „vadászkabin” szót meg ne halljam még egyszer! - emelkedett meg hirtelen Kip hangfekvése. Rájöttem, hogy triggerelte őt félresikerült megfogalmazásom. A legutóbbi gyilkossági ügyem hátborzongató végkifejletére utalt, amibe szándékomon kívül Kipet is alaposan belerántottam. Én is azonnal megbántam, hogy felidéztem az erdei rémképeket. Még pont ezek hiányoztak pillanatnyi lelkiállapotomban.

- Oké, bocsi, rossz példa volt - ismertem el megbicsakló hangon. - De gondolkozz, könyörgöm! Hová menne az édesapád, ha magányra vágyik? Ha valamit az emberek szeme elől rejtve akarna csinálni?

- Passz.

- Akkor keress a gépén!

Gépelt egy sort megint. Nekem pedig már úgy ugrált a szívem, hogy azt hittem, elájulok. Mintha minden egyes billentyűkoppanás a halántékomban dobolt volna.

- Ez lesz az! - szólalt meg végre újra Kip.

Levegő után kaptam.

- Aha, igen - motyogta maga elé koncentrálás közben. - Itt egy böngészési előzmény. Rá is megyek a vinyón, hogy letöltött állomány van-e a kulcsszavakkal... Hm, meglesz... Yeahhh! Egy bérleti szerződés... Figyu, Frida, fater álnéven bérelt két napra egy garázst! Ezt a hamis személyazonosságot a nyomozásaink során szoktuk használni, szóval, tuti ő az...

- Cím?

- Semmi „Köszi, Kip, jó arc vagy”?

- CÍM?!

- A Mango Alley, de még nem sikerült kihámoznom, hogy pontosan melyik garázsra vonatkozik a szerződés. Mindjárt átfutom a szöveg részleteit...

- Visszahívlak.

Kinyomtam a telót, és berúgtam a robogót. Célba vettem a megtévesztően hangulatos „Mango Alley” névre hallgató igénytelen, külterületi garázssort.

Jó pár sebességkorlátozást figyelmen kívül hagyva hasítottam. Szerencsémre, nem kellett térképnézegetés miatt szüneteket tartanom, mert jól ismertem a környéket. Egy csalfa feleség utáni szaglászásom során kétszer is kimentem már kocsikat fényképezni arrafelé. Minden idegszálammal a száguldásra összpontosíthattam.

Képtelen voltam terveken gondolkodni. Azt sem tudtam, mit fogok ott találni. Egyre csak Pattyt láttam magam előtt véresen, elfehéredett arccal, halottan.

Végül annyira azért sikerült eszemhez térni, hogy legalább nem robbantam be a Mango Alley garázssorra, hanem a szomszédos utcában állítottam le a robogómat. Miközben leugrottam, hívtam is Kipet:

- Megvan a garázs száma?

- 802-es. De, Frida...

- Köszi, Kip, jó arc vagy!

Szétkapcsoltam a hívást, és teljes erőmből rohantam. Így is, mintha lassított felvételben haladtam volna, olyan volt a tempóm a bokám miatt.

Bekanyarodtam a megfelelő szakaszra, ahol a 800-as számú garázsok húzódtak. Még szerencse, hogy ki volt írva, mert különben az egyenletes betonkockák és egyformára festett rozsdabarna hullámlemezkapuk sorai között nem tudom, mennyi idő alatt találtam volna meg.

Még mindig fogalmam sem volt, mi lesz, ha odaérek. Egyáltalán, mit csinálok így egy szál magam? Mihez kezdhetek?

De nem tudtam jobbat. Vitt előre az adrenalin.

Aztán egyszerre elém tárult a 802-es garázs.

Hirtelen nagyon sok mindent kellett befogadnia az agyamnak. A garázs előtt ugyanis egy elsötétített üvegű autó állt. Mellette egy vadidegen, körszakállas, kezében pisztolyt lóbáló férfi. Szemben vele Ted Norton, akinek halálra sápadt arcából egyből ki lehetett következtetni, hogy valami nem pont úgy alakul, mint ahogyan ő elképzelte. A garázsban benn állt Nortonék elektromos autója, felnyitott csomagtartóval. A csomagtérben pedig nem más feküdt élettelenül, mint Patty.

A pisztolyos alak és Ted egyszerre fordult felém, ahogyan a semmiből feléjük rohantam. Egy pillanatig úgy bámultak, mint akik nem fogják fel, mi történik. Aztán már lendült is felém a pisztoly csöve...

Én pedig egyik kezemmel a nyakam köré tekert okkersárga sálat rántottam fel az orrom és a szám elé. A másikkal pedig előkaptam a medvespray flakonját. És mindkét férfit lefújtam.

*

Ted Norton a járdapadkán ült, és egész testében rázta a köhögés. Nehéz volt eldönteni, hogy az arcán csorgó könnyeket vajon csak a spray okozza-e. Az egyik csuklóját odarögzítettem a közeli villanyoszlophoz a táskámból előbányászott gyorskötözővel. Aztán odarogytam mellé én is az úttest szélére.

A körszakállas-pisztolyos alak már meglépett. Ő ugyanis, amikor a spraytől vakon fuldokolni kezdett, azonnal betántorgott az elsötétített üvegű autó anyósülésére. Mint kiderült, ült a járműben egy sofőr, aki úgy döntött, nem kockáztat. Felpörgette a motort, és elhúztak a helyszínről. Így pár másodperc alatt magunkra maradtunk Nortonnal.

Nekem is sűrű könnypatakok csorogtak az államig, pedig a sálam segítségével elkerültem a szer hatásának oroszlánrészét. Kénytelen voltam viszont a spray-kifújás után belépni a szállongó cseppek közé, hogy kirángassam a felhőből könyökénél fogva Ted Nortont. Biztonságos távolságba vonszoltam. Szóval, egy kicsit részesültem én is az élvezetekből.

Egy darabig mindketten vagy köhögtünk, vagy az orrunkat fújtuk. A sminkem állapotára már inkább próbáltam nem is gondolni.

Én hamarabb össze tudtam szedni magam, így odamentem a csomagtartóhoz, és megnéztem Pattyt. Bár el volt kábítva, és valószínűleg a kocsiban való nyomorgás után marad rajta pár zúzódás, nem tűnt sérültnek. Egyenletesen lélegzett. Megfogtam a csuklóját, és a pulzusát is normálisnak számoltam. Mégsem mertem kockáztatni. Inkább előhalásztam a telómat, és kihívtam a mentőket.

Aztán visszatértem Tedhez.

Éppen félig vakon a zsebeit tapogatta a szabad kezével. Jól berögzült mozdulattal odanyújtottam neki egy tiszta zsebkendőt. Amikor vérvörös szemével nem látta meg azonnal, a tenyerébe nyomtam a zsepit.

- Köszönöm - reszelte alig érthetően.

Ledobtam magam a férfi mellé, és kivártam, amíg harsogva tüsszentett egy sorozatot.

- Annyira sajnálom - nyögte végül, mint aki mély álomból tér magához.

- Hát, igen - feleltem. - Dalton mama hibája az egész. De egy meglett férfinak, aki ráadásul detektív, lehetne annyi esze, hogy nem gabalyodik bele így egy furmányos banya hálójába! Igaz, egyszer én is majdnem bedőltem Dalton mama trükkjeinek. Nem sokon múlt, hogy életem hátralevő részét ártatlanul börtönben töltsem. Mentségemre szóljon, hogy akkor még tapasztalatlan és fiatal voltam, túl ambiciózus, Dalton mamáról pedig nem tudta még ország-világ, hogy egy manipulatív, szadista, többszörös gyilkos. Szerencsére még épp időben rájöttem, mire készül! Neked, mégis, milyen felmentő körülményeid vannak?

- Én csak... sosem gondoltam volna, hogy... - Ted nem folytatta, hanem ismét az orrát fújkodta.

- Sejtem - bólogattam. - Most jön a mézédes, habos-babos történet, hogy hogyan szerettél bele a szép, fiatal Patricia Elmontba, aki teljesen elbűvölt. Hogy nem is gondoltad volna, hogy még most talál rád a nagy szerelem. Ábrándok, rózsaszín felhők, életközepi válság... Az én munkámban naponta tucatjával látom az ilyen sztorikat.

- Tudom, szánalmas, hogy ennyi idős férfi létemre azt képzeltem, hogy Patricia viszontszeret.

- Semmi gond az életkorral, csak egy szám - feleltem egy fokkal kedvesebben. - És neked még feleséged sincs, akit csalnál. Semmi probléma azzal, hogy randizni kezdtél a barátnőmmel. Csak azt mondd meg, hogy a retekbe bírtad pont Dalton mamának elárulni ezt a szerelmet?!

- Nem tudtam senkivel megbeszélni. - Megdörzsölte borvirágos, kerek orrát a zsebkendő utolsó tiszta részével. - Kínosan éreztem magam a korkülönbség miatt. Valahol a szívem mélyén tudtam, hogy mindez nem lehet őszinte... De annyira hinni szerettem volna benne! Nem bírtam magamban tartani, folyton Patriciára gondoltam...

- Vágjunk rendet ebben a káoszban! - ütöttem össze a tenyeremet, hátha sikerül kis életet lehelnem Ted Nortonba a boldogtalan motyogása helyett. - Haladjunk időrendben! Megtetszett Patty, és elkezdtél udvarolni neki. Ő pedig, legnagyobb meglepetésedre, látszólag viszonozta a vonzalmadat. Hogyan értesült minderről Dalton mama?

- Rendszeresen bejárok hozzá. Megbízott egy üggyel, amiről a titoktartási kötelezettségeim miatt nem beszélhetek most. - Újra az orrát törölgette. Kerestem neki friss zsepit, utána folytatta: - Mrs Dalton egyik délután meglátta rajtam, hogy máshol jár az eszem. Megkérdezte, mi foglalkoztat ennyire. És... és nem tudom. Egyszerűen arra gondoltam, hogy ő senkinek nem bírja elpletykálni, hiszen magánzárkában ül. A kettőnk titka marad. Annyira jól esett volna végre beszélni róla! Így kiböktem. Elárultam neki, hogy mi alakul Patricia és köztem.

A kezembe temettem az arcom.

- Sajnálom - motyogta Ted Norton ismét.

- Atyaég! - tört ki belőlem, és lecsaptam a tenyerem a térdemre. - Dalton mama annak idején kábé Vaughn Hoolock egy szemöldökhúzásából rájött, hogy meg kell öletnie a tévés Marta Sorbetet. Pedig a banya még csak nem is tudhatta, hogy szexviszonyuk van! Te meg egy ilyen boszorkának kompletten kitálaltad, hogy kibe és hogyan habarodtál bele? Ez mégis, melyik bolygón tűnik jó ötletnek?

- Én csak... - Nem bírta folytatni.

Megesett a szívem rajta, és már együttérzően tettem a vállára a kezem.

- Tudom, szörnyű ez az egész szitu - mondtam lehalkulva. - Beszéljünk inkább a tényekről! Elárultad hát Dalton mamának, hogy Pattyvel randiztok. Mit szólt hozzá?

- Türelmesen végighallgatott. Mondta, hogy neki túl sok tapasztalata nincsen románcokkal, de ha szívesen venném a gondolatait, segít. Amennyire tud. Az emberi természetet aránylag jól ismeri. Olyan meglepően szerénynek tűnt... Még az egyetlen szerelméről is mesélt pár szót. Lenyűgözött a történet arról, ahogyan a bankárral egymásra találtak, és annyi éven át...

Inkább félbeszakítottam:

- Hát tényleg totál romantikus, ahogy ketten, plusz Dalton mama szerencsétlen palira vett férje, ergo, hármacskán együtt szövögették az emberek agyműtéteiről szóló álmaikat évtizedeken át.

- Nem így értem, csak...

- Hagyjuk! - Dalton mama „szerelmi életére” nem volt kedvem több szót pazarolni. - Tehát, Dalton mama megértő hallgatóság volt, és segítőkésznek mutatkozott. Még a saját bűbájos szívügyét is felelevenítette. Gondolom, itt kezdődtek a manipulációi.

Ted homlokán elmélyült néhány ránc:

- Most így belegondolva, valóban olyan, mintha kezdettől fogva manipulálni próbált volna.

Erre már inkább nem is mondtam semmit. Mindenesetre, az a régóta fennálló meggyőződésem, hogy Ted Norton nem a legélesebb kés a fiókban, ezúttal is beigazolódni látszott.

- Esküszöm, akkor nem így nézett ki az egész helyzet! - tette hozzá, mentegetőzve. - Letisztult szavakkal elemezte az érzéseimet, és mindent, amit elmeséltem neki. Fel sem tűnt, hogy bármi mást akarna, mint engem támogatni a bennem kavargó vihar megértésében.

- Persze, mert Dalton mama aztán pont úgy néz ki, mint egy cuki párterapeuta!

Ted nem válaszolt, csak felköhögött. Beláttam, hogy bosszankodással semmire nem megyek.

- Bocsi! - Igyekeztem lehiggadni. - Kérlek, mondd tovább!

Ted kissé belevörösödött a folytatásba:

- Először Mrs Dalton összes elemzésének az lett a vége, hogy Patricia tényleg viszonozhatja az érzéseimet. Minden alkalommal, amikor bementem hozzá a börtönbe. Ahogyan elmondtam neki, mik történtek az eltelt napokban, és felidéztem neki Patricia pár üzenetét, olyan jelekre mutatott rá, amik megnyugtattak. És... és most utólag már látom, hogy mekkora marha voltam, de olyan jól esett hallani a megerősítést...

- Amit Dalton mama nyilván maradéktalanul, szívből igaznak gondolt - toldottam hozzá keserű félmosollyal.

- Megfontolt hangsúllyal mondta. Én azt hittem... Tényleg azt hittem...

Bíztam benne, hogy a spray miatt csorgó könnyeitől nem látja, milyen képet vágok. Valószínűleg így is lehetett, mert folytatta, anékül, hogy kizökkent volna:

- Egy idő után Mrs Dalton már kevésbé tűnt lelkesnek. Egyre inkább baljós jeleket vélt felfedezni Patricia reakcióiban. Végül egyszer csak közölte, hogy szerinte próbára kellene tennem, tényleg hűséges-e hozzám. Mert aggódik, hogy talán mégsem olyan mélyek Patricia érzései, mint elsőre tűnt.

Eddig bírtam türtőztetni magam.

- Ez komoly?! - csattantam fel. - Dalton mama AGGÓDIK? És te ezt megkajáltad?!

- Lehet, hogy nem pont így fogalmazott...

- Mégis mit gondoltál? Hogy esténként pityereg a zárkájában a féltéstől elszorult szívvel?

- Nyilván nem, de nem tudtam igazán Mrs Dalton személyével foglalkozni - magyarázkodott Ted. - Engem csak az érdekelt, amit Patriciáról mondott. Elfogott a szorongás, hogy talán igaza lehet. Sokszor éreztem Patricián egyfajta leplezett távolságtartást. Mintha Mrs Dalton fején találta volna a szöget... És akkor javasolta, hogy írjak rá Patriciára egy általam készített profillal, egy idegen férfi neve alatt.

Magamban fohászkodtam, hogy legyen elég idegzetem felrobbanás nélkül végighallgatni ezt az egészet.

- És Patricia valóban flörtölni kezdett a kitalált férfival - mondta tovább Ted. - Akkor már végképp nem tudtam tisztán gondolkozni. Dühös voltam, és csalódott, és...

- Kettéhasadt a szíved, blabla - legyintettem ingerülten. - Dalton mama pedig kellő méretűre tágította a rést, hogy beférkőzhessen a nyavalyás tervével.

Ted lehajtotta a fejét:

- Azt mondta, hogy rá kéne ébresztenem Patriciát, hogy milyen könnyelmű és felelőtlen. Hogy jobban meg kellene becsülnie azt a szeretetet és biztonságot, amit mellettem érezhet. Csak ijesszem meg. Amikor odaér a megbeszélt randira, kábítsam el, és vigyem ki a városhatárba. Nem kell semmi mást tennem, pusztán hagyjam ott egy garázsban, félreeső, védett helyen. Aztán majd, amikor magához tér, elborzad, és ráébred a viselkedésére. Nem fog rájönni, hogy én tettem. Hanem úgy általában átlátja majd, hogy mennyire nem lehet megbízni mindenféle vadidegen férfiakban. Örülhet neki, hogy csak ennyi történt, és nem kockáztat többször. Mrs Dalton ajánlotta ezt a Mango Alley-t is, hogy ide hozzam Patriciát. Hogy itt nem esik majd semmi baja, de kellően nyomasztó és szürke hely ahhoz, hogy elgondolkodásra késztesse őt. Mrs Dalton még abban is segített, hogy milyen szert készítsek az elkábításhoz, hogy ne legyenek hosszútávú káros hatásai. Hogy hogyan állíthatom össze otthon vény nélkül kapható gyógyszerekből a keveréket. Hogy ezt a folyadékot csak rá kell hintenem egy rongyra, és amint Patricia arcára szorítom, azonnal hatni kezd. Mindenben igaza volt... Csak aztán itt a helyszínen előtermett ez a sötét autó a fegyveres utasával...

Ezen a ponton már nem jutottam szóhoz. Amit a férfi aligha bánt.

- Esküszöm, nem bántottam nőket soha - motyogta maga elé Ted megtörten. - Soha életemben. Nem tudom, Mrs Dalton hogyan tudott rábeszélni. Nem tudom, miért... Sosem voltam még ilyen szerelmes. És... és annyira fájt...

Nem bírta folytatni, ismét köhögni kezdett. Nekem is kellett némi idő. Végül, amikor beszélni kezdtem, már uralkodni tudtam magamon. Tárgyilagos elemzésbe fogtam:

- Dalton mama terve pedig tökéletes startot vett. Ő ugyanis el akarta raboltatni Pattyt úgy, hogy téged használ fel baleknak. A világ azt hinné, hogy a te lelkeden szárad a kórboncnok-asszisztensnő eltüntetése. Miközben Dalton mama emberei háborítatlanul fogva tarthatják Pattyt, és azt csinálnak vele, amit akarnak... Le merném fogadni, hogy ez a pisztolyos alak szépen fejbe lőtt volna téged itt, helyben, és elhitették volna a világgal, hogy féltékenységből megölted a szerelmedet. Eltüntetted a holttestét, aztán te magad is öngyilkos lettél. Ez elég időt adott volna Dalton mama embereinek, hogy rejtve előkészítsék az elkövetkező hónapokra a boszorka további lépéseit, amikről én most perpill inkább nem is akarok fantáziálni! Szívből remélem, hogy sosem tudjuk meg, mi lett volna a folytatás... hogy mit terveztek a titkos foglyukkal, Pattyvel.

Ted Norton szabad kezével eltakarta véreres szemét.

Mivel láttam, hogy már volt ideje észhez térni, és végiggondolni a tetteit, nem kellett többé tartanom tőle. Előtúrtam a körömollómat a táskámból, és levágtam a másik csuklóját rögzítő gyorskötözőt. A műanyag pánt lehullott a porba. Gyors mozdulattal el is tüntettem a táskám mélyén.

- Na, gyere, tegyük át Pattyt a kocsid hátsó ülésére! - mondtam aztán.

- A hátsó ülésre? De hát, miért?

- Hogy hihetőbb legyen, hogy mindketten csak segíteni próbáltunk neki.

Tednek időbe telt, mire felfogta, mire utalok.

- Nem mondod el a hatóságoknak, mit műveltem? - kérdezte elhaló hangon.

- Nem, mert nagyon sokkal tartozom a fiadnak. Csak egyet ígérj meg, könyörgöm!

- Akármit.

- Hogy ha legközelebb csajozási tippekre lesz szükséged, a szívedet nem egy sitten ülő pszichopata gyilkosnak öntöd ki, akit a szerelmed legjobb barátnője juttatott rács mögé!

- Persze, hogy ígérem. - Norton az arcára szorította elázott zsebkendőjét. - Nem tudom, mi ütött belém.

- Egyszer én is voltam szerelmes, tudom, milyen nehéz. Sajnálom, hogy Dalton mama így kihasználta az emberi érzéseidet, és beleszőtt a hálójába.

Ted Norton egy ideig csöndben itatgatta a szeméből csorgó újabb könnyeket.

- És... és veled mi lett? - kérdezte végül. - Hogyan mulasztottad el a reménytelen szerelmet?

Csak annyit mondtam rá:

- Sehogy.

- Hát akkor?

- Megtanultam együttélni a tudattal, hogy nem lesz semmiféle tündérmese. Hogy sok minden vár még rám, de „Boldogan élünk, míg meg nem halunk” nem. Egyszerűen elfogadtam.

- Ezt kell tennem nekem is?

- Eléggé úgy tűnik.

Ted Norton szortyogva vett egy nagy levegőt.

- Majd iszunk rá valamit egy szép napon - tettem hozzá egy vállvonással. - Most viszont feladat van. Lássunk neki Patty áthelyezésének és a fedősztorink egyeztetésének!

37. fejezet: Az irodában

Egy darabig üldögéltem a kórházi ágy szélén, ahová a mentősök beszállították Pattyt. Az ablakon át gyér fény hullott a fehér lepedőre. A mellette lógó infúziós csövek között halványan megvilágította barátnőm mozdulatlan vonásait. A mentősök azt mondták, minden főbb életjel rendben van, csak meg kell várni, hogy Patty magához térjen. Én azért nem bántam volna, ha végre az ő szájából hallhattam volna, hogy kutya baja. Be kellett látnom viszont, hogy ez nem fog egyhamar bekövetkezni. Ted Norton elmondása szerint, bár a szer ártalmatlan, hosszú órákig tart a hatása.

A rendőrök is felvették már a vallomásunkat. A sötétített üvegű kocsisokra fogtuk Patty elkábítását. Egészen jól előadtuk. Ted Norton véletlenül szúrta ki a parkban, hogy elrabolják a nőt, és követni kezdte őket a kocsijával. Nem értette, mi történik. Hirtelen jutott eszébe, hogy engem felhív neten. Annyit tudott rólam, hogy Patty barátnője vagyok, magánnyomozó, és abban bízott, hogy talán többet tudok a történtekről. Esetleg az én nyomozásaim miatt rabolták el Pattyt, vagy más szövevényes ügy lehet a háttérben. Norton tehát hívást indított, de én sem tudtam, mi ez az egész. Mindenesetre, Norton útmutatásai alapján nyomukba szegődtem a robogómon. A garázssornál sikerült bevágnunk az autó elé, és megállásra kényszerítettük. Hallani akartuk a magyarázatukat a nyomasztó jelenetre. Akkor pisztollyal hadonászva kiugrott egy körszakállas fószer. Én lefújtam a medveriasztó spray-vel - egy kevés még nekünk is jutott belőle. Norton pedig kicincálta Pattyt a jómadarak csomagtartójából. Így sikerült megmenekítenünk barátnőmet. Sajnos, az elkövetők azonnal megléptek.

Bár nem volt elég jó sztori, hiszen a nethasználati előzményeink közül előásható lenne, hogy nem is beszéltünk Nortonnal, nem akadt, aki megcáfolja. Esetleg a körszakállas, pisztolyos fickóék tudnák, de bárcsak ott tartanánk, hogy a rendőrök fogságában tennének vallomást. Szívesen szembenéztem volna az ő verziójukkal. Nem nagyon bíztam azonban benne, hogy erre a közeljövőben sor kerülhet.

Még egyszer megszorítottam Patty kezét, aztán felkeltem mellőle. Úgy döntöttem, visszatérek az irodába dolgozni. Itt úgysem tehetek semmit. Később, amikor múlik a kotyvalék hatása, majd visszajövök.

Már kiértem a kórterem melletti folyosóra, amikor egy kis csapat orvostanhallgatót megkerülve befordult a szemközti sarkon Quentin. Őt azonnal felhívtam a kórházba érve, és nagy vonalakban felvázoltam neki, mi történt Pattyvel. Norton szerepét Patty utolsó találkájában neki sem árultam el teljes mélységében. Csak annyit mondtam el, amennyi Dalton mama jelentőségének megértéséhez kellett. Hogy Patty amiatt kezdett a detektívvel viszonyba, hogy Dalton mama titkai után kémkedjen. Úgy éreztem, most már muszáj tisztáznom Quentinnel a Patty és Ted Norton közötti kavarást. A történtek után nem akartam tovább várni Pattyre, hogy összeszedje magát. Eddig abban bíztam, hogy majd a sarkára áll, és tiszta vizet önt a pohárba, de mostanra végleg elengedtem ezt az ábrándot.

Quentin, amint észrevett, odasietett hozzám:

- Hogy van Pat?

- Nincsenek maradandó sérülései, csak még nem tért magához. Biztosan megrázzák majd a történtek.

Quentin a kórtermet nézte, és elfelhősödött a tekintete.

- Lehet, hogy jót tenne neki, ha mellette lennél, amikor magához tér - vetettem fel.

Quentin tett is egy bizonytalan lépést a kórterem irányába. Aztán viszont megtorpant:

- Szerinted ez normális dolog? A volt barátnőmet vigasztalni amiatt, hogy balul sült el a legutóbbi randija?

- Azért ez elég kisarkított megfogalmazás.

- Miért, te hogyan foglalnád össze a helyzetet?

Tehetetlenül álltam előtte, nem találva a szavakat. Be kellett látnom, hogy bizonyos szempontból igaza van.

Quentin újra megszólalt:

- Te a helyemben még meg tudnál bízni benne? A Ted Nortonnal kapcsolatos titkolózásai és hazugságai után? Miután így semmibe vette a kettőnk közötti őszinteséget, hogy mindent elmondunk egymásnak, és... és... nincs is kedvem jobban belegondolni! Még ha jót is akart, akkor is folyamatosan a szemembe hazudott, és egy másik férfival flörtölt a hátam mögött. Vagy te nem így látod?

Levette a szemüvegét, és zaklatott mozdulatokkal tisztogatni kezdte a lencsét.

Eltűnődtem rajta, mit felelhetnék.

- Én lennék a legboldogabb, ha újra összejönnétek - mondtam végül.

- De ez nem válasz a kérdésemre.

- Nem tudom, mit mondhatnék. Munkámnál fogva a tönkrement párkapcsolatokban vagyok szakértő, nem a bizalom újraépítésében.

Quentin egy utolsó elgyötört pillantást vetett a kórterem csukott ajtajára. Nem közeledett tovább az irányába.

- Az a lényeg, hogy Pat nem sérült meg komolyabban - dünnyögte maga elé. - Most pedig menjünk, kérlek!

Vigasztalón a vállára tettem a kezem:

- Oké, irány az iroda! Vár ránk a Finch-nyomozás.

Bólintott, és elindultunk egymás mellett a folyosó vége felé.

- Tényleg! - jutott valami menetközben Quentin eszébe. - A Finch-üggyel kapcsolatban van egy óriási hírem. Majdnem el is felejtettem mondani a nagy kavarodásban.

- Húha, micsoda?

- A pendrive.

Kellett egy pillanat, amíg a helyére kattant az agyamban, hogy miről is van szó. Annyi minden történt a nap folyamán, és a Patty iránti aggodalom annyira felkavart. Aztán viszont...

- Igeeen! - ugrottam Quentin nyakában óriási lendülettel. - Feltörtétek?

- Sikerült. Képzeld, működtek a számaitok, amiket Deannel hoztatok össze! Igazán jó kis csapatot alkottatok! - Quentin is lelkes örömmel átölelt. Még meg is pörgetett. - Nem elsőre ment, de próbáltuk többféle változatban. Miután jobbra-balra kerekítettünk rajta, egyszer csak bejelentkeztünk. Alig akartuk elhinni a sikert. Mrs Blackhawk még egy kínai rizssüteménnyel is megkínált ünneplés gyanánt. Viszont, Frida, van egy rossz hírem is. Iszonyat mennyiségű adat van azon a pendrive-on. Azt sem tudtuk, hogyan fogjunk hozzá. Végül úgy döntöttünk, megvárunk vele. Vagy ezer beszámozott mappa Finch nyomozási feljegyzéseivel, és semmi szöveges cím, tartalomjegyzék...

- Még mindig jobb, mint ha kenyérreceptek lennének rajta - villantottam biztató mosolyt Quentinre. Aztán elengedtük egymást, és szedtük a lábunkat a kijárat felé, Quentin autójához.

A bokámat meg sem éreztem, úgy felpörgetett az új nyomok kilátása.

Hogy produktívan teljen az út, elmagyaráztam közben, miket sikerült megtudnom Carrolltól és Medlartól.

Quentin egy darabig nem nagyon jutott szóhoz a történtek hallatán. Aztán csak annyit motyogott maga elé:

- Hát, azt hiszem, ezek után nem panaszkodom a saját szerelmi életemre.

Miután kiszálltunk, próbáltam szaporázni a lépteimet. Alig vártam, hogy végigböngészhessem Finch pendrive-ját. Hamarosan ott álltunk az iroda ajtajában.

Miután odaköszöntünk az asztalánál szüttyögő Mrs Blackhawknak, nekiláttam kávét főzni. Kellett az energia a folytatáshoz. Addig az öreglánynak is összefoglaltam az utóbbi órákban lezajlott eseményeket. Quentin gondolatai ekkorra már alaposan felpörögtek. Amint befejeztem a beszámolót, nekem szegezte:

- Arra meg ugyan miből jöttél rá, hogy Strauss hadnagy hibájából keletkezett az iszonyatos féltékenységi félreértés az iraki táborban?

- Kielégítő válasz, ha annyit mondok, hogy ez a szakmám?

- Nem igazán.

Leintő kézmozdulattal elvágtam a folytatást:

- Nincs most időnk minden részletet kielemezni. Inkább nézzük Mr Finch anyagait!

- Szokj hozzá, fiam! - dörmögte a háttérben Mrs Blackhawk. - Frida mindig így dolgozik. Semmilyen érdemi felismerést nem oszt meg a munkatársaival.

Quentin először tiltakozni akart, de aztán hangadás nélkül becsukta a száját. Vádlón meredt rám:

- Ez igaz? Most is vannak más lényeges következtetéseid, amikről nem tudunk?

Behúztam a nyakamat:

- Hát, izé...

Mrs Blackhawk rákontrázott, felnézve az előtte pihenő díszzsebkendő hímzéséből:

- Már rég tud mindent, csak nem hajlandó hangosan beszélni róla, amíg nincsen bizonyítéka.

- Nem állhatok elő ennyire durva vádakkal... - nyökögtem. Belém fagyott a mentegetőzés folytatása Quentin panaszosan megbántott arckifejezése láttán. Valószínűleg még pont az hiányzott neki a Pattyvel történtek után, hogy bennem is meginogjon a bizalma. Határozottabb fokozatba kapcsoltam: - Tessék megnézni, mi lett a katonai táborban Anita Carrollékkal! Hogy mi a vége, ha befészkeli magát a gyanú valaki fejébe sziklaszilárd bizonyítékok nélkül... Nem akarok elméleteket terjeszteni, amíg nem vagyok kétszáz százalékig biztos a helytállóságukban. Egyébként is, mamika, az előző gyilkossági nyomozásomkor megmondtam Önnek, hogy ki az, akiről teljes meggyőződésem, hogy gyilkos, nem? És mi lett belőle? „Aranyom, az a szegény, kedves, aranyos szomszéd csak megkínált téged kakaóval, próbált megnyugtatni...” Még jó, hogy Ön béke Nobel-díjat nem osztott neki! Egy árva szavamat sem hitte el. Ennyit erről! Mi lenne, ha inkább Mr Finch anyagaival foglalkoznánk?

Quentin karba fonta a kezét, és láttam, hogy még nem sikerült megbékítenem. Nekem viszont nem volt kedvem tovább leragadni a témánál. Felkaptam a Quentin iratkupacainak tetejére letett pendrive-ot, és belenyomtam a saját gépembe.

Quentin egyre méltatlankodóbb hangvételben vallatott tovább:

- Tényleg rájöttél mindenre? Mert én alig értek valamit a Finch-ügyből, azon túl, hogy mindenféle machinációk folynak itt a háttérben, és David Ross a főgyanúsítottad... Mióta tudod?

Visszafordultam hozzá:

- Mármint, mi volt az a pillanat, amikor először megsejtettem, amit most már egyre valószínűbbnek gondolok? Mert a tudni szó kicsit erős. Egyszerűen csak volt egy pont, amikor megjelent a fejemben egy teória, persze, akkor még sok másik között. Mostanra viszont igencsak felerősödött.

- Szóval, mióta sejted?

- Amióta a néhai Mrs Greer rokonai elmesélték, hogy a néni hogyan találta a leesett kulcscsomót.

- Olyan régóta? - Quentin csak egyre zaklatottabbnak tűnt. - Egyáltalán, mi jelentősége a kulcsoknak? A pókerzseton?

- Nem. Mondom, hogy inkább az volt a lényeg, ahogyan találta. De a zseton is eléggé durva. Miután csetelek egy „Bond007” nevű erőszaktevővel, egyszer csak előkerül egy zseton?

- Ööö... nem értem az összefüggést.

- Helló! - pattintottam türelmetlenül a körmömmel. - „Casino Royale”!

- Hát persze! - eszmélt rá Quentin a híres James Bond mű címére. - A zseton a kaszinók képét hívja elő, és ezzel együtt egy James Bond témát idéz... Pont illene egy Bond-rajongó kulcscsomójára!

- Na, ugye?

- Viszont akkor... nem is a póker miatt akadtál fenn a zsetonon?

- Persze, hogy nem.

- De... de hát... Egészen eddig nem a pókert vizsgáltuk?

- Dehogyis - ráztam meg a fejem. - Mi a szöszért vizsgálnánk a pókert?! Ugyan mi köze lenne Mr Finch ügyéhez?

- Én azt hittem, emiatt lett David Ross a főgyanúsítottad. Mert pókerezik.

Csak fáradtan legyintettem.

- Egyáltalán - folytatta Quentin - minek kérdeztél bárkit is kártyajátékokról, ha alapból is a „Casino Royale”-ra asszociáltál?

- Ki akartam zárni, hogy a zseton esetleg másra utal, például egy hétköznapi kártya-hobbira. Az új irányba vitte volna el a kulcscsomóval kapcsolatos nyomozást. Egyébként meg, eleinte nem volt okom biztosra venni, hogy Bond ennyire közvetlenül érintett lesz a történésekben. Csak akkor értettem meg teljes mélységében, hogy Bondnak mekkora szerepe van, amikor a díler kimondta a felhasználói nevet. Egy helyi díler! Ez már tényleg túlzás lenne puszta egybeesésnek. Bondnak is itteninek kell lennie, és helyben szerezhette meg a díler elérhetőségét. Mindenesetre, már a kulcscsomó első felemlegetésekor is feltűnt, hogy véletlennek elég durva, hogy itt egy „Bond007” nevű jómadár, és - hoppá! - előfillen egy kaszinózseton. Ráadásul egy kulcscsomón lóg, amelyen üreges belsejű, töltény alakú, szétcsavarozható tároló is díszeleg.

- Azzal a kis üres fémhengerrel meg mi van? - értetlenkedett tovább Quentin.

- Hogy pont tökéletes eszköz randidrogok elrejtésére és észrevétlen adagolására. Ártalmatlannak tűnik, ha egy pasas kiteszi a pultra vagy az asztalra a kulcsait, nem? Onnan meg csak egy mozdulat később a pohárba hinteni a szert, amikor a kinézett áldozata fél percre nem figyel. És mindeközben itt van „Bond007” a „Casino Royale” párhuzammal, aki miért ne használhatna pont ilyen módszert? Nem akartam figyelmen kívül hagyni az összefüggés lehetőségét.

- És ezt mind miért csak most mondod el?!

- Hát, nem titkoltam. Láttad, hogy rá vagyok pörögve a kulcscsomóra, vagy nem? Még a bizonyítékraktárba is betörtem érte. Pedig nem volt ám egy rózsakerti séta! Kérésemre Mrs Blackhawk is töméntelen munkaidőt fordított arra, hogy áttúrja a halott idős nő összes ingóságát. Mit gondoltál, miért erőlködöm ennyit a kulcscsomó előkerítésével? Szerinted, arra voltam kíváncsi, hogy vajon kinek a kedvenc időtöltése egy laza rulett-parti vagy vidám kártyadélután?

- Nyilván nem, de akkor is...

Szorult helyzetemből a számítógépek felől jövő pittyenő hang szabadított meg. Quentin elhallgatott, és odakaptuk a tekintetünket. Először azt hittem, Finch pendrive-ja váltott ki hibaüzenetet. A jelzésnek viszont semmi köze sem volt az asztali gépemre csatlakoztatott eszközhöz. Finch laptopja adta ki a hangot!

Odahúztam magam elé Finch gépét.

- Nocsak! Emlegetett szamár - motyogtam. Odakattintottam a megnyitott fórumfelületre, és behívtam „Bond007” frissen érkezett üzenetét.

Bond egy videóállományt küldött „BigFish01”-nek.

38. fejezet: Előkészületek

Bond átküldte a videót, amiről az utolsó csetelésünkkor írt. Jó sokáig őrlődött rajta, mit ne mondjak. Vagy nagyon elfoglalt volt. Most viszont ott ült a beszélgetésablakban maga a videóállomány.

- Ez az! - lélegeztem fel.

Bár különösebb ingerenciát nem éreztem a képsor végignézésére, mégis azonnal felnyomtam a fejemre a fülhallgatómat. Belőttem a lejátszást. Mrs Blackhawk inkább a kézimunkázást választotta az asztalánál. Quentin is visszatért jogi anyagaihoz annyival, hogy „Majd szólsz, ha van benne valami fontos”.

Én viszont erőt vettem magamon, és figyelmesen végignéztem a felvételt.

- Mivel kezdjem, a jó hírrel vagy a rosszal? - szólaltam meg aztán.

- A rosszal - választotta ki Quentin. - Utána majd felvidulunk a jótól.

- A videóban valóban van egy talán sötétkék dzsekis pasas, de az áldozata nem Priya Ross. Hanem egy ismeretlen elkábított nő. Ráadásul a fickóból semmilyen érdemi részlet nem látszik, csak az, hogy hétköznapi farmert és dzsekit visel. Ő maga kameráz, rángatózik a kép, pocsék a minőség. Homályos és sötét is a felvétel, úgyhogy pontos színárnyalatok vagy kisebb részletek sem kivehetők.

- És, akkor egyáltalán mi a jó hír?

- Hogy ezzel már rendőrségi feljelentést tehetünk majd „Bond007” ellen. Azt írta, hogy saját a videó. A felvételen az áldozata el van kábítva, tehát, aligha egyezhetett bele bármibe is, ami történik. Sikerült egészen egyértelművé tennünk, hogy Bond bűncselekménnyel gyanúsítható. Végre átadhatom a zsaruknak ezt a sok-sok online információt, amit Mr Finch és Mr Medlar feltárt! Csak ezt akartam elérni. Hogy Bond is tényleg kompromittálja magát!

- Megyünk a rendőrségre? - nyúlt Quentin tettre készen a laptopért.

- Nem, mi most nekiállunk átrágni magunkat a Finch-pendrive tartalmán.

- Akkor?

Rámutattam a háttérben sunnyogó Mrs Blackhawkra.

- Kedves hölgyem! Amennyire ráér hímezni és engem ekézni... Bizonyára szívesen töltené az elkövetkező napokat papírok írogatásával és rendőri vallomásfelvétellel, nem igaz?

Mrs Blackhawk ráncos képére rá volt írva, hogy megbánta a korábbi megszólalását.

- Akár hozzá is láthat a feljelentésünk anyagainak összeállításához - kacsintottam rá.

Mrs Blackhawk kénytelen-kelletlen elcsoszogott egy üres mappáért.

Miután átküldtem asszisztensem gépére az összes adatot a fórummal kapcsolatban, nekifogtam az eligazításnak:

- Na, mammer! Akkor jegyezze meg, legyen szíves, hogy a Finch-laptopról mit kell mondania a zsaruknak! Mr Medlarnak, ugyebár, van kulcsa az elhunyt barátja, Ambrosius Finch lakásához. Tehát, az lesz a sztorink, hogy Mr Medlar nem a halott haverja lakásából csórta, hanem még korábban magától Mr Finchtől kapta a kulcsot. Mr Medlar pedig kölcsönadta nekem a kulcsot, és ő javasolta, hogy hozzuk el a laptopot. Ambrosius Finch ugyanis még életében maga kérte, hogy ha bármi történne vele, a haverja alaposan vizsgáltassa át a gépét egy magándetektívvel. Magyarán, senki semmi rosszat nem akart. Az elhunyt úriember beleegyezésével vettük használatba a tulajdonát. Mr Medlarnak elmondom, és ha kell, alátámasztja nekünk ezt a verziót, nincs más választása. De szerintem elég hihető alapból is. Tényleg semmi látható gázt nem csináltunk a géppel. Mr Medlarnál valóban ott van a barátjától elhozott kulcs. Amikor mesélte, hogyan tüntette el a tesztgyógyszerlopás nyomait Mr Finch otthonából, futólag megemlítette, hogy a pótkulcsot használta hozzá. Úgy tudta feltűnésmentesen lezárni a lakást maga mögött. Gondolom, azóta is megőrizte a kulcsot. Semmiféle betörés vagy besurranás nem bizonyítható ránk.

- Angyalkám, néha már engem is megijesztesz - csóválta a fejét az asszisztensem. - Ez a tempó, amivel újabb és újabb hazugságokat koholsz...

- Nyugalom, még csak épp kezdek belendülni. Sorolom a többi részletet is, amiket kozmetikázni kéne.

Felvázoltam, miket kellene még jótékonyan elhallgatni - például, hogy Kippel törettem fel a laptop tartalmát, vagy hogy Finch fórumfelhasználói adatait önkényesen vettem használatba. Mrs Blackhawk egy idő után már kénytelen volt részletes jegyzeteket készíteni. Miután úgy ítéltem meg, hogy minden tudnivalót elsoroltam, elégedetten összeütöttem a tenyeremet:

- Szuper, minden világos?

Mrs Blackhawk inkább kérdés nélkül nekiállt az infók összefésülésének.

Odakattintottam a Finch-pendrive bejelentkező ablakába a saját gépemen.

- Halljam azt a mandulakenyeres kódot!

Quentin lediktálta a számsort, én pedig végre valahára beléptem az adatfájlok közé.

Eddig tartott a lelkesedésem. A mapparendszer ugyanis tényleg elképesztő volt. Annyi almappa volt az egyes mappákon belül is, hogy hamar beláttam, hogy ez így soha véget nem érő munka lesz. A mappák címe ráadásul valóban csak egy rakás szám volt.

- Igazat kell adnom, mamika - nyögtem fel, bocsánatkérő pillantást küldve Mrs Blackhawk felé. - Ez a Mr Finch tényleg elég idegesítő ember volt. Nem hiszem el, hogy nem bírt volna olyan mappaneveket adni, mint például „fontos bizonyítékok” és „lényegtelen apróságok”!

Aztán viszont, amikor elkezdtem a mapparendszerben található állományokat megnyitogatni, már rájöttem, Finch miért nem jelentőség alapján rendszerezte. Mert ő maga sem tudta, minek lehet szerepe, és minek nem. A rengeteg összegyűjtött apró részlet arra utalt, hogy csak jobbra-balra kapadozott, és nem talált fogódzót. Ettől viszont még jobban elkeserített a mennyiség.

Egy percre muszáj volt szünetet tartanom. A kávémból próbáltam erőt meríteni a koncentráláshoz.

- Próbáljunk meg értelmet találni az elrendezésben! - töprengtem aztán félhangosan. - Itt van például az első húsz mappa és a bennük lévő többszáz almappa. Ezek, ahogy nézem, a környékbeli éjjel-nappali boltok biztonsági kameráinak felvételei a vásárlókról. Még akár lapulhat is bennük valami hasznos. Bár nem derül ki, Mr Finch mit keresett. Egy tippem azért van. No, és úgy látom, Mr Finch az egész éjszaka, sőt, a megelőző két nap felvételeit is összeszedte a városrész összes vegyesboltjából és szupermarketéből... csak a jó ég tudja, hogyan jutott hozzájuk. Ráadásul irdatlan munka lehetett számítógépes formátumra átkonvertálni - biztosan voltak köztük kazettán és más elavult adathordozón rögzített videók is. Még szerencse, hogy jogilag már elévült, ha lopta az anyagokat. Legalább emiatt nem kell főnie a fejünknek egy esetleges hivatalos eljárás során. Viszont több hétre elegendő nézegetnivaló. Quentin, mennyire vagy most elfoglalt az ügyvédi anyagaiddal?

- Hát... közepesen... - Quentin arcán nem jelent meg átütő lelkesedés, de már másolgattam is a felvételeket egy külső vinyóra.

- Ráérő idődben pörgess bele ezekbe, légyszi! Hátha kiszúrsz egy ismerőst húsz évvel ezelőtti kiadásban, amint épp kólát vásárol.

- Miért pont kólát?

Könnyedén feleltem:

- Mert szerintem - és Mr Finch is oszthatta a véleményemet - kólában volt a randidrog, amit az elkövető az áldozattal megitatott akkor régen.

- Szóval, nem a vodkanarancsban? - nézett fel Mrs Blackhawk a munkájából.

- Mammer, már rég kizártuk, hogy Mr Finch adta be a drogokat! - fogtam a fejem.

- Csak úgy megkérdeztem...

- Térjünk inkább vissza a lényegre! - ragadtam magamhoz újra a szót. - Az eset után Priya Ross hetekig rosszul volt a kólától. Feltételezem, hogy Mr Finch észrevette a fiatal nőn, hogy a kóla felemlegetése traumatizálta őt a bírósági épületnél. Ekkor támadhatott az az elképzelése, hogy a tetthelytől nem messze kiömlött kólának jelentősége van. Mi magunk is egyetértünk vele, ezért átnézzük a kólavásárlókat. Közvetett bizonyítéknak elmegy, még ha önmagában sokra nem is vihetjük vele. Quentin, rád bízhatom a feladatot?

Nem mert tiltakozni, ezért újabb fájlokat nyomattam neki az adathordozómra.

Utána folytattam a többi mappa megnyitogatását.

- Térképek... Időjárás-jelentés... Fotók a környékről... Mr Finch által több hónap alatt megkérdezett járókelők válaszainak szöveges átiratai... Konkrétan 1562 random ember, az almappák száma alapján. Tök jó, hogy ilyen megszállott volt - vagy szebben fogalmazva: alapos -, csak semmi lényeglátás nincsen az összeömlesztett adatokban. És van egy még nagyobb baj. Ilyen kitartó nyomozómunka után Mr Finch egészen biztosan rájött volna a valódi elkövető személyére, ha egyértelmű bizonyítékra lelt volna.

Párat kattintgattam, aztán megálltam kicsit:

- Hoppá! Mi ez itt? Ez már valami újabb anyag, a fórumról szedte. Ja, semmi, csak amit már a laptopján is megtaláltunk. Ide is átmásolt mindent. Áhh...

Kezdtem elveszteni a reményt. Bár afelől nem volt kétségem, hogy ha elég sokáig, akár hónapokon át rágódunk Finch anyagain, fogunk találni közvetett bizonyítékokat. De vajon lesz közte olyasmi, amit érdemben felhasználhatnánk egy rendőrségi eljárásban? Már ha egyáltalán kiszúrjuk a hasznos részleteket ebből a pusztító sok állományból.

Nem hagytam, hogy úrrá legyen rajtam a csüggedés. Rácsaptam az asztalomra, és a nap hátralévő részét a szöveges fájlok lapozgatásával töltöttem.

*

Este meglátogattam Pattyt, de még kába volt, így nem sokat tudtam beszélni vele. Másnap reggel, munkába menet is benéztem hozzá. Vittem neki sütit a kórházzal szembeni cukrászdából. Akkor már élénkebbnek tűnt, és el tudtam magyarázni a történteket. Volt, amit a rendőrök által elmondottak alapján is sejtett, de azért az én verziómmal lett teljes a kép. Az elmesélésem végére egy kicsit még Quentin is odasunnyogott a kórteremhez, bár úgy tett, mintha csak rám várna. Nyomatékosan felmutatta felém a karórája számlapját. Távozás közben azért kósza pillantást vetett Pattyre, ellenőrizte, hogy tényleg minden rendben van-e vele.

Hamarosan csatlakoztam Quentinhez a folyosón. Megálltam szó nélkül szokatlanul pedáns aggodalmát, hogy netán elkésünk az irodából.

Mrs Blackhawk már benn volt. Egészen jól haladt a tervezett feljelentés rendszerezésével, bár ebben nyilván az is segítette, hogy Finch és Medlar logikusan mappákba rendezte a netes üzeneteket.

Lerogytam az íróasztalomhoz, és újra megnyitottam Finch pendrive-ját.

- Ugyan mihez kapjak? - Végiggörgettem a számozott mappák sorát.

Tegnap már majdnem kifolyt a szemem az érdektelen szövegek szemezgetésétől. Ma célirányosabban akartam megközelíteni a fájlrengeteget.

Tanácstalanul megbillegtettem integetőmacskám karját. Rárévedtem az aranyszínű cicó tűzpiros mellényére.

- A kék dzseki! - pattant ki ekkor a fejemből a szikra. - Mr Finch honnan szedte, hogy Priya Ross megerőszakolója sötétkék dzsekit viselt? Hiszen végig olyan videót keresett... Vajon miért? Csak véletlen lenne, hogy pont egy ilyen videó létezésének a rebesgetése keltette fel az érdeklődését húsz év után? Aligha. Honnan tudta a sötétkék dzsekit?!

Rákerestem a „kék” szóra Finch mapparendszerében. A kereső túl sok találatot dobott fel a szövegfájlok tartalmából, úgyhogy áttértem a karakteresebb „dzseki” kifejezésre. És egyszerre ott állt előttem feketén-fehéren egy hasznos szövegfájl.

Sebesen átolvastam. Utána összefoglaltam a lényeget a közelben forgolódó Quentinnek:

- Az egyik környékbeli ház lakója, akit Mr Finch pár héttel később leszólított, elmesélte, hogy az ablaka mellett szokott ülni esténként, tévénézés közben. Emlékezett rá, hogy a nemi erőszak éjszakáján is így tett. Egy csörrenés hallatán kipillantott az utcára. Villanásnyi időre látta egy sötétkék dzsekis, fiatal férfi alakját, aki épp elhajított egy üveg üdítőt az utcán. Megmaradt neki az eset, mert felháborító volt számára, hogy az illető szándékosan földhöz vágta az üveget, és hagyta az italt szétömleni a betonon. Nem látszott az arcából semmi, eltakarta a dzseki kapucnija... El is tűnt egy mellékutcában... Kinézhetetlen, halványszínű logó volt a kék dzseki ujján.

Abbahagytam az összegzést, és próbáltam magamban agyalni azon, hogy ez alapján vajon mennyire lehetséges, hogy a legvalószínűbbnek tartott elméletem tényleg stimmel. Ellentmondást sehol sem találtam. Ha pedig megbízhatok a saját következtetéseimben, akkor így már akár haditervet is készíthetnék...

Ekkor csilingelés szakított ki a gondolataim közül. Az agykutató központ egyik belső számáról hívtak. Felismertem, mert már többször volt dolgom Litvin professzor intézményével.

Felkaptam a telefont. A gyors bemutatkozásból rájöttem, hogy a pletykafészek kolléganő hív. Nemrég azért kerestem meg, hogy David Ross és Elle Williams viszonyáról szolgáljon részletekkel.

Futottam a nővel egy kört, amíg előadtam, hogy Litvin igazgató úgy jellemezte őt, mint jó kommunikációjú, kiváló emberismerő és éleslátó munkaerő. És ez alapján mennyire megbízom az ítélőképességében, és mennyire hálás lennék, ha rám szánná az idejét... Szerencsémre, a hölgyemény alig várta, hogy szóhoz jusson.

- Örülök, hogy rákérdez. Mindig is sejtettem, hogy van valami Ross és Williams között - vágott bele. - És az Ön kérdései szépen igazolják is. Szegény Priya, pedig nem ezt érdemli! Olyan kedves nő, és...

- Tessék? - kérdeztem közbe.

- Hát, nem erre kíváncsi? Hogy David Ross és Elle Williams mióta szeretők?

- De, persze, csak egy pillanat! Az elején a „sejtettem” szót használta?

- Igen, miért?

- Pontos ez a kifejezés itt?

Zavarba hozta a firtatás, és habogni kezdett:

- Hát... szerintem, az, de miért?

Nem adtam magyarázatot. Nem kellett viszont sokáig várnom, mert magától is újra beszélni kezdett:

- Nyilván nem lehet száz százalékosan biztosra tudni, mikor kezdődött, de... - Célzatosan ciccegett. - Lássuk, melyik sztori is esett meg leghamarabb? Amikor pár hónapja rajtakaptam a Williams-lányt, hogy egy közös fotójukat nézegeti a telefonján?

- Kompromittáló fénykép volt? - Megnyitottam a telóm jegyzetelő alkalmazását.

- Nem láttam rendesen, de annak tűnt. Mintha David Ross a lány körül legyeskedne az egyik közös prezentációjukra készülve. A válla fölé hajolt, úgy olvasott egy papírt...

Kitöröltem az éppen megkezdett sort.

- És még? - kérdeztem inkább.

- Azóta többször is észrevettem, ahogyan kettesben beszélgetnek.

- Más egyéb?

- Susie mesélte Lenának, hogy Bertram látta őket két hónapja csókolózni a vízautomata mellett. Bár... Bertram meg Lena szereti néha kiszínezni a dolgokat, de legalább egy sejtelmes egymásra mosolygás volt! Várjon csak! Az is lehet, hogy Evára és Joe-ra gondoltak, mert Susie keveri a neveket. Igen, lehet, hogy a vízautomatás smárolás az Eva és Joe.

- Van még más?

- Hopp, eszembe jutott még egy eset! Celeste mondta Ednek, hogy Susie hallotta Lenától, hogy...

- Nagyon szépen köszönöm a segítségét! - Ráböktem a piros telefon gombra.

Újra megnyitottam a gépemen Finch anyagait.

- Ez rövid beszélgetés volt - jegyezte meg Quentin.

- Bőven elég volt ennyi is.

Hosszú órákat töltöttem Finch mappáival, de nem sikerült újabb érdekes részletet kihámoznom belőlük. Beláttam, hogy túl sok időt vesz igénybe az eredménytelen olvasgatás.

Hátradőltem gurulós székemen.

- Min tűnődsz? - kérdezte Quentin, aki szemlátomást nem adta fel, hogy egyszer értelmes párbeszédet alakítson ki velem elgondolkodásom közben.

- Azon, hogy nyilván igazam van.

- Miben?

- Tudod, az elmélet, amit mondtam, hogy körvonalazódni kezdett a fejemben, amikor Mrs Greer rokonai mesélték, hogy a néni hogyan találta a kulcscsomót.

- Bejött?

- Úgy tűnik.

- De hát, ez szuper hír! Megoldottad az ügyet. Már csak fel kell jelentened David Rosst. Vagy az nem elég?

- Az a gond, hogy semmilyen kézzel fogható, rendőrségi ügyben érvényesíthető bizonyítékunk sincs.

- Mindig szoktál találni az eszköztáradban valami ütős trükköt a nyomok előbányászásra - biztatott Quentin.

- Előfordul, igen. De attól tartok, hogy szorít az idő. Az ügyünk egyik szereplője közvetlen életveszélyben van.

- Kicsoda?

- Elle Williams.

Quentin gondterhelt szemüvegigazgatással fogadta bejelentésemet. Miután megemésztette, hitetlenkedve visszakérdezett:

- Miért pont Elle? Úgy képzelem, hogy Elle támogatná David Rosst, amiben csak tudja. Elég elfogultnak tűnt vele szemben, amikor bevallotta nekem a viszonyukat. Ross miért akarna megszabadulni tőle?

- Mégis, mi alapján tűnt neked Miss Williams elfogultnak? - vontam fel a szemöldököm. - Nem csak a féltékenység mondatja veled? Elle úgy fogalmazott Mr Rossról, hogy „ez nem igazi kapcsolat”, és lekicsinylően „rövid légyott”-nak minősítette a legutóbbi együttlétüket! Plusz, ugyebár, veled is ismerkedni kezdett, és őszintének tűnt az érdeklődése. Hol itt a nagy elvakult rajongás David Ross iránt?!

Quentin elismerte:

- Most így belegondolva, igazad van, Elle valóban nem fest úgy, mint aki túl szerelmes lenne Rossba...

- Hát, nem - mondtam rá tömören. Aztán hozzátettem: - Ráadásul utánam is bérgyilkosok koslatnak. Már akkor megtámadtak, amikor még semmilyen személyeskedő lépésre sem ragadtattam magam! Ha kétségbeesett trükkökkel felfedem, mennyit tudok, tényleg minden percem meg lesz számlálva. És ha az utolsó húzásaim sem bizonyulnak elég hatékonynak...

- Mi mást tehetsz?

- Nincs jobb. Kiterítem az összes kártyámat, és meglátjuk, mire elég. Csak szerettem volna éreztetni a helyzet súlyosságát.

Quentin akart még valamit kérdezni, de én már a lila bőrdzsekimet rángattam magamra, és a táskám után kaptam.

- Ti meg Mrs Blackhawkkal el ne mozduljatok az iroda biztonságából! - kiabáltam vissza. - Aki azt gondolná magáról, hogy ráér mászkálni, az inkább foglalkozzon Mr Finch bolti felvételeivel!

A következő pillanatban már a liftnél jártam.

*

Nem lódítottam Quentinnek, tényleg volt még egy-két kártya, amit eddig óvatosságból nem játszottam ki. Most viszont elérkezettnek láttam az időt, hogy mindent bevessek. Ha így sem sikerül bizonyítékokat szerezni, akkor már nem tudom, mi segíthet.

Útközben felmerült bennem, hogy a videóra válaszul egy kémprogramot próbálok küldeni Bondnak - Kip segítségével. Hátha így el tudnám lopni Bond privát adatait, és rábizonyíthatnám a tetteit. De olyannyira valószerűtlennek tűnt a siker, hogy nem villanyozott fel az elképzelés. Aki ilyen rutinosan használ mindenféle illegális felületet, mint „Bond007”, az aligha fog bedőlni egy trójai vírusnak. Talán sikerülne mélyebben beágyaznunk a progit, hogy ránézésre ne legyen nyilvánvaló, mivel erőlködünk - bár abban sem voltam biztos, hogy Kip ilyen magas szintű hackerkedéshez értene. Bond viszont jó eséllyel épp elég tűzfalat és vírusirtót használ ahhoz, hogy kiszűrje. Legrosszabb esetben pedig a szándékunkra is rájöhet, és akkor végképp eltünteti minden informatikai nyomát örökre. Írtam azért pár sort Kipnek, hogy készüljön elő vésztartalékként a trójais húzásra. Ha minden kötél szakad, például kipurcannék, és nem tudnék személyesen tovább nyomozni, akkor ez a trükk még éppen elsüthető.

Mindenesetre más nyomozási eszközeimtől gyorsabb és biztosabb sikert vártam.

Carroll moteljében a portás éppen aludt a pultra dőlve, így elhúztam mellette köszönés nélkül. Hamarosan már az újságírónő szobaajtajánál kopogtam.

Carroll magához képest szokatlan lassúsággal nyitotta ki az ajtót. Még mindig olyan tekintettel bámult maga elé a semmibe, mint egy öt éves kisgyerek, akit nemrég a képernyő elé szegeztek, és végignézették vele a Fűrész horror filmek első hat részét zsinórban. Egyszóval nem sok élet költözött a nő szemébe a Medlar nappalijában folytatott beszélgetés óta.

- Tudunk kicsit beszélni a nyomozásomról? - kérdeztem, jobb híján a Finch-ügyre irányítva a figyelmet.

Carroll szótlanul beengedett. Gépiesen leült az ágyára. Észrevettem valami gyanús fehér por maradványait az ablakpárkányán.

- Bírsz most koncentrálni? - kérdeztem meg, mert egyre kevésbé tűnt egyértelműnek.

Carroll észrevette, hogy a kokain nyomait nézem:

- Az még két nappal ezelőttről van...

Bár ez az információ is elég siralmas volt, de legalább nem jelentette azt, hogy feleslegesen jöttem. A Medlarnál folytatott legutóbbi beszélgetés előtt meg amúgy is láttam már Carrollon, hogy nincsen túl jól. Sejtettem, hogy ilyesmi előzmények okozhatták.

Leültem mellé, és együttérzőn meglapogattam a vállát.

A motel kopott ágytakaróját különböző katonasági anyagok papírjai borították, összekeveredve Carroll olvashatatlan kézírásos jegyzeteivel. Úgy tűnt, hogy Carroll már el is kezdett nyomokat gyűjteni az exe bűnösségéről a korábban összeszedett hadsereges anyagaiból.

- Akarsz a tábori ügyről beszélni? - kockáztattam meg a kérdést.

- Nem. - Carroll hosszan megbámulta az üres minibárt.

Én pedig ekkor kijelentettem:

- Miattad lettem nyomozó.

Meglepetten fordult felém:

- Tessék?

- Amikor tinikoromban olvastam, hogy hogyan leplezted le azt az emberkereskedő hálózatot. - Úgy voltam vele, hogy ha már sikerült kiböknöm ezt az infót, akár ki is fejthetem. Most már mindegy. - Mindig is érdekelt az elhallgatott titkok kiderítése. És megláttam ezt a sztorit a bűnbanda lebuktatásáról... Hogy milyen félelmet nem ismerő és elszánt munka árán tártad fel az üzelmeket, és sikerült egy valódi pozitív változást elérned a világban... Akkor állt össze a kép a fejemben, hogy én is ilyesmivel akarok foglalkozni majd felnőve. Mivel viszont körülbelül zéró írói vénám van, az újságírás szóba sem jött. Váratlanul ugrott be a nyomozás... De nem is ez a lényeg. Csak szeretném, ha tudnád, hogy rám így, ismeretlenül is milyen jó hatással voltál. A helyi rendőrkapitány első gondolata az volt rólam, amikor megismert, hogy nem érti, hogyan lehetséges, hogy nem vagyok már rég rács mögött az én személyiségemmel... Hát, megmondom, hogyan. Úgy, hogy tizenéves koromban találkoztam a hírekben Anita Carrollal! És így kiötöltem egy legalább félig-meddig becsületes munkát, amibe beleforgathatom az energiámat. Nem mondom, hogy mindent a legtisztább eszközökkel csinálok, de legalább nem lettem egy öncélú bűnöző! Pedig nem sokon múlt akkor, fiatal lány koromban, hogy merre billen a mérleg nyelve, mit ne mondjak.

- Hát, sajnálom, hogy így csalódnod kellett bennem. - Ennyi volt Carroll fásult válasza.

- Nem csalódtam. De azért nem bánnám, ha most összeszednéd magad! Mert nagyon számítok rád. És rendkívül sürgős. Emberéletek múlhatnak rajtunk. Az Elle Williams nevű fiatal laboránsnőé és - nem utolsó sorban - a sajátom is. Bond barátunk egyszer már megpróbált kinyíratni engem, és aligha fog késlekedni az újabb kísérlettel. Szóval, nem ártana börtönbe juttatnunk Bondot belátható időn belül.

A halaszthatatlan teendő gondolata az előző szívből jövő szavaimmal együtt végre felrázta Carrollt. Felpattant, és előkereste táskájából a noteszét jegyzetelni.

- Hogyan tudnék segíteni? - kérdezte aztán, készenlétben tartva tolla hegyét a papír fölött.

- Szükségem van valakire, aki jól ismeri az ügyet, akinek vannak kapcsolatai Londonban - soroltam -, aki szeret utazni, és felettébb gyakorlott kikérdezések terén. Ki más juthatna eszembe, mint te?

- Most valami etikátlan húzásra akarsz rávenni?

Elmosolyodtam a gyors visszakérdezésen:

- Néha mondok azért dicséreteket komolyan is, nem csak manipulálási szándékkal. Nem lesz semmi etikátlankodás, esküszöm. Tényleg arról van szó, hogy valaki olyanra van szükségem, aki rutinos nyomozó és kikérdező. Magam mennék, de tartok tőle, hogy nincsen annyi idő, hogy a Föld körül repkedjek. Helyben kell cselekednem.

- Ezek szerint az a terved, hogy elküldesz engem Londonba?

- Jaja.

- De hát, a húsz évvel ezelőtti Finch-ügy már aligha feltárható közelebbről. Pont legutóbb állapítottuk meg...

- Áh, nem, nem - legyintettem. - Nem a régi ügyben kéne meghallgatni valakit.

- Hanem?

- A közelmúlt kapcsán. Egy londoni nőt kellene megkérdezni a magánéletéről. De elég kényes kérdésekről. Nem kockáztathatjuk meg, hogy üzenetekben vagy telefonon keresztül elhallgasson részleteket. Személyes meggyőzés kell, tapintat, empátia, blabla. Vállalod?

Carroll már nyomkodta is a telefonján az egyik légitársaság appját, hogy minél korábbi repjegyet kerítsen. Amikor megláttam, hogy az árakat kezdi összehasonlítani egy online díjkalkulátorban, egyszerre észrevettem magam:

- Rendeld nyugodtan a Lorne Nyomozóiroda kontójára!

Carroll félkézzel a netes adatokat töltögette, a másikkal ismét felkészült a jegyzetelésre, úgy kérdezte:

- Mi lesz a pontos feladatom?

*

Éppen a következő lépésemet tervezve értem oda leparkolt robogómhoz, amikor megcsördült a telóm.

- Halló? - vettem fel a hívást. Nem tudtam, kire számítsak, mert ismeretlen szám volt.

- Én vagyok az. - Ennyit szólt bele egy férfihang.

- Kicsoda? - értetlenkedtem.

Kis csend.

- Fred - mondta végül.

Leesett, hogy Frederick Nakamura rendőrparancsnok hív. Egyből megértettem, miért ügyel rá, hogy ne hangozzon el a teljes neve a beszélgetés során.

- Okés, így már tudom - hagytam rá. - Szóval, mi újság?

- Nem telefontéma - felelte, kellően barátságtalan hangnemben.

Úgy látszik, nem kockáztatja meg, hogy belebonyolódhassunk a hívás esetleges rögzítésébe. Megértettem az óvatosságát.

Aztán azt kérdezte:

- Tudunk találkozni fél óra múlva a Los Días étterem előtt?

Ránéztem a telefonomon a térképre. 25 perc menetidőt jelzett.

- Ott leszek - mondtam, és kinyomtam a hívást. Igaza van Nakamurának, jobb, ha nem adunk muníciót egymásnak a telefonban elhintett kényes részletekkel. Arról nem is beszélve, hogy hivatalosan is lehallgathatják vagy letárolhatják a magas rangú rendőrtisztek hívásait. Mindketten szép kis bajba kerülhetünk, ha a kelleténél többet mondunk.

Így hát, szószaporítás helyett felkászálódtam járművemre, és megcéloztam a Los Días éttermet. Időben odaértem az alsó kategóriás étkezdékkel és büfékkel teletűzdelt utcába. A járókelők alapzaján kívül a konyhák sistergése és csörömpölése töltötte be a környéket.

Futólépésben iparkodtam a Los Días elé. Pont belefértem a fél órába. Mivel Nakamurát nem láttam, az egyik szomszédos büfé ablakánál kértem magamnak egy vörösbabpasztás burritót. Ebben a pillanatban nyílt az étterem ajtaja, és kilépett rajta Nakamura. Tiszti egyenruhában volt. Ellépdelt mellettem szó nélkül, még köszönésre sem méltatott. Amikor viszont közvetlenül mellettem haladt el, hirtelen mozdulattal a tenyerembe nyomott egy összehajtogatott lapot. Aztán sétált is tovább, vissza sem nézve rám. Még a kezén is fehér szövetkesztyűt viselt, nehogy ujjlenyomatot hagyjon a papiroson. Sietősen befordult a sarkon, és eltűnt a látóteremből. Elfojtottam egy mosolyt.

Belesüllyesztettem a zsebembe a papírt, aztán átvettem a büféstől a vegetáriánus burritómat.

Miután elnyammogtam az ebédemet, úgy ítéltem meg, hogy immár feltűnésmentesen foglalkozhatok Nakamura papirosával. Megtámaszkodtam leparkolt robogómnál, és széthajtottam a lapot.

Nakamura kiírta a rendőrségi informatikai laborban a nekem kellő adatokat a Bieber és Scrapper letartóztatásakor lefoglalt rozoga számítógépről.

Volt ugyanis egy elméletem. Az Új Esély portása megemlítette, hogy Scrapper és Bieber az alapítványtól lopta a számítógépét. Feltételeztem, hogy egy ilyen közösségi gépre más adatnaplózási beállításokat alkalmaznak, mint ha magáncélú masina lenne. És hátha Scrapperék elfelejtették letörölni az alapítvány szoftvereit! Emiatt kértem meg Nakamurát, hogy nézzen utána az informatikai eredményeknek.

Igazam lett.

Scrapperék nem figyeltek a gépük beállításaira, így bizonyos - egyébként automatikusan törlődő - beszélgetéseket is eltárolt a rendszer. Elképzelhető, hogy a naplózó szoftver valóban az Új Esély központ régi biztonsági telepítése volt.

A technikusok így helyre tudták állítani például a Mrs Greer meggyilkolásáról folytatott chat-beszélgetést és a később ellenem megrendelt merénylet párbeszédét a „Bond007” nevű fórumfelhasználóval.

A jó hírek csak eddig tartottak. Az üzenetek jellegtelenek voltak: „Bond007” mindössze a célszemélyek nevét és életkorát adta meg. Semmi olyan részletet nem írt rólunk, ami alapján érdemleges következtetést lehetett volna levonni az ismereteire nézve. Főként az árról alkudozott Bieberékkel. Próbálta leszorítani a tarifát, míg a két haver mindent megtett, hogy rábeszélje őt egy-két extra szolgáltatásra. Kirázott a hideg a listától. Nem bántam, hogy Bondnak nem tellett a feláras kínálatra.

„Bond007” hatékony és egyszerű kinyírási módot rendelt. Csak egyetlen különlegesebb információt adott meg: kérte, hogy Scrapperék szerezzék vissza Mrs Greertől a kaszinózsetonos kulcscsomót. A jómadarak még erre is rávertek valami pótdíjat „átvizsgálási költségek” címszó alatt. Pedig az üzeneteik alapján azonnal megtalálták a leütött idős nő táskájában a kulcsokat, szóval semmiből nem telt nekik végrehajtani az utasítást. Ezt követően kizsaroltak még egy összeget Bondtól - itt már meg sem próbáltak úgy tenni, mintha bármilyen jogos alapja lenne, csak fenyegetőztek, hogy máskülönben nem adják át a kulcscsomót. Miután Bond kifizette bitcoinban - nem túl meglepő módon, lenyomozhatatlan virtuális pénzben - a bérgyilkosság összes pótdíját is, már tényleg eljuttatták neki a kulcsokat. Az instrukciók alapján álnév alatt helyezték el egy bekamerázatlan csomagküldő automatában. Ráadásul a költségeket Bieberék állták, így átvételkor nem kellett a csomagért fizetni. Tehát még az átvevő személy bankkártyaadatait sem volt értelme keresgélnem.

Csalódottan elhúztam a szám.

Nakamura tett egy feljegyzést, hogy a labor még nem kezdte el a gép részletes tartalmi feldolgozását. Annyit viszont már megállapítottak, hogy „Bond007” vakvágány. Olyan hozzáféréseken keresztül használja a fórumot, ami lehetetlenné teszi az IP címe visszafejtését.

- Francba... - motyogtam magam elé.

*

Amikor becsöngettem Medlarhoz, ügyeltem rá, hogy úgy helyezkedjek el, hogy ne láthassa bentről, hogy ki a látogatója. Feltételeztem, hogy nem nyitna ajtót, ha tudná.

Így viszont egy idő után meghallottam, ahogyan botra támaszkodva elősántikál. Résnyire nyílt előttem az ajtólap.

- Ne csukja be, könyörgöm! Fontos ügyben jöttem - hadartam azonnal. Már láttam a férfi kéztartásából a kilincsen, hogy lendületet vesz az ajtó belökéséhez.

- Nem hiszem, hogy hallani akarja, amit mondanék magának - szűrte Medlar a foga között.

- Jó, jó, felfogtam, hogy nem ért egyet a Miss Carrollal kapcsolatos nyomozói döntéseimmel. De foglalkozhatnánk a Finch-üggyel?

Halott barátja felemlegetése fenntartotta annyira Medlar érdeklődését, hogy végül mégsem csukott ki.

- Mit sikerült megtudni? - kérdezte inkább.

- Egyelőre még van, ami homályos. Viszont éppen most készülök végleges bizonyítékokat szerezni. Az Ön laptopját kicsit magamnál tartom, amíg letisztázódnak a részletek. Megengedi?

- Felőlem, nyugodtan. Azt csinál a gépemmel, amit akar. Nem bánom, hogy szüneteltetnem kell azoknak a videóknak a nézését. Már elegem volt belőlük.

- Nem csodálom - hagytam rá.

- Gondolom, nem csak a laptop miatt jött. Az előbb valamilyen fontos ügyre hivatkozott.

- Igen, akad itt még valami. Némi segítségre lenne szükségem. De először is egy kérdést kell feltennem. Priya Ross említette, hogy Ön a fejsérülése óta hiába gyógyult fel, célba lövéskor nem tudja megszüntetni a jobb keze remegését. Elvéti a célpontokat. Állítólag viszont csak egészen kicsivel. Pontosan mennyire csorbult a képessége?

Medlar gyanakodva hallgatott. Mintha valami csapdát vagy beugratást sejtene. Én nyíltan visszanéztem rá nagy szemekkel, hogy lássa, tényleg szükségem lenne az őszinte feleletére.

- Erre, ha akarnék sem tudnék válaszolni - mondta végül hosszas megfontolás után. - Először árulja el, hogy álló vagy mozgó célpontra gondol! Milyen testhelyzetből lőve? Illetve, milyen fegyvertípusra, távolságra, napszakra és terepviszonyokra? Járműből kell a lövést leadni? Ha igen, akkor milyen alapsebességnél, gyorsulás vagy lassulás közben, szárazföldi, vízi vagy helikopter...

- Jaj, ne vesszünk el a részletekben! Adjon egy durva becslést tízes skálán, ahol a 10 a régi képessége, az 1 meg az, hogy nem találna el engem itt most az utcán állva karnyújtásnyira.

- Feltételezve, hogy nem fáj a fejem? Mert amikor az a görcsös fájdalom rám tör...

- Fejfájás meg dübörgő hangok meg hasonló zavaró tényezők nélkül. - Gyors tekerő kézfejmozdulattal jeleztem, hogy haladjunk tovább, és adjon végre választ.

- Időjárási viszonyok?

- Átlagos!

- Szélirány, szélsebesség...?

- Csak mondjon egy körülbelüli számot!

- Kilenc - foglalt végre Medlar állást.

- Biztos? Már nagyon kieshetett a gyakorlatból. És nekem egy-két régi sztori alapján úgy tűnt, hogy Ön nem túl szerény, ami a lövészi készségeit illeti... Meg tudja ítélni racionálisan?

- Kilenc. - Medlar hangja megingathatatlan volt.

Ezúttal már elhittem.

- Szuper hír! - csillant fel a szemem. - Akkor tud segíteni.

Már nyomakodtam is befelé a házba, hogy kifejtsem a részleteket, Medlar nem éppen örömmel telt arckifejezésétől kísérve.

- Emberre nem lövök többé - mondta kurtán.

- És egy autó kerekére?

- Talán. - A hangja tartózkodó maradt, de azért beengedett a nappaliba. - Csak ha a jármű nem megy olyan sebességgel, hogy az utasok súlyosabban megsérüljenek az irányvesztéstől.

- Oké. Autókerék lesz. És egyáltalán nem biztos, hogy szükségessé válik majd. Ön csak a biztonsági emberem, hogy nehogy megint olyasmi történhessen velem, mint az előző gyilkossági ügyemben.

Itt vártam a kíváncsiskodást, hogy ugyan mi történhetett velem a korábbi nyomozásom során. Medlar a leghalványabb érdeklődést sem mutatta. Kénytelen voltam magamtól hozzátenni:

- Ott ugyanis az egyik elkövető elrabolt, és elvitt egy erdő közepére a kocsijával. Nem is az első eset volt már, hiszen egy még régebbi ügyemben egy fenyőerdőbe hurcoltak el furgonnal...

Medlar még mindig üres arccal nézett rám. Be kellett látnom, hogy nem fogták meg a nyomozásaim során átélt kalandjaim. Inkább a lényegre tértem, és behívtam a telómon az Agykutató Centrum parkolójának és környékének műholdas képfelvételeit. Odatartottam Medlar orra elé:

- Csiszoljuk ki a részleteket!

*

Beléptem Litvin professzor irodájába. A prof íróasztaláról ezúttal eltűntek a papírstócok, és helyettük óriási folyamatábra lebernyege takart be mindent. Litvin már a látványomra is a gyémántberakásos nyakkendőtűjét kezdte aggályosan igazgatni. Sötét öltönye és mattszürke inge egyszínű hátteret adott a puccos kiegészítőnek.

- Egy pillanatra leülök, de nem tartom fel sokáig - foglaltam helyet a prof asztalával szemközti széken.

- Mivel szolgálhatok, kisasszony?

- Először is, szeretném emlékeztetni, hogy Ön bízott meg a Finch-nyomozással. És igaz, hogy - nem túl meglepő módon - totál félreértelmezte az ügy lényegét, amikor elém tárta... De voltaképpen most is az áll a háttérben, mint a legelején. Meg akarjuk fejteni Mr Finch halálának az okát. És nem csak szimplán megfejteni, hanem felelősségre is vonni azt, aki miatt az elhunyt megkockáztatta, hogy túladagolja magát a tesztkészítményekkel. Mr Finch közvetve emiatt az ember miatt halt meg!

- Elnézést, de miért vezeti be ilyen körülményesen?

- Hát, ööö...

- Kérni akar tőlem egy igen nagy szívességet, igaz?

Nem túl nagy örömömre, Litvin, annak ellenére, hogy általában nem jeleskedett az emberi szándékok értelmezésében, ezúttal fején találta a szöget. Érthető, hiszen sok közös élményünk volt már hasonló helyzetekkel. Kényszerű mozdulatot tettem az egyik hajtincsem megsodrására, végül beismertem:

- Sajnos, erről van szó.

- Nem akarom megbántani, de az ismeretségünk során már épp eleget segítettem a nyomozásaiban.

- Tudom, és végtelenül hálás is vagyok érte...

Litvin hűvösen félbeszakított:

- Mi lenne, ha ezt azzal mutatná ki, hogy nem keres meg több kéréssel?

- Még ezt az egyetlen egyet hallgassa meg, légyszi, légyszi! Mr Finchről van szó! A barátjáról!

- Azt azért túlzás állítani, hogy a barátom volt. Ismertem.

- Akkor is szimpi volt Önnek. Máskülönben nem foglalkoztatta volna Önt az egész eset annyira, hogy magánnyomozóhoz forduljon.

- Csak gyanúsnak találtam.

- Kérem szépen! - kulcsoltam össze a kezemet, és nekiláttam a bociszemekkel pillogásnak. - Mr Finch rengeteg időt áldozott erre az életéből. Végül a testi épségét is amiatt kockáztatta, hogy megoldódjon az ügy. Ne hagyjuk, hogy hiábavaló legyen! Ráadásul, jó okom van feltételezni, hogy halálos veszély fenyegeti az Ön egyik munkavállalóját, az Elle Williams nevű laboránsnőt. Sőt, még az én életem is veszélyben van.

- Az Ön élete mindig veszélyben van. És, legyünk őszinték, általában ki tehet róla? Csakis Ön!

- Hohó, álljunk csak meg ezzel az áldozathibáztatással! - szegtem fel az állam. - Meglehet, hogy akad pár vitatható módszerem, de kétlem, hogy azt érdemelném, hogy gyilkosok vadásszanak rám!

Sikerült Litvint zavarba hoznom éles reakciómmal.

- Elnézést, kisasszony, nem szántam ennyire korlátoltnak és primitívnek az előző kijelentésemet. Rosszul fogalmaztam.

Én továbbra is szemrehányóan meredtem a professzorra.

- Ha tudná, legutóbb is mennyi szörnyűség ért engem ott az erdőben az előző nyomozásom végén! Egészen biztosan nem mondana ilyen durva dolgokat...

Még valami megindító szipogásba is belefogtam, ezzel viszont sajnos elvetettem a sulykot. Átlátszóvá vált a szándékom. Litvin karbafonta a kezét, és újra határozott lett a hangja:

- Nem arról van szó, hogy rosszat kívánnék bárkinek is, de ami elég, az elég. Ha életveszélyt sejt, forduljon a rendőrséghez! Valahol már tényleg határt kell húznunk ezeknek az Ön által kért szívességeknek...

Élesváltással lecseréltem a stratégiámat:

- De, ugye, hogy a kutyákkal kapcsolatban is igazam lett?

Ez kicsit elhallgattatta a professzort.

- Valóban - bökte ki aztán. - Amint az Ön tanácsait követve elmondtam Billnek, hogy számomra tényleg fontos lenne, hogy ne tartsunk még több szőrös állatot, elfogadta. Tegnap este vissza is vitte az új kutyákat a menhelyre.

- Na, látja? Én segítettem! Nem esik meg a szíve rajtam? Csak még egyszer, utoljára...

Litvin vett egy nagy levegőt:

- Halljam, mire lenne szükség! Meggondolom.

- Csak ne akadjon ki nagyon, amikor kimondom!

Litvin igyekezett összeszedett maradni, de porcelánfehér ujjai máris nyugtalanul babráltak a mandzsettájával:

- Parancsoljon!

- Holnap éjszaka betörnék ide, az Agykutató Centrumba.

*

Még egy fontos lépésen tűnődtem, mielőtt hozzákezdenék az igazi akciózáshoz. Aztán rendbeszedtem magam az egésznapos rohangálás után, és hosszan megnyomtam Williamsék csengőjét.

Dean nyitott ajtót. A húga is ott volt a háttérben, éppen a kanapén ülve nézett egy állatos filmet. Dean szokás szerint otthoni kinyúlt pólóban. Elle sem az elegáns munkahelyi öltözékében volt, hanem vastagzokniban és bolyhos almazöld melegítőben. Pont egy jó hangulatú koraesti szieszta közepébe sikerült betoppannom.

- Zavarhatok? - kockáztattam meg. - Elég SOS lenne. Kellene megint egy kis támogatás a nyomozásomban.

Dean húzott egyet a szemöldökén:

- Azért legközelebb jöhetnél más miatt is, nem csak segítséget kérni.

Eltűnődtem, hogy reagáljak-e a flörtölő célzásra. Amikor viszont észrevettem, hogy Elle a bátyja mögött szívet formáz az ujjaival, és rám mosolyog, beláttam, nem tudok úgy tenni, mintha nem hallottam volna meg.

- Sajnálom - mondtam halkan. - Tudom, hogy nem a legjobb belépő, hogy megint szívességekért kuncsorgok. De tényleg sürgősen le kell zárnom a nyomozási ügyemet.

- Jó, persze, csak vicceltem - állt félre Dean, hogy be tudjak menni. - Kérsz enni vagy inni valamit?

- Abból a finom muffinból van még esetleg? - kérdeztem vissza mohón.

- Sajnos, elfogyott. - Dean segített helyet keríteni a fogason a bőrdzsekimnek. - A legutóbbi kenyérsütésünkkel meg egy időre kiéltem a kreativitásomat, szóval most nem készítettem új kajákat. De ha legközelebb jössz, sütök neked. Mi a kedvenced?

- Rád bízom, lepj meg!

Utólag beláttam, hogy a válaszom hangsúlya egy fokkal évődőbb stílusúra sikeredett a kelleténél. Ugyanis Elle szája már fülig ért, és Dean arcán egy pírfolt kezdett megjelenni.

- Öhm, melyik nap szeretnéd? - kérdezte Dean, egyre nagyobb zavarban.

- Meglátjuk, milyen sikert érünk el ebben az életveszélyes ügyben - mondtam gyorsan. - Térjünk is a lényegre!

Leültem Elle és Dean közé a kanapéra.

- Szükségem van mindkettőtök segítségére - jelentettem be. - Tudom, hogy elég sokkoló, amit most mondani fogok, de nincsen értelme szépíteni.

- De miben segíthetnénk? - sürgetett izgatottan Elle.

Én pedig nem teketóriáztam, hanem kivágtam:

- Mi hárman holnap be fogjuk bizonyítani, hogy David Ross egy gyilkos.

39. fejezet: A terv

Elle és Dean kellően leesett állal ült mellettem a bejelentésemet követően. Elle kinyitotta a száját, mintha kapásból ellenvetést akarna tenni, de aztán annyira le volt döbbenve, hogy mégsem jutott szóhoz.

- Mi folyik itt? - nyögte végül Dean. - Eddig nem az volt, hogy egy gyógyszerlopás miatt nyomozol?

- Azóta kicsit átalakult az ügy - ismertem el. - Ugyanis a valódi bűntény nem a tesztkészítmények lenyúlása volt. Hanem egy ártatlan látogató megölése! Aki csak vissza akart adni egy talált kulcscsomót, ami a Mr Finch által okozott zavarban esett le...

- Kizárt dolog, hogy a munkahelyemen ilyesmik folyjanak! Méghogy David Ross a vendégeinket gyilkolászná! - szögezte le ekkor Elle, már ő is visszanyerve a hangját. - Ha tudnád, Litvin igazgató milyen aggályos, törvénytisztelő ember! Már amiatt is megrovásban részesítette Davidet, hogy Dave a biológiai úton lebomló pohár helyett hagyományos műanyagot tett a kávégépbe. Az igazgató úr biztos, hogy semmiféle Dave által elkövetett súlyos bűncselekményt nem tussolna el! Meg hát, Dave sem hinném, hogy...

- A-a! - ingattam a fejem, és elfojtottam a további hüledezést. - A gyilkosság nem a kutatóközpontban történt, semmi köze Litvin profhoz. De talán jobb lenne, ha az elején kezdeném. Ígérem, hogy amint dióhéjban elmondom, mit derítettem ki, ti is egyből látni fogjátok a lényeget.

- Dave akkor sem...

Felemeltem a kezem, visszakérve a beszéd lehetőségét, és Elle végül rám hagyta. Dean is nagyokat pislogott a háttérben, viszont ő sem szólt közbe. Hozzáfoghattam végre a magyarázathoz:

- Arról van szó, hogy a piackutató hölgy, Mrs Greer észrevett a tesztgyógyszerekről szóló nyílt előadás alatt egy lehulló kulcscsomót. Valaki zavarában elejtette. Ezt az illetőt titkon annyira feldúlta Ambrosius Finch váratlan felbukkanása, hogy nem figyelt eléggé a holmijaira. Így a kulcsok a padlón kötöttek ki, és Mrs Greer a prezentáció végén udvariasan vissza akarta adni.

- Ki ejtette el a kulcsokat? - kíváncsiskodott közbe Elle.

- Nyilván Priya Ross. - Sietős hangsúllyal mondtam, mintha lényegtelen részletről lenne szó. Hozzáfűztem azért félvállról egy gyors indoklást: - Véletlenül voltak nála a férje kulcsai, és amikor Mrs Greer vissza akarta neki adni a kulcscsomót, Mrs Ross nem ismerte fel. Azt hitte, nem az övé, visszautasította. Így ott maradtak Mrs Greernél a kulcsok. És David Ross, amint a feleségétől később megtudta, hogy Mrs Greer hazament a kulcsokkal, bepánikolt. Villámgyorsan elrendelte online a hölgy meggyilkolását. Mert azonnal vissza kellett kapnia a kulcsokat, anélkül, hogy személyesen belekeveredne, és hirtelen nem volt jobb ötlete...

- Mégis, miért tett volna ilyet? - kérdezett bele ezúttal Dean. - Mi olyan értékes egy kulcscsomón?

- Bizonyíték volt rajta egy rakás általa elkövetett bűncselekményre - feleltem a lehető legtömörebben.

A testvérek természetesen tudni akarták a részleteket:

- Bizonyíték? Milyen bizonyíték?

- Ha jól gondolom, akkor egy szétnyitható kaszinózseton. Egy kívülről egyszerű pókerzsetonnak kinéző dísz, ami félbe szedve pendrive-ként használható - magyaráztam. - De ez csak az én személyes tippem, és az a gyanúm, hogy már sosem fogjuk megtudni az igazat. Mr Ross, amint visszaszerezte a kulcscsomót, bizonyára minden kiegészítőt eltüntetett róla. Ha cseppnyi esze is van, totálisan megsemmisítette a zsetont. A pendrive-teóriám így valószínűleg csak egy elmélet marad. Mindenesetre, jobb ötletem nem nagyon van. Ugyan mi más keverhette volna annyira nagy bajba a kulcscsomó gazdáját, hogy ilyen kétségbeesett és szélsőséges lépésre kelljen ragadtatnia magát?

- Hát, még így sem értem - húzta össze Dean a szemöldökét. - Én, ha leejtenék egy számomra fontos tárgyat, és valaki megtalálná, egyszerűen felkeresném az illetőt. Megköszönném a segítségét, és visszakérném a tulajdonomat. Meg sem említeném, hogy bármi fura van vele, csak zsebre vágnám, és húznék haza.

Teljesen felé fordultam, és átható pillantást vetettem rá:

- És megkockáztatnád, hogy az illető esetleg rájön, hogy a pendrive-on csücsülő rahedli sok törvénysértő videó mind a tied? Amennyiben már belenézett...

- Ez valóban kínosnak hangzik - motyogta Dean, lesütve szemét tekintetünk váratlan összefonódásától. - De meggyilkolni egy ártalmatlan, segítőkész kívülállót akkor is túlzásnak tűnik...

- Ne felejtsük el, hogy Mrs Greer látta, ki ejtette el a kulcscsomót - emlékeztettem a férfit. - Tehát, amennyiben a hölgy felfedezné az álcázott pendrive-ot - vagy akár csak később is bármilyen formában értesülne a létezéséről -, össze tudná kapcsolni az illegális tartalmakat egy közeli hozzátartozóval. Nem lehetett lacafacázni. Azonnal el kellett hallgattatni őt, és visszaraboltatni a kulcscsomót. Persze, a gyilkosság elrendelője nem tudhatta, hogy Mrs Greer nemhogy nem ismerte fel a rejtett pendrive-ot, hanem jóhiszemű tudatlanságban a kulcsok visszajuttatásán munkálkodott. De még így is ketyegett az óra. Bárki más is észrevehette volna, hogy kettévehető a zseton. Bárki megnézhette volna a pendrive-ot. Haladéktalanul vissza kellett szerezni, mindenre elszánt bűnözők segítségével.

- De miért tartana David Ross kompromittáló videókat a kulcscsomóján? - Dean még mindig nem nézett ki túl meggyőzöttnek. - Erre ugyan mi oka lenne?

Megjelent egy hűvös félmosoly az arcomon:

- Egy vakmerő és pofátlan bűnözőről beszélünk. Valaki olyanról, aki képes akár az asztal közepére is kitenni az álcázott videóit - vagy mondhatjuk úgy is, hogy a trófeagyűjteményét - a kulcsaival együtt. Akit szórakoztat, hogy ország-világ előtt villogtathatja... Csak mert ettől nagyobb arcnak érzi magát. Nem feltétlenül kell logikus okokat keresni. Viszont nekünk pont ez az aránytalan önhittség és mások lebecsülése lesz a segítségünkre. Ki fogjuk használni a gyilkosunk személyiséghibáit, és túljárunk az eszén. Mit szóltok?

Lendületem egyelőre nem ragadt át Williamsékre.

- Mégis, hogyan következik ebből az egészből, hogy Dave az ominózus kulcscsomó tulajdonosa? - akadékoskodott most Elle.

Azonnal érkezett a feleletem:

- A póker már önmagában is figyelemfelkeltő, nem igaz? Ki más használna zsetondíszt a kulcscsomóján, mint egy szenvedélyes kártyajátékos? Bár ezt nyilván tovább lehetne még gondolni, de maradjunk az egyszerűbb válaszoknál! És voltaképpen a ti segítségetekkel jutottam el a helyes felismerésig! Még jó, hogy Dean megemlítette Mr Ross kártyahobbiját. - Küldtem egy ezúttal már vidorabb mosolyt a fiatal férfi felé, aki zavarában átrendezte ülő pózát a kanapé szélén. Hozzátettem: - Különben még jó pár kört futnom kellett volna, mire tisztán látok. Ja, és azért az is sokat elárult Mr Ross jelleméről, amikor megtudtam, hogy viszonya van Elle-lel. Köszönöm, hogy őszinték voltatok! Pedig nem szívderítő dolog egy olyan közeli barát ellen, mint nektek David Ross, terhelő információkat átadni egy magándetektívnek. Tisztában vagyok vele, hogy milyen nehéz.

- Nem gondoltuk, hogy gyilkosság vádját akasztod a nyakába - dünnyögte Dean. - Ha tudtuk volna, hogy ilyen súlyos bajba keverhetjük őt azzal, hogy megemlítjük pár apróbb botlását...

- Gondolod, hogy akkor el sem mondtátok volna? - kérdeztem bele. - Mert én a magam részéről biztos vagyok benne, hogy akkor is ugyanígy tettetek volna.

- Hát, valószínűleg akkor is kötelességünknek éreztük volna megosztani - hagyta rám Dean. - De komolyabban aggódtunk volna, mi lesz Dave-vel.

Egy kis időre mindhárman hallgatásba burkolóztunk. Aztán váratlan erővel összeütöttem a tenyeremet:

- Akárhogyan is, Mr Ross most már benne van a szószban. És szükségem van a segítségetekre a végleges bizonyítékok megszerzéséhez. Van ugyanis egy elméletem.

Ekkor már mindketten megfeledkeztek az ellenvetéseikről, és figyelő tekintettel függtek a szavaimon.

- Úgy gondolom, hogy Mr Ross bizonyítékot őriz a bűnösségéről az Agykutató Centrum területén - folytattam, lehalkítva kissé hangomat, feszültségnövelő suttogássá alakítva szavaimat. - De legalábbis közvetett nyomot vagy árulkodó apróságot! Alaposan végiggondoltam. Teljesen valószínű, hogy így van. Ami fontos vagy veszélyes, azt nem tarthatja az otthonában, ahol három eleven gyerkőc és egy gyanakvó feleség bármikor belebotolhat. Főleg a kulcscsomós fiaskó után! Pár kétes tárgya viszont csak tán akad még! Hol máshol tárolná, mint a jól elzárt munkahelyén? Persze, nem száz százalék, de mondjuk, kilencvenkilenc.

- Hát, ez éppen talán elképzelhető... - kezdte Dean lassan.

Nem hagytam, hogy újabb kétségekkel álljon elő. Sietősen mondtam is tovább:

- Pár lehetőséget kizártam. A munkahelyi számítógépén nemigen lehetnek számunkra hasznos adatok. Korábbi nyomozásaimból tudom, hogy rendkívül sok a tartalomszűrő szoftver a kutatóközpont gépein. Mr Ross aligha kockáztatná meg, hogy beteges videókat nézegessen vagy más kompromittáló tevékenységekbe bonyolódjon rajtuk.

Elhessegettem az egész felvetést.

- A magánkészülékeiről és az otthoni gépéről nyilván minden kétesebb használat után eltünteti a ténykedései nyomát - legyintettem még egyet. - Ezért nem repülünk rá a számítógépekre és okoskütyükre. Biztosan van viszont olyan tulajdona, ami egy nyomozás során elemezhető lehet. Akár egy régi kedvenc ruhadarab... jellegzetes színnel vagy logóval... ami netán korábbi bűncselekményekhez tudná kapcsolni őt... vagy pár jegyzet...

Elhallgattam. Egy darabig az alsó ajkam szélét rágcsáltam gondolataimba merülve. Aztán felnéztem, és újra megszólaltam:

- Az íróasztala vagy más ilyen általánosan hozzáférhető tároló nem jöhet szóba. Ott hosszabb időre biztosan nem hagyna gyanús dolgokat. De egy jól lezárt, csak általa nyitható hely? Találkoztam már ilyesmivel a nyomozói pályafutásom során. Legutóbb például egy férfi nem akarta, hogy a takarítónője neadjisten piszkálja a fickó bizarr fájlgyűjteményét, ezért egy pendrive-on tárolta az adatait, és a konditermes öltözőszekrényében zárta el. Igen, igen. Ha át tudnám kutatni Mr Ross öltözőszekrényét... Megtudtam ugyanis Litvin professzortól, hogy a laboros munkatársak mindegyikének két, névre szóló öltözőszekrény jár!

Elle egyből bólintott:

- Igen, nekem is. Egy az egyéni védőfelszereléseknek és munkaruházatnak, egy pedig a privát holmik tárolására. Dave-nek ugyanígy kettő van.

- Nos, ezt a két David Ross-féle szekrényt kéne átvizsgálnom némi segítséggel - közöltem, immár újra energikusan. - Holnap, munka végén, amikor Mr Ross kijön a férfi öltözőből, és befejezte a szekrényei használatát, Elle elcsórná tőle a kulcsokat.

- Micsoda?! - kérdezte Dean és Elle egyszerre.

- Bocsi, tudom, hogy ez így elég durva elsőre - mentegetőztem. - De ez a tervem egyik kulcsfontosságú eleme. Egyedül Elle tud kellően bizalmas közelségbe férkőzni ahhoz, hogy feltűnésmentesen lenyúlhassa Mr Ross szekrénykulcsait. Csak ő van ennyire jó viszonyban vele.

Tartottunk fél perc szünetet, amíg mindenki a kijelentéseimet mérlegelte.

- Nem veszélyes ez? - kérdezte egyszer csak Dean. - Dave, miután már elvesztette egy kulcscsomóját, nem fog azonnal rosszat sejteni, ha újabb kulcsai tűnnek el? Nem kockáztatnánk így hugi biztonságát?

Bár a kérdés teljesen magától értetődő volt, engem mégis készületlenül ért. Nem számítottam rá, hogy Deannek kapásból eszébe jut. Bár eddig sem tartottam őt butának, most kénytelen voltam elismerni magamban, hogy valóban vág az esze.

- Hm, jogos aggály - motyogtam, nem túl lelkesen, hogy egyből kezdenek kiviláglani a tervem kidolgozatlanabb pontjai. - Viszont olyan gyorsak leszünk, hogy Mr Rossnak nem lenne ideje bármit is elkövetni Elle ellen. Utána meg már David Ross mehet egyenesen a sittre a bizonyítékainkkal. De még legrosszabb esetben is - ha netán nem találnánk semmi hasznosat - feltűnésmentesen visszajuttathatjuk másnap reggel a kulcsait. Tényleg villámgyorsan lepörgetjük az egészet. Elle holnap munka után megszerzi a kulcsokat. Utána ő jó biztonságosan bezárkózik itthon. Mi ketten pedig, amint kiürül az Agykutató Centrum, belógunk éjszaka, és megnézzük a két szekrényt. Ennyi, kész is vagyunk.

- Mi ketten? - érkezett Dean újabb, még megrökönyödöttebb kérdése.

- Igen. Elle-t a terv ezen részéből kihagyjuk, nehogy veszélybe sodorjuk az állását. Itt jössz te a képbe. A helyzet az ugyanis, hogy pillanatnyilag két irodai segédem van a nyomozásaimhoz. Az egyikükre egy pszichós bűnöző vadászik a szigorított fegyházból, a másikuk pedig egy nyugdíjas mama. Totál alkalmatlanok arra, hogy éjszakai betörésekre és veszélyes terepekre kísérjenek. Segítségre viszont biztosan szükségem lesz, mert egyedül nem fogok tudni bejutni. Az Agykutató Centrum híres a biztonságáról. Ráadásul, két szekrényt kell megvizsgálnunk - párhuzamosítunk kell a feladatokat, hogy mielőbb végezzünk. Arra gondoltam, hogy mi ketten mennénk.

- De akkor is, miért pont én? - értetlenkedett tovább Dean.

- Jaj, ne legyél már ilyen! - csapott Elle játékosan a bátyja karja felé. - Most csak ki akarod kényszeríteni, hogy Frida elárulja, hogy kezd megkedvelni téged! De úgysem fogja bevallani itt előttem. Fogadjunk, hogy azt fogja most válaszolni, hogy...

- Nem volt jobb ötletem - mondtam gyorsan.

- Hogy nem volt jobb ötlete - fejezte be Elle velem egyszerre, csengő kacajjal.

Megpróbáltam a lehető legtempósabban túljutni ezen a közbevetésen.

- Szükségem van egy jó fizikumú segédre - magyaráztam -, aki után például nem koslat a megyénk legmegátalkodottabb sittes bűnözője. És akiben maradéktalanul megbízhatok. Ki más jutna eszembe?

- Nem értek a betörésekhez, besurranásokhoz - tiltakozott Dean, de azért nem annyira határozott hangon, hogy egyből reménytelennek ítéljem meg a helyzetet.

- A tolvajkulcsos részeket megoldom én - ígértem. - Mindent, ami szaktudást igényel.

- Akkor viszont lehet, hogy nem is tudnék hasznot hajtani?

- Dehogynem. Őrt állni, akadályokat elhárítani, megfigyeléseket végezni, az egyik szekrényt átkutatni, amíg én el vagyok foglalva a másikkal...

Elle közbeszólt, ismét Deant froclizva:

- Miért vonakodsz? Itt lenne az alkalom, hogy végre kitüntesd magad, és valami hősieset hajts végre Frida előtt.

- Hugi, te nem akarod inkább az antilopokat nézni? - bökött Dean a könyökével a tévé irányába.

Elle csak somolygott, és nem fordult a képernyő felé.

Dean hozzátette:

- Kétlem, hogy bejönnék Fridának egyetlen közös nyomozós kaland miatt.

- Miért? - felelt a húga. - A neten láttuk a Sorbet-show régi visszajátszásában, hogy Frida korábban a helyi rendőrkapitánnyal járt. Biztosan tetszenek neki a keménykedő pasik.

- Légyszi, fordítsuk komolyra a szót! - kértem, már egyre feszélyezettebben. - Egy gyilkost próbálunk elkapni. Az ügy súlyossága nyilvánvalóan nem arányos az én piti személyes vonzalmaimmal.

Az utolsó mondatom hatására Dean tekintete újra rajtam állapodott meg.

- De igaza van huginak? - kérdezte csendesen.

Felsóhajtottam. Muszáj lesz választ adnom.

Raul Gomez kapitány nem a munkaköre miatt tetszett meg. Sőt, ha valami el tudta volna venni a kedvem tőle, az valószínűleg pont a rendőri minősége lett volna. Tény, hogy párszor megmentettük egymás életét az évek során, de már jóval azelőtt beleszerettem, hogy bármilyen heroikus ügyködés közben láttam volna őt. A személyisége és a kisugárzása fogott meg, és egyáltalán nem holmi látványos műmájerkedések. Szóval, nem. Elle-nek a legkevésbé sem volt igaza. Ezt viszont Williamsék nem sejthették.

- Nem érzem túl ízléses dolognak az exemről beszélgetni - sütöttem le a szememet jó feltűnően. - De tény, hogy mindig is vonzott a bátorsága... És hogy veszélyhelyzetekben olyan talpraesett, mint egy akcióhős...

Kínos, nem kínos, nem láttam biztosabb utat a céljaim eléréséhez.

Elle erősen meglökte a bátyját.

- Oké, oké - adta meg magát Dean. - Segítek, na.

Fellélegeztem.

Aztán betartottam középre a tenyeremet, és lelkesen belecsaptak.

- Na, lássuk a tervünk részleteit!

40. fejezet: Az Agykutató Központban

A nagy akciónk előtti napközbent meghagytam Deannek és Elle-nek, hogy egymás között átbeszéljék a terv részleteit. Én az irodámban ténykedtem. Jobb híján a Finch által összegyűjtött bolti biztonsági kamerák végtelen sok felvételét böngésztem. Bár rengeteget megnéztünk már Quentinnel, még mindig maradt bőségesen az elkövetkező hetekre is. Egyelőre nem találtunk hasznosat.

Délután kaptam egy üzit Elle-től, hogy sikerült megszereznie az egyik kulcsot David Rosstól. Sajnos, csak a védőruhák szekrényéhez valót. Azt írta, hogy a másikat nem tudta feltűnés nélkül kicsempészni a pasas zsebéből. Lelkesen pötyögtem be a választ, hogy ez is tökéletes eredmény, és köszönöm szépen a segítségét. Utána már nekiálltam a betörőcuccaimat előkészíteni az éjszakai küldetésre.

Elindultam, hogy hazafelé legyen időm teletankolni a robogómat, és otthon átöltözhessek betörő göncbe.

Egy pillanatra még megálltam az irodaajtóban. Visszanéztem Mrs Blackhawkra és Quentinre.

Quentinre először vetettem egy megrovó pillantást, és kezdtem volna morogni, amiért épp az előbb sündörgött fel a boltból egy egyedül tett kiruccanás után. Amikor viszont megláttam a szatyrában, hogy pár szál virágot és Patty kedvenc csokiját vásárolta, inkább meg sem mukkantam.

Szokatlanul megilletődött lehettem, mert azt is sikerült megállnom szó nélkül, hogy Mrs Blackhawk zsebkendőt hímez munkaidőben.

Végül mégis megtörtem a csendet:

- Mammer, ugye, megvan még a kulcsa a házamhoz? Ha netán Önnek kellene a jövőben etetnie a csincsilláimat és az achátcsigáimat…

Mindketten döbbenten kapták fel a fejüket. Aggódó tekintetüktől kísérve tűntem el a lift irányában.

*

Beöltöztem sötét ruházatba. Fekete pamutpólóba, csőnaciba. Az éjszínű műbőrdzsekimet dobtam fel, így kivételesen tényleg semmilyen élénk szín nem volt rajtam. Az öltözet kellően rugalmas anyagú és kényelmes volt ahhoz is, hogy gyorsan és hangtalanul tudjak mozogni benne.

Amint mindent ellepett az éjszakai sötétség, célba vettem az Agykutató Centrum címét.

Leparkoltam a külső vendégparkoló legtávolabbi részén. Ez kellően messze volt az épülettől ahhoz, hogy ártalmatlannak tűnjön az árnyékos szegletben letámasztott robogóm. Dean is előbukkant a legközelebbi utca felől, ő gyalogosan. Percre pontosan érkezett.

Nyugtalanul dörzsölte karját, pedig nem is volt annyira vészesen hideg.

- Baromi sötét és csend van - motyogta maga elé.

- Örüljünk neki!

Bizonytalanul bólintott.

- Van kesztyűd? - kérdezte tőlem.

- Naná! - Elővettem a csomagot, és védőkesztyűt húztam. Láttam, hogy ő már előre gondoskodott a sajátjáról: a zsebéből előhalászott egy pár fekete kesztyűt.

- Készen állsz? – néztem rá várakozón.

- Azt hiszem, igen - válaszolta nem túl meggyőzően. - De nekem azért nem olyan hétköznapi dolog betörni valahová, mint neked.

- Nem lesz semmi gond. - Az illegális ügyleteimre tett utalást inkább figyelmen kívül hagytam. Nem tudtam eldönteni, hogy szemrehányó felhanggal mondja, vagy épp hogy tetszik neki a dolog, de egyikre sem lett volna kedvem reagálni. - A húgod átküldte nekünk a biztonsági kamerák térképét, el tudjuk kerülni a feltűnést.

Dean ettől sem festett különösebben ellazultnak.

- Az lenne a legjobb, ha a mobilunkat kinn hagynánk - mondta hirtelen. - Ha mégis kiderülne, hogy betört valaki az Agykutató Centrumba...

- Á, nem fognak rájönni!

- És ha mégis? Ha bevinnénk magunkkal a telefonokat, a készülékek jelei alapján simán kikövetkeztethető, hogy benn tartózkodtunk, nem? Ne látsszon, hogy az éjszaka közepén tiltott területre hatoltunk be!

- Miért gyanakodna ránk bárki? - ráztam a fejem. - Senki nem fogja a telefonunk helyzetét vizsgálgatni. Szerintem, magunkkal vihetjük.

- Inkább hagyjuk itt! - ragaszkodott Dean az elképzeléséhez. - Sokkal nyugodtabb lennék.

Egy fél percig csendben mérlegeltem.

- Nem tetszik ez nekem - mondtam végül. - Telefon nélkül rendkívül kiszolgáltatottá válunk.

- Ott leszünk egymásnak.

Tétován elmosolyodtam, és nem tudtam mit felelni. Dean elismételte:

- Nem akarom, hogy bizonyítható legyen, benn jártunk. Már így is túl mélyen belekeveredtem hugival az illegális nyomozásodba...

- Jól van, legyen! - adtam meg magam. - Itt hagyjuk a telefonunkat a robogóm csomagtartó dobozában, és az akció végeztével felvesszük. Megfelel?

Dean feszült arckifejezése oldódott kicsit:

- Remek, köszi.

Kivettem a dobozból a mini-betörőkészletes ládámat, és a helyére bedobtam a zsebemből kihúzott telót. Dean még nyomkodott a sajátján egy sort.

Készültem a vállam köré rögzíteni a kellékes doboz tartópántját, amikor megrezdült a zsebemben a másik telefonom. A következő pillanatban pedig csipogásra fakadt.

Rájöttem, hogy Dean csörget engem a közösségi médiás ismerősei között.

- Jaj, el is felejtkeztem a tartaléktelefonomról! - sóhajtottam fel. Magamban megállapítottam, hogy a fenének kellett bejelentkezve maradnom az üzenetküldő appjaimon. Vagy legalább a hangerőt előre levehettem volna. Csak hát, nem számítottam kapásból ilyen hűhóra a telefonok körül. Az sem volt túl jó jel, hogy Dean máris kétségbe vonta az őszinteségemet.

Lazának álcázott csuklómozdulattal beleejtettem a második telót is a csomagtartó dobozba.

- Megnyugodtál? - kérdeztem aztán. - Így már tényleg egyikünket sem lehet a tiltott területekhez kötni. Bár engem nem zavart volna, ha marad nálam egy-két teló. Nem félek a tartózkodási helyem bizonyíthatóságától. Gázosabb helyzetekből is kimagyaráztam már magam.

- Így a biztos. Bocsi, ne vedd rossz néven! Nem ismerjük egymást olyan régóta, hogy megállapíthassam, nem adnál-e ki egy rendőrségi eljárás során, ha sarokba szorítanának a zsaruk. Szóval, rólad sem szeretném, ha kiderülne, hogy benn jártál. Nem viszünk telefont.

Úgy döntöttem, nem feszülök be még jobban a kérdésen. Már így is furcsa bizalmatlanság kezdett kialakulni közöttünk.

- Jó, jó, a telók kinn maradnak - mondtam gyorsan. - De egyébként, nyugi, nem arra készültem, hogy betörés közben szelfiket lőjek Litvin igazgató íróasztalán fetrengve. Vagy reels videókat posztoljak a tesztállatokkal. Senki nem fog ránk gyanakodni.

Dean megpróbált elmosolyodni, de nem tűnt szívből jövőnek. Tettem egy kísérletet, hogy nyíltabbá tegyem a viselkedésemet.

- Ezt nézd meg! Hoztam magammal könnygáz sprayt. Bár kétlem, hogy biztonsági őrökbe botlanánk, hiszen atom óvatosak leszünk. - Felmutattam azért Dean felé a medveriasztó flakont, szavaim alátámasztására. - Ugye, milyen menő? Beteszem ide a dzsekim oldalzsebébe. Ha mégis kellene, és te kapcsolsz kettőnk közül gyorsabban, vedd ki nyugodtan!

Jó feltűnően megmutattam neki, melyik zsebben fogom tárolni a sprayt. Utána rákérdeztem:

- Nálad van önvédelmi eszköz?

- Hát, én nem készültem ilyesmire. Egy bicskát eltettem, de csak drótok átvágására. - Meglapogatta a farmernadrágja jobb zsebét.

- Szerintem sem kell fegyverekre hagyatkoznunk - helyeseltem. - De azért hasznos, ha tudjuk, mink van. Más egyéb?

- Nem hoztam mást. Kellett volna?

- Nem - válaszoltam tömören. - Jók leszünk így, mehetünk.

Felhurkoltam a vállamra a szerszámos dobozom tartószíját, és elindultunk a parkolón keresztül. A távolban előttünk fekete kockákként sejlettek fel a sötétben az agykutató központ különböző épületei. Egy külső és egy belső udvar kerítésén is át kell még vergődnünk, hogy a közelükbe juthassunk. Mégis, már az éjfekete tömbök látványa is izgatott várakozással dobogtatta meg a szívemet.

Amikor egy kis időre sikerült lemaradnom Dean háta mögött, átcsúsztattam a medvesprayt a másik oldali zsebembe. Épp eligazítottam a műbőrdzsekit, amikor visszafordult hozzám:

- Szerinted, mit fogunk találni? Milyen bizonyítékot?

- Sajnos, nem is biztos, hogy lesz ilyesmi - adtam kitérő választ.

- De minek örülnél legjobban?

- A pókerzsetonos pendrive-nak - mondtam ki. - De az már megsemmisült. A Mrs Greer-fiaskó után nyilvánvalóan el kellett pusztítani, bármennyire is kedves volt a tettes szívének. A második legjobb talán egy kompromittáló feljegyzés lenne. Olyasmi, amit csak az elkövető tudhat. Egy efféle információ őrizgetése végképp betenné a kaput Mr Rossnak, nem igaz?

- És mi lenne ilyen adat szerinted?

- Hát, ha csak az elkövető tudhatja, akkor én mégis honnan szedném? - Rákacsintottam Deanre, és végre sikerült megnevettetnem.

Mindketten jobb kedvűen, ruganyosabb léptekkel érkeztünk az agykutató központ telkét elkerítő első kerítéshez. Ott viszont újra elkomolyodtunk.

Ez még csak egy aránylag alacsony, bő egy-ember-magas betonfal volt. Ahogy megérintettem tenyeremmel, a kesztyű anyagán keresztül is éreztem a rücskös hidegséget. A fal tetején futott ugyan néhány elektromos szál, de Litvin kikapcsoltatta a kedvemért. Valószínűleg azzal győztem meg, hogy ha nekem kell rövidre zárnom a kerítést a saját módszereimmel, körülbelül hatvan százalék esély van rá, hogy bekrepál az egész flancos rendszer. Biztos, ami biztos, teszteltem azért a betörődobozomból előkeresett feszmérő felnyújtásával. Épphogy elértem a huzalokat.

- Ez OK, nem áll áram alatt - tettem gyors jelentést Deannek, miközben elcsomagoltam a kütyüket. - Akkor akár fel is mászhatunk. Segítesz?

Nem kellett neki kétszer mondani. Jó szorosan átkarolta a derekamat, és megemelt.

Én nem feltétlen ilyen bizalmas fizikai érintkezésre gondoltam. Beértem volna például annyival, ha összefűzi a tenyerét, és belelépek. De nem tettem szóvá, csak igyekeztem minél tempósabban felkecmeregni a fal tetejére. Megragadtam az utánam mászó Dean karját, és segítettem neki felhúzni magát mellém. Átbújtunk a drótok között. Nagy huppanással kötöttünk ki a külső udvar füvén.

A pillantás, amelyet ezúttal váltottunk, már mindkettőnk részéről tele volt feszültséggel. Mostantól jóvátehetetlenül tilosban jártunk.

- A nyílt terepen keresztülfutunk, amilyen gyorsan bírunk - leheltem az instrukciókat -, aztán annál a kerekre nyírt bokornál megállunk.

Meglódultunk, és valóban elrohantunk a bokor takarásáig. Ott szusszantunk kicsit. A formára vágott ágak hosszúkás, hegyes levelei nyugtalanul megzizzentek, amikor a tövéhez odaugrottunk.

Kilesve újra felmértem a terepet.

- Nincsen más fedezék a belső kerítésig, úgyhogy odáig megállás nélkül szaladunk. A másik opció, hogy laposkúszásban óvatoskodunk a fűben csigatempóban. Ez viszont aránytalanul sok időt venne igénybe, szóval rajt!

Nem vártam Dean válaszára, hanem elszáguldottam a sokláb magas drótkerítésig. Gondolatban megállapítottam, hogy Litvin akár valami börtönt is üzemeltethetne ezekkel a védelmi rendszerekkel. Ezer szerencse, hogy tudtam az intézményről, hogy nem kétes, mert még így is elég nyomasztónak éreztem a helyszínt. Nem tudom, mit gondoltam volna, ha még valami Dalton-kaliberű emberkísérletek is folytak volna itt.

Dean kicsit vonakodva ugyan, de végül követett. Hamarosan ő is ott fújtatott mellettem a drótkerítésnél.

Ekkor felkapcsolt egy mozgásérzékelő lámpa, és reflektorfénybe borított minket. Pislognom kellett a váratlan fényhatásra.

- Meg fognak látni minket a biztonsági őrök bentről - riadt meg Dean.

- Nem, nem - ráztam a fejem. - Direkt most jöttünk. Kiderítettem, hogy ilyenkor az épület túloldalán őrjáratoznak legalább másfél órán keresztül. Nem látnak ránk az ablakokból. Ha a biztonsági kamerákat el tudjuk kerülni, senki nem fog észrevenni.

- Biztos?

Szívből reméltem, hogy igen. Litvin megígérte, hogy szabad terepet fog teremteni az akciómhoz. Utasítja majd az őröket, hogy egy-két óráig a másik épületekben tartózkodjanak. A professzor szavában nem is kételkedtem, csak fohászkodtam, hogy más okból se kerüljön porszem a gépezetbe. Dean előtt igyekeztem elrejteni a bizonytalanságomat.

Elhitte, legalábbis nem fogalmazott meg több kétséget.

Én másztam fel előre, és a drótkerítés tetejénél megkapaszkodva, a magammal hozott csípőfogók segítségével levágtam a tövises szálakat. Még a sima huzal is vörös csíkokat hagyott a tenyeremen, ahol hosszabb ideig kapaszkodnom kellett belé.

Igyekeztem a lehető legkisebb szakaszon elmetszeni a fenti tüskésdrótokat, mert felderengett előttem Litvinnek tett ünnepélyes ígéretem, miszerint az irodám az összes esetleges költségét bőségesen meg fogja téríteni. „Becsszóra, semmilyen szándékos kárt nem fogok okozni...” Na, mondjuk, azt ő sem gondolhatja komolyan, hogy ilyen tövisdrótokon keresztülmásznék, ugye? Ennyi kis apróságot talán észre sem vesz. Vagy a helyi vandálokra fogjuk. De ha mégis kiderülne, hogy én voltam, még épp ki tudom perkálni. Minden másra pedig felettébb vigyázunk majd.

Dean leesett állal, leplezetlen csodálattal figyelte, ahogyan a drótszemek közé kapaszkodva utat vágok kettőnknek a magasban.

- Sokat másztam fára - adtam rövid magyarázatot, amikor földet értünk a túloldalon. - Az öcséim kedvenc hobbija volt gyerekkorukban. Mindig nekem kellett leszednem őket, amikor fennragadtak az ágak között.

- Jó nekik, hogy ilyen bevállalós nővérük van.

A betörés sietősségéről egy pillanatra megfeledkezve néztem a szemébe:

- Gondolom, neked is vannak hasonló élményeid, amikor a húgod segített kikeveredni a pácból.

- Nem tudom, mennyire jellemző ez ránk. Kettőnk közül én vagyok az idősebb, még ha csak egy évvel is.

- De azért Elle megengedte, hogy ideiglenesen hozzáköltözz a válásod után, nem igaz?

- Hát, tényleg. Bár nem nagyon örült annak sem.

- Miért nem? - kérdeztem vissza azonnal.

Csak a vállát vonogatta:

- Szerintem, azt gondolja, hogy magamról kellene gondoskodnom.

- Mindenesetre, ha tényleg baj van, melléd áll.

Rám hagyta. Én meg újra a teendőinkre koncentráltam.

- Most pedig elfutunk addig a nagy, üvegtáblás ajtóig, a bal oldali napvédő alá. Látod azt az „A” jelet az épületen? Na, oda. Háromig számolok.

Pergősen így is tettem, aztán keresztülvágtunk az épületek előtti betonplaccon. A bokám egyre erősebben sajgott a nemkívánatos megerőltetések hatására, de uralkodtam a fájdalmon. Dobogó lépteink visszhangoztak az udvar csendjében.

Nekiálltam az üvegtáblás ajtó zárjával bíbelődni a betörőszerszámaim segítségével. Dean idegesen toporogva várakozott mellettem, de megállta sürgetés nélkül. Litvinnel itt is kikapcsoltattam az elektromos riasztókat. A mechanikus zárakat viszont kénytelen voltam óvatosan kireteszelni.

Végre meghallottam a várva várt fémes kattanást. És semmi reccsenés vagy pattanás, ami anyagi károk keletkezésére utalt volna. A zárszerkezet maga is épen maradt.

Elégedetten csettintettem, és a feltáruló ajtón át besurrantunk a sötét előtérbe. Felkapcsoltam a zseblámpámat, és adtam egyet Deannek is. Így már láthattuk, merre haladnak a lépcsők és folyosók az üresen álló portásfülkén túl.

Követtük Elle útmutatásait, és a bekamerázatlan útvonalakat kiválasztva megközelítettük a munkatársak öltözőit. Szerencsére, nem estek túl messze a bejárattól, és a többi teremben is csak büfék és takarítószobák kaptak helyet. Így tudtam kikönyörögni, hogy Litvin kikapcsoltassa ezen a kevésbé létfontosságú üzemi részen a belső riasztórendszereket. Egy laborba vagy számítógépterembe valószínűleg akkor sem engedett volna be, ha tényleg az életem múlt volna rajta.

Egyszerre megdermedtem, és ösztönösen karon ragadtam Deant, hogy ő is megálljon.

- Hallottad? - suttogtam, amilyen halkan csak bírtam.

- Mit?

- Lépteket, talán az emeleten.

- Nem. - Elkerekedett a szeme, és ő is a karom után kapott. - Mégis csak vannak itt őrök?

- Nem tudom, elvileg nem lehetnének. Üresnek kellene lennie az épületrésznek.

- Akkor ki...?

- Fogalmam sincs.

- Mi van, ha Dave észrevette, hogy eltűnt a kulcsa, és...? - Dean nem folytatta.

Nem válaszoltam a felvetésre, csak én is nagy szemekkel bámultam Deanre.

Lemeredve füleltünk egy darabig, de semmilyen újabb jelet nem észleltünk. Dean végül rekedtes hangon kérdezte:

- Biztosan jól hallottad?

Nem számítottam a fenti motoszkálásra, ezért nem is igazán összpontosítottam, amikor elkaptam a neszezés foszlányát az emeleti lépcső felől. Máskülönben viszont, nem szoktam ilyesmiben tévedni. Alaposan megfontoltam a kérdést.

- Nyilván rosszul hallottam - kamuztam végül. - Mindegy, gyerünk tovább! Ne késlekedjünk!

Felhagytunk egymás karjának szorításával, és sietős léptekkel végighaladtunk egy újabb folyosón.

Ideges remegést éreztem gyomortájékon. Elöntött a baljós sejtés, hogy valami nem pont úgy alakul, mint terveztem.

A folyosó végi „vállfa” szimbólumos jelzőtáblával ellátott, hófehér ajtó előtt megálltunk.

- Valszeg ez lesz az utcai ruhák számára fenntartott öltözőrész - súgtam. - Itt nincsen kulcsunk Mr Ross szekrényéhez, mert a húgod sajnos nem tudta megszerezni. De kölcsönadom neked pár tolvajkulcsomat, és megpróbálod kinyitni, amíg én átnézem a védőruházatok szekrényét, oké?

- De... - kezdte volna rögtön az ellenkezést Dean.

- A munkaruhák átnézése nehezebb, pláne egészségügyi kockázatok nélkül. Nem akarom, hogy még véletlenül is bármilyen kémiai vagy biológiai szennyeződés érjen téged. Jobb, ha én csinálom.

- Én viszont nem tudom, hogyan kell ezeket a tolvajkulcsokat...

- Ne aggódj! Itt a külső ajtón bemutatom.

Nem vártam több akadékoskodásra. Hozzáfogtam a folyosóra vezető ajtó zárjának feltöréséhez. Igyekeztem minél kevésbé eltakarni Dean elől, és közben még pár magyarázatot is adtam.

- Látod? Nem vészes - közöltem aztán, majd lenyomtam a kilincset.

Az ajtó kitárult előttünk halk nyikordulással. Láthatóvá váltak a mögötte sorakozó fémszekrények. Deant immár felélénkítette a siker közelsége, és egészen magabiztos lendülettel vette át tőlem a tolvajkulcsokat.

- Az öltözők érthető okokból nincsenek bekamerázva - mondtam halkan -, ezért nyugodtan próbáld bármilyen eszközzel feltörni Mr Ross szekrényét. De ha mégsem menne, segítek majd.

Tovább is osontam, egy másik, szintén öltözőként megjelölt ajtóhoz. Maradt nálam elég eszköz az itteni zárak kinyitásához is. Hamarosan eltűntem benn.

Elmerengtem rajta, hogy vajon elég-e, ha csak leülök a padlóra, és kifújom magam, amíg Dean a másik folyosón ügyködik. Aztán viszont úgy döntöttem, nem kockáztatok. Elővettem az Elle által szerzett kulcsot. Tekintve, hogy valóban beleillett a „Ross, David” névtáblával megjelölt szekrénybe, nem sokból tartott hozzáférnem a tartalmakhoz. Nekidőltem a nyitott szekrény oldalának, és pihentettem egy darabig sérült bokámat. Pár percig semmi mást nem csináltam.

Amikor már csillapodott kicsit a fájdalom a lábamban, szembefordultam a szekrénnyel. Jobbra-balra tologattam magam előtt egy darabig a beakasztott munkakabátot és zárt arcmaszkot. Kíváncsiságból szemügyre vettem az oxigéncső biztonságos csatlakozóit a légzésvédő felszerelésen. Aztán elengedtem kesztyűs kezemmel a szerkezetet, és becsuktam rá az ajtót. Ráfordítottam a zárat, és a zsebembe süllyesztettem a kulcsot.

Ekkor megéreztem egy árnyat a vállam fölött. Megperdültem. Dean állt ott, egészen közel hozzám.

- A frászt hoztad rám - indokoltam meg összerezzenésemet.

- Bocsi. De figyu, kéne egy kis segítség. Nem boldogulok a zárral.

- Micsoda? - vontam fel a szemöldökömet. - Pedig elég egyszerű típusok vannak itt az öltözőszekrényeknél.

- Akkor sem nyílik, és félek, hogy beletöröm a tolvajkulcsaidat. Meg tudnád nézni?

- Menjünk! Én már végeztem a munkaruháknál, és nem találtam semmit. Vizsgáljuk át együtt a másik szekrényt!

Átsétáltunk a másik öltözőfolyosóhoz. Ezúttal is mintha távoli halk lépteket hallottam volna, de most már nem tettem szóvá Deannek. Inkább sietősen behúztam őt magam után, és behajtottam mögöttünk az ajtót. Odaléptünk a „Ross, David” feliratú fémlaphoz.

- Szóval, még egyáltalán nem tudtad kinyitni a szekrényt? - kérdeztem meg csendesen.

- Résnyire sem.

- Látszik, mert ha erővel feszítetted volna fel, annak nyoma maradt volna - hagytam rá. - Hm, lássuk!

Megforgattam a zárban az egyik tolvajkulcsomat, és tekergettem párszor ide-oda. Vártam, hogy megérezzem a megfelelő beakadást. Egy még vékonyabb fémpálcával is rásegítettem, és... Hoppá! Siker! Az ajtó feltárult.

David Ross nyilvánvalóan nem nagyon használta tartós tárolásra az utcai ruhás szekrényét, mert szinte üres volt. Zseblámpáink fényköre először csak a puszta fémfalakat világította meg. Aztán viszont árnyas kupacra esett a sugár. Az egyik sarokban árválkodott ugyanis egy kapucnis, sötétkék dzseki.

Óvatosan széthajtogattam a ruhadarabot, és kivettem egy papírcetlit a zsebéből. A zseblámpám fényénél sok-sok számból és betűből álló, random karaktersorokat pillantottam meg.

- Óh... - Csak ennyire futotta tőlem. Hirtelen nem éreztem magam képesnek más hangadásra.

- Találtál valami hasznosat? - lépett közelebb Dean. A vállam fölött ő is beleolvasott a papiros tartalmába. - Mond neked ez a sok szám meg betű valamit?

- Az égvilágon semmit - hazudtam, miközben visszatettem a dzseki zsebébe a cetlit. Pedig a nemi erőszakos fórum nevéül szolgáló számsort álmomból felriasztva is felismertem már. A többi adatra is lett volna erős tippem. Mindenesetre kicsit elveszett hangsúllyal, de éledő önbizalommal tettem hozzá: - De olyan érzésem van, hogy ha alaposan kivizsgáltatnám, esetleg a rendőrségre is bevinném a dzsekivel együtt, ki lehetne hámozni belőle valami fontosat. Te mit gondolsz?

- Szerintem is hasznos, ha egyszer Dave így rejtegeti.

- Akkor viszont... lehet, hogy megtaláltuk a nyomozásom lezárásához szükséges bizonyítékokat? - perdültem széles mosollyal Dean felé.

Dean pedig - szintén felragyogó arccal - körém fonta a karját. És válaszul megcsókolt.

Nem is lett volna semmi gond, ha szimplán elfordulok. Ha lazán visszautasítom, például Raulra hivatkozva.

Csakhogy én hátrarándultam, és olyan ösztönös iszonyodással ugrottam két lépést, hogy a lapockám nekicsapódott a mögöttem lévő fémszekrény ajtajának.

Dean arckifejezése egészen hirtelen fagyott meg.

- Öhm... tudod, mondtam, hogy van valakim - nyögtem, próbálva menteni a menthetőt. De azt a zsigeri elborzadást, amit az előbb nem tudtam elleplezni, már nem lehetett megmásítani.

Egyre komorabb kifejezés jelent meg Dean arcán. Én pedig egyszerre nem tudtam semmit mondani, és hideg félelem bénított meg. Deanen látszott, ahogy a felismerés összeáll a fejében.

Mindkettőnknek szüksége volt pár másodpercre, hogy rendezni tudjuk sorainkat.

Dean szólalt meg először. Tompa hangon kérdezte:

- Mit is mondtál, mi alapján jöttél rá, hogy Priya Ross ejtette el a pókerzsetonos kulcscsomót?

- Hogy jön ez ide? - A szívem vadul kalapált. A kezem igyekeztem óvatosan a műbőr dzsekim zsebe felé közelíteni. Nem mertem nagyobb mozdulatot tenni, nehogy láthatóvá váljon szándékom. Mindenesetre, a lassú mozgást megkockáztattam, mert Dean nem tudhatta, hogy átraktam erre az oldalra a sprayt.

- Csak kíváncsi lennék. Többen is ott voltak az előadáson - mondta Dean. Ő is egyre idegesebbnek tűnt, az ujjai doboltak farmernadrágja zsebén. - Három laboráns, három vendég, plusz Litvin igazgató és a rövid időre benéző Ambrosius Finch. Mi alapján tűnt pont Priya logikusnak?

- Hát, mert... mert hozzá könnyen odakeveredhetett egy családtagja kulcsa...

- És azt mivel magyarázod, hogy amikor a piackutató nő vissza akarta adni neki a kulcsokat, Priya kerekperec visszautasította?

- Nyilván, mert... nem ismerte fel... – pöntyögtem nem túl meggyőzően.

- Valaki odaadja neki a kulcsokat azzal, hogy egészen biztosan Priya ejtette el - hiszen a piackutató hölgy tanúja is volt, ugyebár, te magad mondtad, hogy látta -, és Priya meg csakúgy ott hagyná nála? Meg sem kérdezné Dave-től, hogy az övé-e vagy a gyerekeké-e véletlenül a kulcscsomó? Attól a David Rosstól, aki ott van szinte karnyújtásnyira tőle, és még kártyázni is szeret...

- Lehet, hogy Mr Ross éppen elfoglalt volt a prezentáció utáni összepakolással - szóltam gyorsan közbe.

- És Priya ennyi év házasság után sem ismerte volna fel a férje kulcsdíszeit? Vagy a gyerekeiét?! El akarod velem hitetni, hogy nyomozó létedre ez tűnt neked a legvalószínűbb forgatókönyvnek? Hogy Priya Ross ott hagyta volna az előadás egyik vendégénél a saját férje kulcsait?

- Ööö... - Erre már semmi értelmeset nem bírtam kinyögni.

Dean közeledett felém egy lépést, én meg egészen a szekrénysornak szorultam a hátammal.

- Nem tűnne sokkal észszerűbb következtetésnek - folytatta -, hogy a kulcsot egy lánytesó ejtette el? Akinél a bátyja csak egy-két hónapja lakik, ideiglenes megoldásként. Akinek még nem volt ideje meg alkalma megjegyezni, hogyan néz ki a testvére kulcstartója. Akinek a bátyja részt sem vett az előadáson, hogy helyben meg lehessen kérdezni a kulcsokról. És az előszobafogasa egyébként is tele van női kabátokkal és blézerekkel. Így nem nagy művészet figyelmetlenségből rossz helyre tenni egy kulcscsomót. A sok ruhadarab közé felakasztott férfi dzseki helyett véletlenül a húg egyik kosztümkabátjának a zsebébe...

Beláttam, hogy mindennek vége. Még egy utolsó kísérletet azért tettem:

- Hát, ez így tényleg racionális okfejtés. Szuper nyomozósegédi eszmefuttatás! De hát, nem történhetett így, mert te nyilvánvalóan nem lehetsz bűnös egy ilyen szörnyű tett elkövetésében, mint Mrs Greer meggyilkolása... - Erőltetetten felnevettem. - Miért is beszélünk burkoltan rólad? Benned egy pillanatig sem kételkednék...

- Ugyan miért nem?

Jó kérdés.

Lehet, hogy hevesebben flörtölnöm kellett volna vele. Akkor most legalább minimálisan hihető lenne, hogy belezúgtam, és a rózsaszín ködben nem láttam meg a nyilvánvalót. De az ilyen szintű magánéleti alakoskodás nem a stílusom. Sok mindenről hazudtam már életem során, nem tagadom, de az érzéseimről csak a lehető legritkábban. Legrosszabb esetben is be szoktam érni az elhallgatással, ami viszont mostanra édeskevés. Valami nagy szerelmi fellángolást kellett volna előadnom az elmúlt hetekben ahhoz, hogy ma bármi esélyem legyen a „Jaj-drága-Dean-egyetlenem-sosem-feltételeznék-rólad-ilyen-visszataszító-tetteket” című produkcióval.

Elhaló hangon adtam feleletet:

- Hiszen ma este is eljöttél segíteni...

- Mert bedőltem a trükködnek. Óvatlan voltam. De még nem késő helyrehoznom a hibámat.

Nyomódást éreztem az oldalamnál, a bal alsó bordáim környékén. Lenéztem, és nem hittem a szememnek. Dean belém állította a bicskáját. A nyele ott állt ki, ahol rövid dzsekim véget ért, és csak a vékony póló pamutszövete fedte derekamat.

Mindketten bámultuk a kést, mintha hallucinálnánk. Dean nézte a kesztyűs ujjait egyszerre elöntő vért. Felgyorsult a lélegzetvétele az éledő pániktól. Én is elképedve meredtem a belőlem kiálló markolatra. Mindkettőnk kezéből koppanva a padlóra hullott a zseblámpa, ahogyan elszállt az erő az ujjainkból. Sötétség borult ránk.

Aztán végre magamhoz tértem. Előrántottam a mostanra elért zsebemből a medveriasztó sprayt. Megpróbáltam egyenest belefújni Dean képébe. Közben már Dean is összeszedte magát. Sikerült időben elkapnia a csuklómat, és eltérítette a spray-felhőt a folyosó üres része felé. Egyikünket sem találtak el a szétspriccelő cseppek.

Dean a másik kezével kirántotta a bicskát az oldalamból. És ekkor jött a fájdalom. Eddig mintha csak valaki szimplán odaütött volna, szinte semmit nem éreztem. Most viszont mintha felrobbant volna bennem minden idegszál. Felsikoltottam, és a medvesprayt elejtve, összerándultam.

Nem hagyhattam a testi gyötrelmet győzedelmeskedni. Tudtam, hogy Dean már az újabb szúráshoz gyűjti a lelkierőt. Így hát, felrántottam a térdemet, és izomból ágyékon rúgtam. A férfi felüvöltve hátratántorodott, és eleresztette a csuklómat.

Én meg rohanni kezdtem. Valamennyire ki tudtam zárni az oldalam kínzását és a rossz bokám lázadását. Tudtam, hogy az életemért futok. Már épp le is hagytam volna Deant a folyosó saroknál. Ott eltűnhettem volna a látómezejéből, és kiutat kereshettem volna...

Ekkor viszont nyílt mellettem az ajtó. Előlépett valaki az oldalsó helyiségből. Elle Williams! A korábban hallott zörejek és motozások forrása. Dean húga elkapott a karomnál fogva, mielőtt tovább futhattam volna. Behúzott a mögötte feltárult terembe. Nem, nem elrejteni próbált üldözőm elől, hanem amilyen erősen csak bírt, belém rúgott. Egyenest a sérült bokámba.

Először a falra szerelt, higiéniai kézmosásra szánt mosdókagylónak zuhantam neki, aztán a földön kötöttem ki. A terem többi részét asztalok és lezárt fémszekrények tarkították. Elle csak a saroklámpát kapcsolta fel, így nem sok fény jutott a bútorzatra. Ennyit tudtam kivenni.

A hasogató fájdalomtól nem bírtam lábra állni. Térden csúsztam arrébb a falig, hogy legalább valamennyi támaszra leljek. Megpróbáltam annyira magamhoz térni, hogy újra felfogjam a külvilágot. Farkasszemet néztem Elle-lel.

- Nem tűnsz meglepettnek - jegyezte meg.

- Min kéne ledöbbennem? - Nehézkesen ülőhelyzetben tartottam magam, a falnak dőlve.

- Azon, hogy itt látsz. Hogy eljöttem segíteni Deannek arra az esetre, ha lebukna. Gondolhattad volna azt is, hogy Dean egyedül a bűnös, és én semmiről nem tudok.

- Akkor miért hazudtad volna azt Quentinnek, hogy viszonyod van Priya Ross férjével? Miért segítettél volna Deannek bűnbakot csinálni Mr Rossból? Vagy egyáltalán, miért tűntél volna el a tűzriadó idején telefonálni a bátyádnak? Nem pont azért, mert későn ugyan, de leesett, hogy az övé is lehet a kulcscsomó, és meg akartad kérdezni tőle magától? És nem azért beszéltél vele olyan sokáig, még az udvari gyülekezőt is lekésve, mert együtt próbáltátok kitalálni, hogyan szerezzétek vissza a kompromittáló kulcstartót? Lehetőleg anélkül, hogy el kelljen árulnod Mrs Greernek, tényleg te ejtetted el! Vagy, ha még messzebb visszamegyünk időben, nem pont azért jöttél el Amerikába, és készítettél új közösségi profilt, kezdtél új életet, mert el akartál határolódni a bátyád ténykedésétől, amit nagyon is jól ismertél? Vagy talán épp...

Elfúlt a hangom a fájdalomtól, és nem bírtam folytatni. Elle tett egy lépést felém, de egyelőre csak várakozásteljesen nézett le rám. Kicsit megemelte az egyik lábát, mintha azon tűnődne, hogy rátaposson-e sérült bokámra. De még nem tette meg. Ha a bántalmazásom helyett részleteket szeretne megtudni, mindenképpen beszélnem kell. Összeszedtem hát az erőt az újbóli megszólaláshoz:

- Priya Ross megerőszakolása... Az eset részleteit megismerve furcsálltam, hogy miért fogadott volna el egy idegentől piát. Az egyéb ismerősei viszont, akikkel aznap hajnalban összefutott, nem adtak neki italt. Az alibijük is sziklaszilárd volt. Ki más lehetett hát? Akikkel végül megállt beszélgetni az utolsó szórakozóhely előtt? Talán ők sem voltak idegenek? Hanem két fiatal, akik azért ténferegtek ott a sor mellett, mert a kiskorúságuk miatt be sem engedték őket a diszkóba? Az egyikük ráadásul Priya Ross mentorált tanítványa volt, akit a barátnőjének tartott. A másik pedig a tizennégy éves lányka tizenöt éves bátyja. Mi rosszra gondolt volna az áldozat a két bulizni vágyó tinivel szóba elegyedve?

- Honnan tudod, hogy nem csak Dean volt ott?

- Egyrészt, Priya Ross veled volt jóban, nem Deannel. Ha csak Dean őgyelgett volna arra, az áldozat aligha vált volna kellően oldottá és gyanútlanná a társaságában. Ráadásul egy szemtanú összekeverte a látott beszélgetést egy korábbival, ahol Mrs Ross pár egyetemistával dumált. A szemtanú nyilván azért hihette, hogy tényleg az egyetemistákról van szó, mert ő is egy fiatal baráti társaságot látott beszélgetni. Nem csak egy férfit meg egy nőt, hanem az áldozatot és két ismerősét. Három főt!

Megint szünetet kellett tartanom. Az oldalamba nyilalló szúrt sérülés és a bokám kombója együtt elviselhetetlenné vált. Küzdöttem, hogy újra beszélni bírjak. Elle viszont már nem tűnt igazán kíváncsinak a többi részletre. Csak annyit mondott kedvetlenül:

- Kár, hogy nem sikerült elhitetnünk veled Dave bűnösségét. Mindenki jobban járt volna vele. A felesége is. Csak hálás lehetne nekünk, ha az a basáskodó alak a sitten rohadna meg, és nem telepedne rá az életére...

Nyílt az ajtó. Megérkezett Dean, és fújtatva esett be a helyiségbe.

Én egyelőre Elle-en tartottam a tekintetem, és neki feleltem:

- Nem annyira meglepő, hogy Mr Ross némileg túlféltővé vált az évek során, miután a feleségét több depresszióhullámon is át kellett segítenie. Nyilván tart tőle, hogy az asszony visszazuhanhat, vagy árthat magának. Emiatt elég egészségtelenül elmosódtak közöttük a határok. De egyébként, ha mindenkit börtönben kívánnék látni, aki nem tartja tiszteletben a házastársa privát szféráját, nem lennének például klienseim...

- Ti most komolyan Rossék házasságáról beszélgettek? - meresztette a szemét Dean. - Hugi, minek pazarolod az időt ilyenekre?

- Miért, mit vártál? - vágott vissza Elle. - Hogy majd elintézem helyetted a piszkos munkát? Hát, nem, kösz! Csináld meg te!

Dean levegő után kapott, és felelni akart valamit indulatosan, én viszont ezt a pillanatot választottam az összeomlásra. Elterültem a padlón, lecsukott szemmel. Hagytam a karomat elnyúlni mellettem az oldalsebem szorítása helyett, és nem mozdultam.

Csend állt be, amíg Elle és Dean némán figyelte „eszméletvesztésemet”.

Olyan jól sikerült előadnom az élettelen testet, hogy még a lélegzetvételeimet is szinte észrevehetetlenné tudtam tenni. Egyszer már bevált Biebernél és Scrappernél. Lássuk, most sikerül-e!

Úgy tűnt, igen. Elle és Dean meglepett hallgatása arra utalt, ők is elhiszik színjátékomat. Lehet, hogy előző életemben oposszum voltam.

- Meghalt? - kérdezte végül Elle halkan.

- Nemrég beleállítottam a késemet - motyogta Dean. - Ha még nem is vérzett el, hamarosan el fog. Nem éli túl...

- És ha mégis? Nem kéne valahogy elintézni, hogy biztosan megszabaduljunk tőle?

Dean hangja megbicsaklott:

- Hogyan?

- Ne én mondjam már meg! - tört ki ekkor a dühös keserűség Elle-ből. - A te hibád az egész! Te és a beteges vágyaid...! Most már oldd meg!

Erre Dean is ingerült lett:

- Talán nem kerültünk volna ekkora bajba, ha annak idején nem beszélsz rá Priyára! A te hisztis, tizenéves irigykedésed, hogy mennyivel okosabb meg csinosabb nálad ez a felnőtt, egyetemista nő, aki mentorál... Féltékeny voltál rá, és azért mondtad, hogy menjek utána aznap este! Ha nem unszolsz, sosem választottam volna egy ismerősünket... És akkor most sem kellene attól tartanunk, hogy ennyi év után elvezethetnek hozzánk a szálak! Eleve nem is találkoztál volna össze a munkahelyeden azzal az átkozott Finchcsel, és nem szórtad volna el a kulcsaimat zavarodban...

- Honnan kellett volna tudnom, hogy az a szerencsétlen balek még húsz év után is előkerülhet?! - mentegetőzött Elle. - Ráadásul, épp a munkahelyemre toppan be... Persze, hogy megdöbbentem! Te nem voltál ott, nem láttad... A tekintet, ahogyan Priyára nézett... Egyértelműen éreztem, hogy a pasas számára ez az egész nem csak egy régi nyavalyás história, hanem még mindig benne él! Húsz év után is ezen kattog! Megijedtem, hogy baj lehet belőle, hogy együtt lát engem Priyával... Ha rám ismer... Annak idején hónapokig faggatott mindenkit, még az utolsó járókelőt is. Az én nevem is előkerült, mert hajdan két e-mailt is írt, hogy üljek le találkozni vele. Szerencsére, sikerült leráznom valamilyen kislányos kifogással. De mi van, ha valahogy mégis felkeltettem a gyanúját, azért toporog ott az ajtóban?! Aztán, amikor ész nélkül elrohant, akkor már megnyugodtam. Rájöttem, hogy véletlenül futott bele Priyába. Nem a nagy felismerés vezette el hozzánk. De túl késő volt... A kotnyeles szipirtyó Mrs Greer kiszúrta az elejtett kulcsokat. Én meg nem kapcsoltam időben...

- Oké, a kulcscsomó csak baleset volt - hagyta rá Dean, de a hangja nem vált békülékenyebbé. - Viszont akkor is túl kockázatos volt annak idején Priyát választanom! Csak azért hallgattam rád, mert Priya megemlítette a diszkó előtt, hogy pont összetalálkozott egy jófej idegennel, és vodkát ivott vele. Ezért megvolt a tökéletes bűnbak, ha valaha is rendőrségi ügy kerekedne belőle. Nagy mákunkra, annyira jól hatott a kólakeverékem, hogy mi teljesen kitörlődtünk a fejéből. De mégsem lett volna szabad rád és a hülye tini féltékenykedésedre hallgatnom!

- Ebből aztán nem fogod kihozni, hogy bármiről is én tehetek! - Elle már szinte sikított. - Ott volt nálad a kábszer akkor éjszaka, kerested a megfelelő áldozatot. Én csak megemlítettem, hogy Priya biztosan elfogadna tőled egy-két korty kólát, ha utána erednél... Hiszen a barátai vagyunk, és egyébként is csak éretlen gyerekeknek néz minket. De egy szóval sem mondtam, hogy bántsd...

- Ugyan már, hugi! - Nevetett közbe Dean gúnyosan. - Épp eléggé ismerjük egymást. Ne akard bemesélni, hogy nem pont így akartad.

- Akkor sem miattam történt! És végképp nem az én felelősségem helyrehozni. Gyerünk, kezdj valamit Fridával!

Deannek a torkára fagyott a nevetés folytatása.

- Nem tudok... - felelte erőtlenül. - Még sosem csináltam ilyesmit. Interneten könnyű volt! Csak begépeltem pár sort, átkonvertáltam a pénzt bitcoinná. Párat kattintottam, és már intézkedtek is a bérgyilkosok... De nem tudod, milyen borzalmas volt, amikor most az előbb belemélyesztettem a kést...

Elle ingerült csörömpöléssel felragadott egy tárgyat. Résnyire nyitott szemhéjam alól, szempilláim függönyén át kilesve láttam, hogy egy jókora acélgömbben végződő kabáttartó fogast nyom a bátyja kezébe.

Valamiért Vaughn Hoolock tévés szerelmének a meggyilkolása villant fel lelki szemem előtt. A tetthely padlóját borító vérfoltok... Nyilván azért, mert a nőt pont egy gömb alakban végződő márványszoborral verte agyon a támadója. Nem hiányzott ez a kép a fejemben. Nagyon nem. És ekkor, a lehető legváratlanabbul, előhívott bennem egy vadiúj, abszolút ide nem illő gondolatot Vaughn Hoolockkal és Dalton mamával kapcsolatban. Csakhogy nem volt időm elmélkedni.

- Tessék! - sziszegte Elle a tesójának. - Használd ezt! A fejére célozz!

- Mi van, ha nem sikerül elsőre? - hüledezett Dean.

- Akkor addig ütöd, ameddig bírod! Haladj már!

Újra becsuktam a szemem. Hallottam, ahogyan Dean tesz felém pár lépést. Aztán viszont a férfi elfordult, és odafutott a mosdókagylóhoz. Öklendezve ráhajolt.

Elle egyre hisztérikusabban sürgette:

- Bármikor ideérhetnek a biztonságiak! Nyírd már ki ezt az átkozott nyomozót, szedjük össze a hülye bizonyítékaidat Dave szekrényéből, és tűnjünk innen!

Ismét kikukucskáltam fél szemmel, és megláttam a tökéletes pillanatot. Deant lekötötte az okádás, Elle pedig kétségbeesetten rángatta a bátyja karját. Egyikük sem figyelt rám.

Feltérdeltem. Elrúgtam magam a faltól, és kiszáguldottam mellettük. Belöktem rájuk az ajtót, hogy ne lássák, merre menekülök. Aztán rátértem egy melléklépcsőre.

A bokám kifordult alólam, és két kézzel kellett belecsimpaszkodnom a mellettem húzódó korlátba. A fémrúd hidegen tapadt kesztyűs tenyeremhez. Nem bírtam tovább futni felfelé. Sérült lábam bemondta az unalmast. Beláttam, hogy nagyobb távokat már nem fogok tudni ilyen tempóban megtenni.

Találomra nekicsaptam a könyökömet egy-két mellettem lévő ablaktáblának, hátha be tudnám törni. Bár abba a számlába inkább bele sem akartam gondolni, amit Litvin prof egy ilyen speckó ablak cseréjéről kiállítana nekem. Mindenesetre, ez nem fenyegetett, mert semmit nem értem el, csak tompa koppanással ütközött a karom a biztonságos felületeknek. Kellene valami tűzvédelmi szekerce - villant át az agyamon. De nem volt időm keresgélni. Már hallottam a folyosó felől Dean és Elle lépteit.

Egyelőre nem közeledtek célirányosan. Valószínűleg még nem sikerült rájönniük, merre tűntem el. Aligha maradt lehetőségem épeszű tervet kovácsolni. Megláttam egy félüres kellékes szekrényt a lépcsőfordulóban. Pár lépést felbotladoztam mellette, és tettem a tenyeremmel vérpacákat az emelet felé továbbvezető részekre is. Aztán visszaküzdöttem magam a lépcsőfordulóba, és bemásztam a szekrénybe. Csendben magamra húztam az ajtót. Belógattam egy gumiköpenyt elém, hogy legalább nagyjából takarjon az átlátszó műanyag ajtó felől. A ruhadarab ujja mellett hagytam kis rést, hogy kilássak.

A következő pillanatban Elle már ott állt fenn a lépcsőn, és a korláton vöröslő vérpacákat vizslatta.

- Húzzunk el! - hallottam mögüle Dean szavait. - Hagyjuk Fridát! Tűnjünk el az egész országból még ma éjjel! Utazzunk messzire...

- Megőrültél? - csattant fel a húga. - Semmi esélyünk lelépni a rendőrség elől. De még ha sikerülne is... Veszítsem el az eddig elérteket, a szakmai pályafutásomat, mindent miattad?! Már megint kezdjem az egész életemet elölről? Elegem van belőled! Csinálj valamit a nyomozónőddel, és tüntesd el az összes nyomot! Nem megyünk sehová!

- A bérgyilkosok szúrták el - folytatta Dean a felelősség hárítását panaszos hangon. - Én már akkor ráküldtem őket, amikor Frida még csak amiatt az értelmetlen gyógyszerlopás miatt vizsgálódott. Pedig nem tudtam, hogy belebotlik majd a piackutató nő elleni rablógyilkosságba is. Csak biztosra akartam menni, hogy ne sürgölődjön tovább az Agykutató Centrum környékén. Látod, mennyire előrelátó voltam? Azok a lúzerek tettek tönkre mindent a bénázásukkal!

- Őket is te választottad!

- Mert nem voltál hajlandó segíteni! Én csak pár hete vagyok itt, nem ismerek senkit. Egyedül egy helyi dílert sikerült kerítenem a kábszerek vásárlásához, és ő adott netes elérhetőséget ezekhez a géniuszokhoz... De már mindegy is az egész, hugi. Csak most az egyszer tarts ki még mellettem, kérlek!

Elle felsóhajtott.

- Jól van, add ide a bicskát! Te meg őrizd meg magadnál a kabátfogast! Megkeressük, és elintézzük a nyomozónőt! Gyere!

Elindultak felfelé a lépcsőn. Elhaladtak a szekrény mellett, kósza pillantást vetve rá. Nem sok esélyt adtam annak, hogy hosszabb ideig sem tűnne fel nekik a vérnyomok véget érése. Mindeközben próbáltam nem elképzelni, hogy a szekrény alján, a lábam körül sereglő apró tárgyak, amiket bőségesen összevérezek - és talán tönkre is teszek itt kucorogva -, hány dollárt érhetnek darabonként.

Amint elkanyarodtak az emeletre, kibújtam a szekrényből, és lesántikáltam a lépcsőn. Szétnéztem az öltözőfolyosók környékén, hogy találnék-e elég közel bármit, amivel boldogulhatnék. A riasztót nem tudom beindítani, mert kikapcsoltattam Litvinnel. A telóim nincsenek nálam.

Körülbelül idáig jutottam csüggedt gondolataimban, amikor meghallottam, hogy ismét lefelé jönnek a lépcsőn. Annyi időm volt, hogy az egyik tusolóhelyiség ajtajából kirántsam a kulcsot, és behúzódjak szemben egy falkiszögellés mögé, hogy legalább ne legyek azonnal észrevehető.

Elkezdték sorban nyitogatni a környező ajtókat. Ellenőrizték, nem bújtam-e el valamelyik teremben. Már a lebukás határán éreztem magam. Elle egyre közelebb ért az engem rejtő falperemhez. Ekkor váratlanul jó alkalom kínálkozott. Elle belépett abba a tusolóba, amelyiknek sikerült lenyúlnom a kulcsát. És tett befelé két-három lépést, körbenézve a kabinokban, hogy ott bújok-e.

Odavetődtem, és berántottam a háta mögött az ajtót. Kapkodva belenyomtam a zárba a kulcsot. Ráfordítottam, mielőtt felocsúdhatott volna.

Innen aztán nem fog egykönnyen magától kijutni. Első blikkre nem láttam benn semmilyen ajtófelfeszítésre alkalmas tárgyat, az ablakok pedig - mint tapasztaltam is - nem törhetők be sima ütögetéssel.

Betettem egy random szekrény mélyére a betörőkészletemet és a tusoló kulcsát. Dean ekkor ért a folyosórészemre. Szerencsémre, nem látta, hová rejtettem a bezárt ajtó felnyitását megkönnyítő cuccokat. Így már Dean sem tudja egykönnyen kiszabadítani a húgát. Választania kell, hogy engem üldöz, vagy a húgát rejtő ajtó feltöréséhez keresgél eszközöket. Hátha ideérnek a biztonságiak, mielőtt minden feladatával végezne. Hamarosan már erre fognak jönni, mert több haladékot tuti nem kaptunk a betörésre Litvintől. Viszont mi lesz addig velem?

Dülöngélő léptekkel menekülőre fogtam. Deannek esze ágában sem volt a húga kiszabadításával törődni. Azonnal utánam eredt.

Közben járt az agyam. Próbáljak meg én is bezárkózni valahová? Itt kinn Deannek minden lehetősége megvan rá, hogy kerítsen olyan tárgyakat, amelyekkel betörheti az ajtót, és sarokba szoríthat. Pár percbe sem telne. Az elhallgattatásom lesz az elsődleges számára.

Elle tompa dobbanásokkal rugdosta az őt elzáró ajtót, de az meg sem mozdult. Miatta nem szükséges most aggódnom. Menekülőutat kell találnom...

Megláttam egy vészkijárat feliratú ajtót. Elbotorkáltam addig utolsó erőmmel. Nekifeszültem, és mindkét kezemmel belecsimpaszkodtam a belső kioldó kilincsbe. Nem nyílt. Ütni kezdtem az üveget, de ez is törhetetlen volt.

Dean már közeledett felém. Halálsápadt képére rákerült a vérem a kesztyűjéről, talán, amikor a száját törölgette. És most a vörös foltok a szája körül különösen nyomasztó színezetet adtak elszánt arcának.

Újra a vészkijárat kilincsét rángattam.

Dean rámarkolt a fogasrúdra, és lendületes lépést tett felém. Készült a lesújtásra...

Teljes erőmből téptem a kilincset.

Sajnálatos módon, már több nyomozásom során is leütöttek különféle tettesek, így most az emlékek egyből belesajdultak a koponyámba. Ráadásul pont ott, ahol Bieberék támadása óta amúgy is fájt a fejem. Már szinte éreztem a vérfagyasztó ütést, és ahogyan leterít az ereje a padlóra...

Ekkor nyílt a vészkijárat. Kizuhantam rajta az épület elé, és a betonon kötöttem ki. Dean ütése elsuhant fölöttem, és csak az ajtófélfának csapódott.

Fellélegezni sem volt időm, Dean máris újabb sújtásra készülődött. Én pedig elfordultam, és talpra kecmeregtem. Tettem még pár lépést az udvaron keresztül. Egy ütést még sikerült elkerülnöm ezekkel az utolsó erőfeszítésekkel. Nagyot koppant mögöttem a porban a fogas díszgömbje. Dean egy lépéssel utolért, és én sem bírtam már tovább menekülni.

Összerogytam a földön. Egy karnyújtásnyira még arrébb löktem magam a betonon. Sikerült épp a külső mozgásérzékelő lámpa hatósugarába vonszolnom magam. Egyszerre fényárba borultunk. Dean szinte kísértetszerűnek tűnt az éles fényben.

Mindkettőnket megdermesztett az erős megvilágítás.

Valahogyan az egész jelenet olyan valószerűtlenné vált. A fehér sugarak, a magasba lendülő díszgömb... Váratlanul az jutott eszembe, hogy Raul vajon hogyan fog emlékezni rám, miután itt meghalok. Ha már sok év eltelik, és enyhül a gyász, dühös lesz rám? Hibáztat majd? Lesz azért szép emléke is rólam? Vagy majd ő is bekattan, mint az az átokverte Vaughn Hoolock, és mindenkinek csak kárt okozunk azzal, hogy valaha is szerettük egymást?

Dean már fölöttem állt. Megfeszültek az izmok a karjában, ahogyan a fejemre célozva elindította az ütést...

Ekkor csattanás hallatszott. Dean markából pedig a földre hullott a fogasrúd. A jobb kezéből vörös vérpatakok kezdtek ömleni a kesztyűjén át, és ezúttal nem az én vérem.

Gondolatban hálát adtam érte, hogy az utolsó reményem működött: Medlar hajlandó volt a kedvemért megszegni fogadalmát, miszerint nem lő többé emberre.

41. fejezet: Az ügy vége

A távoli tetőről érkezett lövés után már nem volt nagy művészet fölénybe kerülnöm, sérüléseim ellenére sem. Dean nem is értette, mi történt, mi roncsolta össze a kezét egyik pillanatról a másikra. A fájdalom is elvakította. Egyszóval, könnyű préda volt. Ép bokámmal kirúgtam alóla a lábát. A földre zuhant, és végre leküzdhettem őt. Teljes testsúlyommal leszorítottam a porba. A vállamra hurkolt kellékes dobozomból sikerült előszednem egy gyorskötözőt. Mielőtt felfoghatta volna, mire készülök, a két csuklója köré tekertem, és szorosra húztam.

Az egyik kézfejéből amúgy is folyt a vér, nem tartottam tőle, hogy ki tud szabadulni. Azért párszor megpróbált még lelökni magáról.

Én viszont zihálva rátérdeltem a hátára. Úgy vártam, hogy a lövés hangjára végre felbukkanjanak a biztonságiak a többi épület felől.

Egészen diadalmas is lehetett volna a Williams-testvérek foglyul ejtése, ha nem lettem volna olyan pocsék állapotban. Így csak nyomorúságos bicegéssel küszködtem el magam az egyik falnál álló padig, két biztonsági őrre támaszkodva. Remegve lerogytam rá.

Mivel megmakacsoltam magam, hogy nem vagyok hajlandó ugyanabba a mentőautóba beszállni, mint a meglőtt keze miatt drámázó Dean, meg kellett várnom egy második rohamjármű kiérkezését a helyszínre.

Alkalmam nyílt végignézni, mint egy filmvásznon, ahogyan a biztonságiak által kihívott rendőrök elkísérik Deant a mentővel a kórházba. A kollégáik kiszabadítják az útmutatásaim alapján a húgot, és elviszik egy rendőrségi autóval kihallgatásra. Rám is elég gyanakvó oldalpillantásokat vetettek. Valószínűleg már bilincsben ücsörögtem volna, ha nem lettem volna nyakig véres.

Egyszerre odalépett hozzám az egyik biztonsági. A kezében a kutatóintézet logójával díszített, bentről kihozott takaró fehérlett. Megpróbálta rám teríteni. Valószínűleg a sérüléseim rovására írta bizarr reakciómat. Aligha értette, hogy a minőségi szövet láttán miért rándulok hátra riadtan, és miért kezdek az ipari textiltisztítás áráról hebegni.

*

Jó nagy mázlim volt Dean bicskaszúrásával. Bár majdnem keresztüldöfött a pengével, semmilyen létfontosságú belső szervet nem érintett. Sajnos viszont az egyik orvos rám ismert. Már többször látott a helyi traumatológián kikötni, így nem úsztam meg a lelkifröccsöt. Tartott nekem egy jó húsz perces kiselőadást, miközben belém nyomkodta a tetanusz-injekciót meg társait, és kéretlen pályaválasztási tippeket adott fiatal nőknek való, veszélytelen munkákról. De ennyivel letudtam a legrosszabbakat. Még az Elle által megrúgott bokámban sem szakadt el újra az ínszalag. Pusztán a fájdalom volt a legnagyobb bajom, arra viszont hajlandók voltak bőségesen gyógyszert adni.

Túlestem a vallomástételen is, részletesen elmondtam majdnem mindent a rendőröknek. Pár dolgon, persze, finomítottam. Medlar szerepéről pedig teljesen hallgattam. Letagadtam, hogy sejteném, honnan és miként érkezett az életemet megmentő lövés. Minden mást igyekeztem minél átláthatóbban elmagyarázni.

Így pár óra múlva már eltompult gyógyszerködben feküdtem a kórházi ágyon, a plafon fehérségén révedezve.

- Lassan minden ismerősöm vagy a kórházban, vagy a sitten köt ki - hallottam meg ekkor egy hangot az ágyam mellől.

Bágyadtan fordultam oda annyira, hogy a megszúrt oldalamat ne nagyon kelljen elmozdítanom.

Quentin odahúzott magának egy széket, és leült mellém. Látszott, hogy kifordítva vette fel a pólót, és csak magára kapott egy libazöld kordbársony nadrágot, annyira igyekezett berohanni a kórház éjszakai hívására.

- Hogy érzed magad? - kérdezte tőlem színtelen arccal.

- Most épp hatnak a fájdalomcsillapítók - fogtam meg a kezét hálásan. - Köszi, hogy eljöttél így hajnalban.

- Szerencse, hogy az ügyvédedként beengedtek hozzád ilyen képtelen időpontban is. De, Frida, mégis mi történt? Mi az ördögöt műveltél a Williams-testvérekkel az Agykutató Centrumban az éjszaka közepén? És miért álltok mindhárman letartóztatás alatt?

- Mindhárman? - nyögtem fel. Tény, hogy a zsaruk felsorolták a jogaimat, de ehhez már sajna hozzá vagyok szokva, így nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget a rutinszövegnek.

- Annyit tudtam meg a rendőröktől, hogy amíg Litvin igazgató nem igazolja a vallomásod helytállóságát, te is bűnelkövetőnek minősülsz.

- Hát, örüljünk neki, hogy legalább Elle-t és Deant egyből letartóztatták a szavamra - törődtem bele, és visszaejtettem a fejem a vegyszerszagú párnára.

- Én még mindig nem értem, mi ez az egész. Mit kell igazolnia Litvinnek? És mi bajod Williamsékkel?

Kénytelen voltam kimerültségem és kábaságom ellenére is belefogni a történtek elregélésébe.

- És, mégis, mi értelme volt ennek? - hüledezett közbe egy ponton Quentin. - Miért a város legvédettebb intézményébe kellett betörnötök?

- Mert nem akartam Rossék otthonában eljátszani ugyanezt és nem mellékesen egy családot súlyos veszélybe sodorni. Márpedig, találnom kellett hihető helyszínt a Mr Ross elleni vélt bizonyítékokhoz. Az otthonán kívül egyedül a munkahelye kínálkozott. Tudtam, hogy ott nem keverek bajba ártatlan embereket az éjszaka közepén, üres épületben... Ráadásul, egy bonyolult, kétszemélyes betörési akció kellett, hogy hihetően be tudjam vonni Deant a közös munkába. Így tudtam megoldani.

- Méghogy nem kevertél bajba ártatlan embereket! - méltatlankodott Quentin. - Veled mi van? Te már megint majdnem meghaltál!

- Hát, magamat muszáj volt - válaszoltam sietve. - Dean már akkor rám küldte a bérgyilkosokat, amikor még semmilyen nyomozói lépést nem tettem ellene. Így is, úgy is meg voltak számlálva az óráim, amíg ő szabadlábon van. Ezen már nem rontott a kutatóközpontos akcióm.

Reméltem, hogy túlestünk a szemrehányáson. Igyekeztem is visszatérni az előző gondolatmenetemhez:

- Na, szóval, az volt a terv, hogy felkínálok egy lehetőséget Deannek, ahol Mr Ross ellen elhelyezhet nyomokat egy öltözőszekrényben. Elegáns trükk, nem?

Quentin ügyvédes homlokráncolással a fejét csóválta:

- Dean majd azt vallja, hogy nem ő tette oda a bizonyítékokat. Lehet, hogy még az ellened elkövetett támadást is le tudja tagadni. Nincsen más tanú, mint a húga, aki az ő verzióját fogja alátámasztani... Nehogy az legyen a vége, hogy csak elmélyíted David Ross ellen a gyanút, és magadat is börtönbe juttatod a hajmeresztő betöréseddel!

Halkan, fájdalomtól elgyötörten kuncogtam egy kicsit:

- Ó, csakhogy nekem kamerafelvételem van arról, ahogyan Dean kinyitja az Elle által ellopott kulccsal Mr Ross szekrényét. Mellesleg, persze, csak hazudták nekem, hogy nem sikerült elcsórni. Ott volt nála a húga által szerzett kulcs, hogy észrevétlenül betehesse a Mr Ross elleni hamis bizonyítékokat. Szóval, a képfelvételen Dean behelyezi a dzsekit Mr Ross szekrényébe, felírja egy papírcetlire az internetes belépő adatokat és fórumcímeket, majd mindezt bezárja. Megjegyzem, mázli, hogy nem hívtam ki a zsarukat a parkolóban, a betörés előtt. Csak a dzseki volt nála, ami önmagában nem lett volna elegendő bizonyíték. Pedig gondolkodtam rajta, hogy nem viszem végig ezt a kockázatos akciót, hanem már kinn lecsapok... De kellett, hogy a benti felvételen látsszon, fejből írja fel a fórumos adatokat. Jó, hogy vártam. És ami a lényeg, a videó halad flottul tovább. Dean odahív engem. Megtaláltatja velem az általa odacsempészett bizonyítékokat. Amikor pedig rájön, hogy lebukott, megkésel.

- Erről meg ugyan hogyan csináltál volna kamerafelvételt? - hitetlenkedett Quentin.

- Ja, nem mondtam az előbb?

- Mit?

- Hogy az volt az egész tervem lényege, hogy rejtett kamerát tetettem be Litvinnel az öltözőbe a kérdéses éjszakára! Így a kamera mindent átküldött a felhőtárhelyemre a történtekről. Épp az előbb néztem végig ötödjére szórakoztató esti meseként a felvételeket a telómon.

- Elképesztő - csodálkozott Quentin, ezúttal már végre valódi elismeréssel. - Mindig is félelmetesnek tartottam a nyomozói trükkjeidet, de ez a mostani...

- Ugyan már! - hárítottam el a lelkesedését. - Ennél sokkal komplexebb terveim is voltak már. Ez a mostani valójában pofon egyszerű volt. Csak jól kellett kivetnem a csalit, hogy ráharapjon a halacska - hogy bűbájos horgász-hasonlatot kölcsönözzek a pecás Mr Finchtől. De sejtettem, hogy egy James Bond-rajongó nem fog tudni ellenállni a csábításnak. Ilyen kémtörténetbe illő akcióból kimaradjon? És elmulassza, hogy pont élete legizgalmasabb húzásával tegye fel az i-re a pontot?

Rákacsintottam Quentinre. Megcsóválta a fejét, és bár a nyomozói ténykedéseimet kezdte kedvezőbb fényben látni, még nem tűnt el minden helytelenítés az arcáról.

- Miért nem szóltál a tervedről? - vont megint kérdőre.

- Mert tartottam tőle, hogy elárulod magad valamivel Elle Williams előtt.

Quentin ekkor nagyot pislogott:

- Honnan veszed, hogy beszéltem vele?

- Megtippeltem, hogy Elle fel fog hívni téged este a betörés előtt. Amikor kettesben tud beszélni veled. Elég ravaszak ezek a Williams-tesók, és lehetségesnek tartottam, hogy nem bíznak meg bennem eléggé. Ezért Elle megpróbál majd nálad is puhatolózni. Ha pedig te bármit tudtál volna a tervemről, megérezte volna rajtad.

- Áh, így már értem! - Quentin megrázogatta a fejét. - Szóval, Elle emiatt hívott fel munka után? Nem is a Ross miatti elhidegülésünket akarta enyhíteni...

Quentin e szavak közben beláthatta igazságomat, mert eltöprengve hümmögött magában párat. Aztán viszont felszegte a fejét, és új támadásba lendült:

- De azért arról igazán nem kellett volna végig hazudnod, hogy ki a fő gyanúsítottunk!

Most én bámultam rá értetlenül:

- A fő gyanúsítottunk? Mondtam valaha egy szóval is, hogy ki az?

- David Ross!

- És ez mikor hangzott el az én számból?

- Hát, ööö...

- Na, ugye?

Erre már nem tudott mit mondani.

- Egyébként is - tettem hozzá -, nem árulhattam el neked, hogy gyanúsnak találom a Williams-testvéreket. Túl szoros kapcsolatba kerültél Elle-lel, és nem vagy egy profi hazudozó. Félő volt, hogy Elle azonnal észlelné a gyanakvásodat.

Quentin megjuhászodva igazított egyet a szemüvegén, és többé nem láttam rajta neheztelést. Már tárgyilagosan jegyezte meg:

- Én igazából Anita Carrollt tartottam végig a leggyanúsabbnak.

Eltűnődtem, hogy erre kommenteljek-e egyáltalán bármit is. Végül azért rákérdeztem:

- Ugyan miért? Hiszen sikerült tisztáznunk, hogy Miss Carrollnak mi a története. Ezek után mi másban lehetett volna sáros?

- Akkor is... Kiderült róla, hogy annak idején szánt szándékkal és előre kitervelten megpróbált meggyilkolni egy embert! Ha ez nem aggasztó, akkor semmi!

- És neked olyan benyomásod támadt, hogy megismételné? Miután látható módon teljesen összeomlott a tette után?

Quentin egyelőre nem tántorodott el okfejtésétől:

- Lásd be, hogy azért gyanús! Ha tényleg annyira lelkiismeret-furdalása lenne, miért nem ismerte be ott, rögtön, a hatóságok előtt? Miért nem ülte le a büntetését - már ha egyáltalán elítélték volna? Mert a kórházbeli lelkiállapotára való tekintettel, jó ügyvéddel simán felmentették volna. De pont ő, akinek állítólag olyan erős az igazságérzete, és elvileg annyira fontosnak tartja a sötét titkok napvilágra kerülését...

- Jaj, hát erre nagyon egyszerű a válasz! - szakítottam félbe fáradt sóhajjal. - Mert sosem adná ki a forrásait!

- A forrásait?

- Ha a hatóságok előtt alá akarta volna támasztani ezt a történetet, el kellett volna mondania, ki segített neki. De legalábbis kivizsgálások sorát indította volna el. Hogy kitől szerezte, majd kinek és hogyan juttatta el az információt Strauss hadnagy koordinátáiról. Amerikai részről ez minimum egy szaftos hazaárulási vád az esetleges segítőire nézve. Iraki részről pedig se vége, se hossza a lehetőségeknek, hogy milyen bajokat zúdított volna azokra a lakosokra, akik így összejátszottak az amerikai riporternővel.

- Tényleg! - esett le végre Quentinnek. - Így már értem. Akkor viszont inkább sajnálnom kell érte, hogy sosem vállalhatta fel. Ez valószínűleg csak még elviselhetetlenebbé tette a helyzetét az évek során.

Bólintottam párat.

Aztán úgy éreztem, itt az ideje, hogy tiszta vizet öntsek a pohárba még egy utolsó részlettel Carroll kapcsán. Rég tartoztam ezzel a segédeimnek, csak halogattam a bevallását. Most viszont megragadtam az alkalmat. Elárultam Quentinnek, hogy már tizenéves koromban találkoztam Carroll nevével. És hogy milyen nagy hatást gyakorolt rám annak idején.

- Miért nem mondtad? - álmélkodott Quentin.

- Csak nem akartam, hogy elfogultnak tűnjek...

- De hát, ha tudtam volna, hogy régebbről is ismered Carroll munkáit, és ennyire jó véleménnyel vagy róla, sosem jutott volna eszembe, hogy tartsak tőle. Egy pillanatig sem gondoltam volna, hogy ne bízhatnánk meg benne!

Most rajtam volt a mély meglepődés sora:

- Tényleg? Én meg azt hittem, hogy pont akkor vélnél naivnak és szakmaiatlannak, ha megtudnád...

Kinevette a képtelen feltételezést. Aztán elkomolyodva válaszolta:

- Én ugyan nem ismerem Carrollt korábbról, de téged igen.

Mást nem is kellett mondania. A következő pillanatban, mit sem törődve az oldalamba újra belenyilalló fájdalommal, fellendültem az ágyból, és a nyakába borultam.

*

Ezúttal már nem csak a magassarkúimat, hanem még a színes tornacipőimet is fel kellett adnom. Gyógycipő-szintre süllyedtem. Bár a kórházi ápoló biztatott, hogy csak pár napról van szó, és lelappad majd. Lelombozva próbáltam rá feldagadt lábamra a tojásfehér, párnázott förtelmet. Egy kényszeredett mosolyt azért kipréseltem a rám váró Quentin felé, aki elhozta nekem a lábbelit.

Mindenesetre, ebben a cipőben legalább tudtam járni. Belekaroltam Quentinbe, és kissé bizonytalan léptekkel ugyan, de követni bírtam a kórházi lift felé.

Útközben ránéztem a telómra. Carroll újabb anyagokat küldött Londonból. Őt azzal a feladattal küldtem ugyanis oda, hogy kerítse elő Dean Williams exfeleségét, és faggassa ki alaposan a válás okáról, valamint mindenről, amit a feleség sejt vagy sejteni vél a volt férje illegális ténykedéseiről.

Carroll most éppen egy írott vallomást csatolt. Az exfeleség minden kétséget kizáróan tanúsítja, hogy a sötétkék, kapucnis dzseki, amiről átlőttem egy fotót Carrollnak a videómból kivágva, valóban a volt férjéé, amióta az eszét tudja. Dean ugyanis előállt valami olyan homályos hantával a rendőröknek, hogy a dzsekit csak David Rosstól kapta kölcsön, és ezért tette be Ross öltözőszekrényébe. Hogy szépen visszaszolgáltassa. És, természetesen, nem ő viseli a netről előkerült kompromittáló videókban, hanem minden valószínűség szerint maga Ross.

A feleségnek még egyéb információi is voltak a férjével kapcsolatban. Carrollnak sikerült rávennie, hogy a nő hosszas habozás után elárulja, miért vált el. Egyik este jártában-keltében véletlenül megpillantotta, miféle videókat nézeget hobbiból a férje. Deannek nem sikerült meggyőzően kimagyaráznia, bár másnapra eltüntette a bűnjeleket a gépéről.

Átpasszoltam e-mailben a zsaruknak az újabb adatokat.

Utána már a lépteimre figyeltem, mert a felvonóból kiszállva újból akadályterep állt előttem, el kellett valahogy jutnom az autóig. Mire elsántikáltam Quentin kocsijáig, remegtem a megerőltetéstől.

- Biztos vagy benne, hogy készen állsz? - kérdezte Quentin, látva fájdalomtól nyúzott képemet.

- Persze, tök nehéz bejutni a sittre. Végre megint szereztél nekem látogatási engedélyt. Nem akarom elpazarolni.

Nem tudott eltántorítani, így hát, beszálltunk. Elvitt a börtönépülethez. Amíg a beengedésre vártunk, tényleg volt néhány perc, amikor már szürke homállyá folytak össze előttem a falak - a gyógyszerek és a sérülések elegyének köszönhetően. Mire viszont Quentinre támaszkodva megérkeztem a látogatók számára fenntartott asztalhoz, sikerült vállalható szintre összeszednem magam.

Szerencsére, az új sérüléseim nem voltak látványosak. A bokám eddig is furán viselkedett, a késszúrást fedő nagy kötést pedig eltakarta hófehér szövetkabátom.

Raul így is egyből észrevette a kézfejem hátulján az infúzió nyomát. Vetett egy pillantást a bevérzésre, és már meg sem kérdezte, jól vagyok-e. Csak átnyúlt az asztallap fölött, és egyből megfogta a kezem. Reméltem, hogy a gesztus nem csak Quentin jelenlétének szól. De az izzó tekintet, amellyel Raul úgy nézett rám, mintha senki más nem létezne kettőnkön kívül, meggyőzött.

Egyszer csak rájöttem, hogy nagyon sokáig belefeledkezhettünk egymás tekintetébe. Mire ráeszméltem a külvilágra, Quentin már az összes ügyvédi papírját kipakolta közénk az asztalra.

Raul elengedett. Mormogott valami elnézéskérést Quentin felé. Quentin annyira belevörösödött, miközben próbált valami illedelmeset felelni, hogy már kezdett aggasztani a szerencsétlenkedése. Magamhoz ragadtam a szót, mielőtt még cikibbé válik az egész.

- Tudom, tudom - mondtam Raulnak -, Nakamura parancsnok már megint bemószerolt engem...

- Mire gondolsz? - kérdezte Raul őszinte megütközéssel. - Nakamura parancsnok a tegnapi ittjártakor közölte, hogy sikerült rendeznie veled a problémáját. Tévedett volna?

Egy pillanatra beállt a meglepett csend. Aztán ráébredtem a magyarázatra. Végül sikerült olyan kínossá válnom Nakamura számára, hogy már panaszkodni sem mer. Nem tudom, milyen diadalittas arckifejezést vághattam. Az biztos, hogy Raul gondterhelten nézett vissza rám.

Inkább rövidre zártam a témát:

- Ja, igen, persze, Nakamura parancsnokkal szent a béke. Beszéljünk is inkább másról! Szuperül sikerült lezárnom az Új Esély központos ügyet. Tudod, amiben segítettél nekem. Bieber és Scrapper a sitten ül, és a megbízójuk is lebukott. Bár elég nehéznek bizonyult rendőrségi ügyben is elfogadható nyomokat szereznem a főkolompos ellen. Szerencsére, a megkéselésem mindenképp elég volt a letartóztatásához, az irodám segítségével pedig összerakhatók lesznek a rendes bizonyítékok is ellene. Az általa felírt belépőadatokkal jó pár illegális fórumtevékenysége előásható. Megtaláltam egy kamerafelvételt is arról, ahogyan kólát vásárol a húgával egy réges-régi bűncselekményéhez.

- Kivételesen becsületesen zárod le az ügyed? - kérdezte Raul, egészen jól érzékelhető csodálattal.

Magamban fohászkodtam, hogy Quentin egyetlen szóval se említse meg a betörést Litvin Agykutató Centrumába. Már gyanúsan izgett-mozgott mellettem a székén.

Villámgyorsan másra tereltem a szót.

- Mi a helyzet a beépített melóddal? - kérdeztem Raultól. - Mikor fogsz Thomas Dalton közelébe férkőzni?

- Két hét múlva helyeznek át.

Észrevettem egy alig észlelhető feszülést az állkapcsánál, és halkan rákérdeztem:

- Tartasz tőle, hogy mi lesz ott veled?

- Tudok vigyázni magamra - mondta gépiesen a szokásos válaszát.

- Akkor is veszélyes lehet...

- Van jobb ötleted?

- Új elméletem támadt Mr Hoolock tervével kapcsolatban. - Azt nem tettem hozzá, hogy akkor jött az ihlet, amikor a Williams-testvérek majdnem agyonvertek egy díszgömbben végződő kabátfogassal - az agykutató központ lezárt termeiben.

- Micsoda? - dőlt előrébb Raul.

- Még nem akarok elhamarkodott következtetéseket levonni. A következő látogatásomig utánajárok néhány részletnek. De azt hiszem, tudom, kik lesznek Mr Hoolock első célpontjai. És nem, nem Thomas Dalton vagy a sittes fiuk. Felesleges kockáztatnod azzal, hogy bekerülsz a hétköznapi börtöntöltelékek közé. Ugyanis minden eddigi elképzelésünk téves.

*

Két napig felpolcolva pihentettem a bokámat, mire segítség nélkül újra járni tudtam rendesen. Akkor viszont úgy döntöttem, épp ideje, hogy meglátogassam Medlart. Már időközben is folyamatosan bombáztam a telefonjára küldött köszönőüzenetekkel. De nem válaszolt egyikre sem. A hívásaimat sem fogadta. Így nem maradt más, mint hogy felkeressem. Neki köszönhetem az életemet. A minimum, hogy elé álljak, és szívből jövő hálámat fejezzem ki.

Csakhogy, amikor a háza előtt lekászálódtam a robogómról, nem találtam őt a címen. Épp egy takarítócég tisztította a síküres szobákat. Közölték velem, hogy az albérlő már napokkal ezelőtt elköltözött.

Eltűnt, mintha soha senki nem lakott volna a házban.

*

Vártam még egy napot, hogy tényleg észhez térjen sérült lábam. Akkor már végre a lila-rózsaszín csíkos tornacipőmbe is belefértem. Anita Carrollhoz mentem látogatóba.

Ezúttal már az otthonában kerestem fel, nem a romos motelben. Itt viszont némi káosz fogadott. Carroll belemerült a munkájába. Egy cikksorozaton dolgozott Finch ártatlanságának tisztázásával kapcsolatban. Egy másik kutatást is folytatott: az exe, Ben Flores ellen gyűjtött nyomokat a tábori támadás ügyében. Az összes elképzelhető pakolófelületet iratok, jegyzetek és vázlatok összevisszasága borította.

Én viszont nem bántam, hogy ilyen vendégfogadásra alkalmatlan körülmények üdvözölnek. Örültem, hogy látom Carrollon annak az energiának a nyomait, amit a régi munkáiba is fektetett hajdan.

Carroll lesöpörte a papírjait az egyik krémszínű fotelról, hogy leülhessek.

- Hozhatok valamit inni? - érdeklődött.

- Egy pohár vörösbort, légyszi. Száraz lenne a legjobb.

Carroll nem reagált azonnal. Kérdőn felnéztem rá. Feszélyezett szabadkozással szólalt meg végül:

- Nem tartok itthon alkoholt.

Aztán leesett neki, hogy direkt próbára akartam tenni. Megcsóválta a fejét. Kiment a konyhába, és a következő percben a kezembe nyomott egy pohár vizet.

- Érd be ezzel!

Rámosolyogtam. Úgy fogtam a kezemben a vizemet, mint valami fődíjként kapott serleget.

Egy darabig beszélgettünk a sérüléseimről és a bokám gyógyulásáról. Aztán úgy döntöttem, érdemibb témákra terelem a szót.

Nem voltam benne biztos, mit fog szólni hozzá. Némileg óvatos hangsúllyal böktem ki:

- Tudsz róla, hogy Mr Medlar... hm... elköltözött?

- Tudom, persze, már ki is nyomoztam, hogy milyen új álnéven rejtőzik, most épp Atlantában - vágta rá azonnal.

Kicsit furcsálltam, hogy Carroll még alig pár napja szállt le a repülőről, és máris kiderítette. Ennek hangot is adtam.

- Nem volt nehéz - válaszolta. - Ott vannak azok a papírok, amiket te nyúltál le egyszer az asztaláról. Elraktam, amikor a Finch-cikkemhez anyagokat vettem fel az irodádból. Bocsi, hogy szólás nélkül elvittem az asszisztensed iratai közül, de gondoltam, nektek úgysem kell már semmire. Hétköznapi közüzemi számlák voltak Jared Medlar nevére. De véletlenül bekerült közéjük egy régi álnevén lévő bérleti szerződés is. Annak utánajártam, ott lekérdeztem az ingatlan-nyilvántartást, felhívtam a főbérlőt...

Ezen a ponton annyira felpörgött az okfejtése, hogy még én is elvesztettem a fonalat - pedig nem tartom magam lassú felfogásúnak. Valami olyasmi volt talán a lényeg, hogy Carroll különböző adatok begyűjtésével eljutott egy távoli garázsban tárolt gépkocsihoz, amit Medlar máig használ néhanapján. Carroll tekervényes úton-módon ennek az autónak a rendszáma alapján tudta meg, kinek a bőrébe bújt most épp a férfi.

Megköszörültem a torkom, amikor végre újra szót kaptam:

- Igazából nem azon akadtam fenn, hogy hogyan találtad ki az új személyazonosságát. Csak, hogy miért keresed őt egyáltalán. Nyilván pont azért utazott el, hogy ne kelljen soha többet találkoznotok.

Carroll szórakozottan megdörzsölte a sebeket műkörmei tövénél, és tekintete elrévedt a papírjai erdejére.

- Most komolyan... - suttogta elmerengve. - Ezt tartja megoldásnak? Hogy lelép? Azt gondolja, el tudnánk egymást felejteni? Nem feltételezi, hogy a világ végére is utánamennék? Vagy egyáltalán, mit képzel? Hogy ilyen jellegzetes sebhelyekkel úgy el tud tűnni előlem, hogy ne találjak rá? Akármilyen rutinos rejtőzködő és álnévhasználó is! Egy oknyomozó riporter vagyok!

- De miért akarod őt újra előkeríteni? - ragaszkodtam a kérdésemhez.

- Nem fogom hagyni, hogy megint hamis nevek alatt bolyongjon ismeretlen városokban és országokban! Miközben itt van az egyetlen gyógyszer a helyi központban, ami segített a fejfájásán, és élhetőbbé tudta tenni a napjait. Meg fogom mondani neki, hogy jöjjön vissza, és kezeltesse itt magát, a legkorszerűbb módszerekkel.

- Nem hiszem, hogy meg tudnád győzni.

- Gondolod, hogy ő győzne meg engem?

Na, azt végképp nem feltételeztem. Megingattam a fejem:

- Ez így végtelen történet lesz.

Carroll ekkor felcsillanó szemmel perdült felém:

- Te a múltkor is rá tudtad őt venni, hogy elárulja nekem a táborban történteket. Pedig azt hittem, az tényleg lehetetlen. Most nincsen ötleted? Nem tudnék mondani neki valamit, amivel meggondolásra késztethetném?

Megpróbáltam elfojtani egy félmosolyt:

- Egy valamit valószínűleg igen.

- Mit?

- Hogy amióta az arcán van az az idomtalan sebhely, már egyáltalán nem emlékeztet téged Jan Ludwikra.

Carroll felhúzta a szemöldökét:

- Miért segítene, ha ezt elárulnám neki?

Csak rántottam egyet a vállamon.

Carroll szava elakadt. Többször nem kért meg rá, hogy szolgáljak magyarázattal, mert megértette ennyiből is. Visszafordult a jegyzeteihez, és feltűnő szorgalommal merült bele a válogatásukba.

*

Éppen az Agykutató Centrumban csavaroztam az egyik öltözőszekrény kilazult ajtaját, amint felbukkant a folyosón David Ross.

Már három napja jártam az intézetbe, hogy helyre állítsam az általam okozott károkat. Ez az ajtó például akkor fordult ki a helyéről, amikor Dean elől hátrálva nekicsapódtam a lapockámmal. Bizonyos problémákat menekülés közben észre sem vettem. Mivel viszont nem akartam minden dolláromat szakikra kipengetni, ezért amit csak tudtam, helyrehoztam saját kezűleg. A véremet már első nap lefertőtlenítettem mindenhonnan. Sajnos, akadt még épp elég bekretyózott berendezés és bútordarab. Elle például - amikor kitépte a kabátfogast a tartójából - a hirtelen mozdulat lendületével betört egy vitrinajtót, és összezúzott egy lámpaburát is. Azt már inkább nem is részletezném, hogy hány fürdőszobai tartozékot feszegetett ki a helyéről, amikor a tusolóból próbált kiszabadulni. Két napig fugáztam - amit egy online videó alapján kellett elsajátítanom.

Egyszer-kétszer Litvin is megjelent felügyelni a munkámat. Ezúttal a legsiralmasabb látványomra sem esett meg a szíve rajtam. Megértettem.

Mindenesetre, azon jót mulattam, hogy a professzor inge ujján észrevettem valami homokbarna állatszőrt, ami egyik általam ismert kutyájukra sem hasonlított. Nem tán mégis visszatért a menhelyi kutyaduó? Sejtettem, hogy amint feketén-fehéren ki kell jelentenie Bill előtt, hogy nem akarja a kutyákat, Litvin egyből rá fog ébredni, hogy igazából már megszerette őket. És a szíve mélyén nem is bánja a jelenlétüket. Ezt az okfejtést, persze, a világért sem árultam volna el a prof előtt.

Akkor is a kutyákon tűnődtem munka közben az idő elütéseképpen, amikor Ross érkezett.

A férfi mintha vacillált volna, hogy megszólítson-e. Végül azért rám köszönt, és közelebb jött. Narancssárga pólóingben és sötét farmerben volt, így valószínűleg végzett már az aznapi munkájával.

- Hogy van a felesége? - érdeklődtem.

- Nehéz megmondani - fontolta meg kérdésemet. - Először feldúlta a régi trauma előásása. Két napig egy falatot sem evett. De most, miután Ön mindent elmondott neki, mintha egyre jobban érezné magát. Sokat dolgozik azzal a Carroll nevű újságírónővel is a cikksorozat megírásán, hogy Dean Williams minél több áldozatát elérhessék. Napról napra több életerőt látok Priyán. Segít neki a megrázkódtatások feldolgozásában Ambrosius Finch tisztázása és ez az egész közös munka a riporternővel. Végül is, úgy látom, volt értelme a maga vájkálódásának.

Elhúzott szájjal jegyeztem meg:

- Sokat segített volna, ha Ön nem rúg ki pár perc után páros lábbal a házából. Enélkül többször is felkereshettem volna a családját, és nyíltan feltehettem volna a kérdéseimet. Egy ilyen súlyos nyomozás közepén nem mertem megkockáztatni, hogy Ön feljelentsen zaklatásért, és értékes heteket pazaroljak jogi hercehurcákra, meg ügyvédekkel kelljen bajlódnom...

Ross félbeszakított:

- Talán hagynom kellett volna, hogy a saját házamban gyilkossággal vádolja a feleségemet?

- A helyzet az, drága uram, hogy téved.

- Tessék?!

- Egyszer sem vádoltam bűncselekménnyel a feleségét. És nem is feltételeztem ilyesmit.

Ross élesen felelt:

- Akkor mégis, mivel magyarázza a kérdéseit?

- Nem én voltam az, aki kapásból azt hitte, hogy a felesége gyilkos. Hanem Ön!

Ross ezen még jobban felkapta a vizet.

- Én ugyan biztos nem... - kezdte volna nagyhangon.

- Dehogyisnem - böktem felé nyomatékképpen a csavarhúzóval. - Mi másért dobott volna ki, amint Mr Finch halálára tereltem a szót? Ön végig azt hitte, hogy a felesége ölte meg a férfit.

Ross ökölbe szorította a tetovált karja kézfejét. De csak beszélni kezdett:

- Tudom, mit tett Priyával az az ember. Illetve, tudni véltem. Azóta, ugyebár, kiderült az igazság. De akkor csak annyit hallottam, hogy ő az, akit annak idején megvádoltak a Priya ellen elkövetett erőszakkal. Priya mindent elmesélt az évek során. A nevét ugyan nem említette, ezért az előadáson nem ismerhettem rá Finchre. De amikor hazamentünk, megláttam Priyán, hogy nincsen jól. Akkor elmondta, ki volt az az író. Aztán hirtelen közölte, hogy ki kell szellőztetnie a fejét. Órákra elment otthonról, és csak estére került elő. Másnap jött a nyomozás az eltűnt négy ampulla miatt. Később olvastam a helyi hírek között Finch szívrohamáról. Pont olyasmi, amit elő lehet idézni az általunk fejlesztett gyógyszerrel... Mit kellett volna gondolnom?

Csak legyintettem a csavarhúzóval.

- Litvin igazgató is emiatt fogadott nyomozót - feleltem. - De nekem egyáltalán nem tűnt logikusnak. A tesztkészítmény még egy tengerimalacnak sem okoz nagy valószínűséggel szívrohamot... Márpedig egy régebbi nyomozásom során tanúja lehettem, hogy a tengerimalacok nem éppen a legrelaxáltabb állatok. Aligha művészet megállítani a szívüket. Főleg egy egészséges, felnőtt emberhez képest. Egyetlen épeszű gyilkos sem használna előre kitervelt, szándékos cselekményhez ilyen gyenge szert. Főleg nem egy kutatólaboráns!

- Akkor... maga egyáltalán nem is gyanakodott a feleségemre?

- Nem hát! Mondom, hogy itt egyedül Ön képzelte, hogy a felesége gyilkos. Nem árt, ha ezen elgondolkozik.

Ross kezdte belátni, de azért lehajtott fejjel mormolta maga elé:

- Viszont elég provokatív volt az a visszakérdezés a nappalinkban arról, hogy a feleségem miért használt múlt időt Finch kapcsán, lássa be! Vagy nem Priyát akarta gyanúsítani, hanem engem?

- Csak feltűnt, hogy honnan tud a felesége Mr Finch haláláról. Miért foglalkozott egyáltalán egy számára állítólag tök ismeretlen ember elhunytával? Megsejtettem, hogy nyilván azért, mert a semminél több köze lehet Mr Finch személyéhez. Életemben először váltottam szót Önökkel, így semmilyen elvetemült következtetést nem vontam le. Pusztán kíváncsi voltam.

- És Priya? Ő miért nem segített Önnek, ha egyszer ártatlan?

- Mert ő meg azt hitte, hogy Ön az érintett Mr Finch „meggyilkolásában”. Ön az előbb ismerte el, ugyebár, hogy egyikük sem tudja pontosan, mit csinált a másikuk a prezentáció utáni estén. Ön feltételezte, hogy a felesége követett el valamiféle bűncselekményt, ami Mr Finch váratlan halálát okozta. Mrs Ross pedig Önről gondolta ugyanezt. Főleg, hogy amint szóba hoztam az úriember halálát, Ön szokatlan dühkitöréssel kihajított engem a házukból.

- Jó ég...

- Nos, igen - hagytam rá. - Ha nem azzal lettek volna mindketten elfoglalva, hogy egymást védjék egy nem létező váddal szemben, sokkal könnyebb dolgom lett volna az igazság feltárásával.

- Tényleg nagy marha voltam, hogy kirúgtam magát - látta be végre Ross.

Rábólintottam.

- Most már viszont örülök, hogy tisztázni tudtuk az igazságot - mondtam egy fokkal barátságosabban. Még egy apró mosolyra is futotta tőlem. - Búcsúzóul pedig kap tőlem egy kéretlen jó tanácsot is: Ez a titkolózás semmi jóra nem fog vezetni. A telefonja rejtett nyomkodásai miatt a felesége mostanra már azt hiszi, hogy Ön szeretőt tart. És, uram, a következő magánnyomozóval lehet, hogy nem lesz akkora szerencséje, mint velem. Ne nagyon reménykedjen benne, hogy amikor majd egy igencsak dekoratív, fiatal hölgy félrevezetésképpen előadja, hogy szexviszonya van Önnel, a válóperes detektív egy percig is kétségbe vonja az állítást! Szóval, épp ideje lenne kezdenie valamit a szerencsejáték-függőségével! És abbahagynia a telefonján sutyiban játszott kártyapartikat.

Meglapogattam a férfi vállát, és megkerülve őt, elbicegtem egy másik kinyagdult öltözőszekrény felé.

*

A szigorított női fegyház fűtetlen folyosóján olyan dermedés szállt tagjaimra, mintha jégfürdőbe mártottak volna. Magamhoz szorítottam az iratos mappámat, szinte pajzsként nyomtam a mellkasomhoz. Fogvacogva vártam soromra. Csak mostanra sikerült látogatási engedélyt kapnom. Örülnöm kellett volna neki, mégsem így éreztem.

Akkor sem élénkültem fel, amikor az egyik őr intett, hogy kövessem. A hideg mintha csak még mélyebbre kúszott volna a csontjaimban.

A falon futó árnyékomat figyeltem. Igyekeztem az ütemes mozgásra fókuszálni.

Nyikorogva nyílt előttem az ajtó.

A papírokkal megpakolt mappát még mindig magamhoz ölelve tartottam. Az őrök már jó alaposan átnézték. Nem találtak benne semmi szabályelleneset. Most megigazítottam az irattartót, hogy ne nézzek ki olyan görcsösnek.

Egyenesen odasétáltam a helyiség közepén álló fémasztalhoz, és helyet foglaltam a már ott ülő alacsony, tömzsi asszonnyal szemben. A haja talán már annál is markánsabban őszbe fordult, mint amikor utoljára volt szerencsétlenségem élőben találkozni vele. A napfényhiánytól kialakult sápadtsága is erőteljesebbé vált.

Nem adtam meg neki azt az örömet, hogy sántítani lásson. Inkább erővel kényszerítettem magam, hogy ne mutassam sérülés jeleit.

Dalton mama mégis úgy lesett vastaglencséjű szemüvege fölött a bokámra, mintha tudna a sebeimről. Ennek ellenére nem szólalt meg, miközben leültem.

Én törtem meg a csendet:

- Először is, lenne egy kérdésem. Erre már csak úgy személyes kíváncsiságból is érdekelne a válasz... Abból, hogy „Soha többé, amíg élek, nem akarok hallani Ön felől”, melyik részt sikerült így értelmezni? Hogy leveleket irkál nekem, és megbízással keres?!

Összefűzte maga előtt tömpe ujjait, és színpadias lassúsággal támasztotta állának két kézfejét.

- Frida, Frida! - mondta aztán csendesen. - Mindig abból indulsz ki, hogy engem érdekelnek kicsinyes, személyes vonatkozások. De nem. Ez nem rólad és a pitiáner életedről szól. Semmi másról, csak arról, hogy van egy olyan feladat, amit detektív segítségével akarok megoldani.

- Ezért kérte fel a konkurenciát is?

- Elvégre ők szintén helybéliek. Ki más tudna eredményesen kutatni a régi ügyvédem után, mint aki ugyanott él?

- Egyáltalán, Ön honnan tud bármit is a kinti eseményekről? Az új detektívirodáról? Így, magánzárkában...

Nem válaszolt, csak lapos pillantást vetett rám, mint egy hüllő.

- És, mi van Indonéziával? - folytattam a kérdezést.

- Mi történt a hajaddal? - felelt ekkor kérdésre kérdéssel egy teljesen oda nem illő dologról.

- Levágattam.

- Miért?

- Meguntam a régi frizut - hazudtam tömören. - Szóval, Indonézia?

- Azt hittem, gyerekkorod óta növesztetted, és minél hosszabb hajat szerettél volna.

Megdermedt a kezemben az iratos mappa.

- Igen? És mi alapján hitt ilyesmit? Sosem beszélgettünk a frizuraválasztásomról.

- Csak így képzeltem el.

Rászorítottam az ujjaimat a papírok oldalára, hogy nehogy látható módon remegni kezdjenek a kezemben. Kívülről megőriztem a nyugalmamat, és farkasszemet néztem Ethel Daltonnal:

- Na jó, képzelődjünk valami másról! Mi a helyzet Indonéziával?

- Mi lenne? Egy ország Ázsiában.

- Wow, szellemeskedés? Bocs, de Önnek még annyira sem áll jól a flegmázás, mint az unokájának!

- Tényleg nem tudom, miért említed Indonéziát. - Ráncos ajkára szenvtelen mosoly ült ki.

- És a gyerekek?

Dalton mama kifejezéstelen tekintettel nézett vissza rám. Nem tudtam eldönteni, hogy tényleg nem kapcsol, vagy továbbra is csak szórakozik velem. Akárhogyan is, sikerült egészen higgadt hangsúllyal magyarázatot fűznöm hozzá:

- Ön azt mondta a Norton&Norton Detektívirodának, hogy Vaughn Hoolock a gyerekekkel fogja kezdeni a leszámolást. Megtenné, hogy kifejti, mire gondolt?

- Mit nem értesz ezen?

- Nyilván a „gyerek” szó jelentését nem ismerem... - Vettem egy mély levegőt, hogy ne pattanjak be, mert egy ér már vészesen lüktetett a halántékomnál. - Adjon már kerek válaszokat, legyen szíves! Mit nyerhet a hallgatással? Csak Vaughn Hoolock malmára hajtja a vizet!

Az asszony mégsem felelt semmit. Egy árva szót sem.

- Vegyük sorra! - szólaltam meg végül jobb híján újra én. - Az idősebb lánya halott. A fia a szigorított fegyház mélyén ül. Marad a legkisebb lánya, akit én csak álnéven, takarítónőként ismertem meg. Igaz? Vagy vannak további eltitkolt porontyok is?

- Használhatsz olyan közönséges szavakat, amilyeneket csak akarsz. Olcsó trükk, hogy kibillents az egyensúlyomból, de nem tudsz hatni rám. Nem számít az élcelődésed. A tiszta leszármazás csak az alacsonyabb rendű elmék számára lehet gúny tárgya...

Közbeszóltam, mielőtt nagyon belemerül a kiokításba:

- Csodás, hogy az érdemi kérdésekre nem sikerül egyetlen használható választ sem adnia, de a szlenges szóhasználatom beindított egy teljes ideológiai áradatot... Mi lenne, ha a lényegre térnénk? Letelik a látogatási idő. Szóval, van vagy nincs több gyereke?

Végre felelt:

- Nincsen.

- Akkor ott van még az egyszem unokája, Josh, a héthatárra szóló lagzijával. Két „gyerek” jöhet tehát szóba. Melyikük lesz az? A lánya vagy Josh? Én a magam részéről egyiküket sem érzem tökéletes célpontnak, de ha Ön holtbiztos benne, hogy közülük kerül ki Mr Hoolock áldozata... Csak fel nem foghatom, hogy miért.

Dalton mama mosolya már egyenesen megvetővé vált:

- Nyomozó létedre nem sok logikáról teszel tanúbizonyságot.

Nem tudtam elleplezni megütközésemet:

- Ez meg miféle válasz volt?

Ezúttal sem volt hajlandó semmiféle feleletet adni. Én továbbra is játszottam az értetlent. Dermedt döbbenetemet viszont nem Dalton mama szavai okozták. Sajnos, egyre jobban értettem, mire utal. Célzását hallva immár nem sok kétség maradt bennem az ötletről, ami Deanék fogasos támadásakor jutott eszembe. Amikor a gömb alakú dísz előhívta az emlékeim közül Vaughn Hoolock szerelmének meggyilkolását.

Azóta volt alkalmam alaposabban átgondolni. Dalton mama miért nem segít? Miért nem tesz valódi lépéseket a leszármazottai megvédésére? Miért is feltételeztem, hogy a saját gyerekeire utalt?! Hiszen csak annyit mondott, hogy Hoolock a gyerekekkel fogja kezdeni a leszámolást...

Az elmúlt napokban kártyavárként dőlt össze bennem minden eddigi elméletem Vaughn Hoolock bosszúhadjáratáról. Minden lehetséges lépéséről. Ráébredtem, hogy Dalton mamának igaza van. Ahogyan ő sem az általa lobogtatott célpontot - Quentint - választotta, hanem Pattyt, úgy Vaughn Hoolock sem fogja elkövetni azt a hibát, hogy felhívja a figyelmet a valóban védelemre szoruló személyekre. Ez az, ami miatt Dalton mama csak az időt húzta, és nem érdekelte különösebben, hogy elősegítse a Vaughn Hoolock utáni nyomozást. Mert olyan személyek lesznek először célkeresztben, akik még annyira sem érdeklik a boszorkányt, mint az általa csak eszköznek tekintett saját családtagjai.

Hoolock szándékosan írt levelet a Dalton-esküvőről. El akarta terelni a figyelmet a nyilvánvaló tényről. Hogy nem Daltonék a kiszemelt áldozatai. Nem velük fogja kezdeni... Dalton mamát és családtagjait hagyja a legvégére. Ott van Marta Sorbet valódi gyilkosa. A hazug, korrupt építőipari igazgató - a földalatti Dalton-laborok fő kivitelezője. Aki ugyan alapvetően sakkbábu volt Dalton mama játszmájában, de mégis csak ő követte el saját kezűleg az emberölést. És bár az illetőről még nem sikerült kiderítenem, hány gyereke van, túlságosan nem lepett volna meg, ha egynél több. Nem kevés exfeleséggel büszkélkedhetett. Futólag megemlítette egyszer, hogy unokája született, tehát minimum egy gyerekének mindenképpen kell lennie. Szóval, miért ne lehetne több is? Miért ne lehetne helytálló az ő esetében is a „gyerekek” kifejezés?

Végre kristálytisztán láttam, amit Dalton mama már rég tudott.

Azt hiszem, életemben nem küzdöttem még így, hogy semmit ne áruljon el az arckifejezésem. Végül csak sikerülhetett. Továbbra is bambán elnyílva tudtam tartani a szám, és úgy meredtem kérdőn Dalton mamára, mintha lövésem sem lenne.

Egyértelműen összejött, mert Dalton mama tekintete továbbra is vegytiszta lenézést tükrözött. Nem vette észre rajtam, hogy lényegesen közelebb jutottam a játszma megértéséhez. Csak rá ne jöjjön, hogy segít nekem a reakcióival! Akkor még ennyit sem kapnék tőle. Márpedig ez az egyetlen esélyem.

- Idefigyeljen! - csaptam le ekkor a mappámat az asztalra. - Elegem volt a börtönbéli intrikáiból. Ma megbeszélem az igazgatósággal, hogy egyszerre csak egy detektív látogathassa Önt. Felejtse el Nortonék irodáját! Mert én leszek az.

Kicincáltam az iratok közül egy nyomtatott megbízási szerződést. Már ott sötétlett rajta az aláírásom és az irodai bélyegzőm lenyomata. Odataszítottam a papírt az asszony elé egy toll kíséretében.

- Parancsoljon, írja alá!

<<Vége>>

www.rekairasai.hu