Boginak ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

1. fejezet: A felkérés

Az első dolog, ahogy beértem az irodámba, az volt, hogy majdnem keresztülestem egy feltekert szőnyegen, csak a kávés asztal mentett meg a hasra vágódástól. Az ügyfélváróból belépve ugyanis egyből a kávéfőző gép található az ajtó mellett, hogy a kezünk ügyében legyen. Az utolsó pillanatban meg tudtam kapaszkodni a bútor szélében.

- Basszus! – szisszentem fel, és miközben lehajolva megigazítottam félrecsúszott kanárisárga lakkcipőmet, körbenéztem, hogy mi okozhatta az összetekert szőnyeg váratlan jelenlétét. Nem láttam meg egyből az asszisztensemet, aki magyarázatot adhatott volna. Az asztalra támaszkodva áttornáztam magam az akadály fölött.

Nekiálltam nagyjából rendezni sárga-fekete csíkos szoknyaruhámat és a november végi időjárás miatt fölé vett koromszínű, aranycipzárral díszített műbőrdzsekimet. Belátom, kicsit méhecske-beütésű felöltözés, de nekem mindent összevetve tetszik. Legalábbis, a ruha kiemeli az alakomat, anélkül, hogy túl soványnak mutatna, és kifejezetten ötletes a szoknya pörgős kerekítése is.

Már rőtvörösre festett hajzuhatagom tűrhető alakzatba kényszerítésénél tartottam, amikor asszisztensem, Mrs Blackhawk végre előcsoszogott a nyomtatógépet tartalmazó apró irodai oldalszobából. Az öreglány a gép egyik lecsavarozott oldallapját tartotta eres kezében.

- Mi ez az akadálypálya az ajtóban? – szegeztem neki egyből a kérdést.

- Jaj, kedvesem, eszembe sem jutott, hogy ma kivételesen időben fel bírsz kelni, és esetleg megbotolhatsz, mielőtt elpakolnék.

- Na, persze! A múltkor is rég lefőztem már itt a kávénkat, mire Önnél odahaza megszólalt a rozsdás vekkere.

Megcsóválta a fejét, nyaka meszes roppanásaitól kísérve.

Mrs Blackhawk egy múmiaszerűen halovány, idős nénike volt. Sárga szalmaszínűre festett haja apródfrizurára vágva. Úgy ránézésre egy hétköznapi öregasszony, kötött kardigánban, pamutszoknyában, de valójában kivételesen rafinált munkaerő, és semmi pénzért nem váltam volna meg tőle.

És, végre, komolyra fordította a szót:

- Egyébként, azért hajtottam fel a szőnyeget, mert találtam az előbb egy poloskát. Most pedig mindent ellenőrzök, hogy nincsen-e több. Éppen a nyomtató belsejét nézem át.

- Egy poloskát? – Elfintorodtam. – Nem nagy öröm, hogy még ilyen hideg időben is felbukkannak, de nem túlzás az egész irodát felforgatni egy-két kósza rovar miatt?

- Aranyoskám, ez nem olyan poloska.

- Mi?! – Megfeledkeztem a külsőm rendezéséről. – Egy lehallgató készüléket talált?

- Pontosan.

- Nem a sajátunk volt?

Mivel magánnyomozói irodát vezetünk, nem lenne különösebben meglepő, ha az egyik általunk használt kütyü szóródott volna szét.

- Nem. Más gyártmányú.

- A múltkor átváltottam a legolcsóbb, netről rendelhető márkára – emlékeztettem.

- Tudom, én vettem leltárba a könyvelésnél. Ez a példány viszont igen valószínű, hogy a helyi biztonsági szakboltból való. Az íróasztalomon álló lámpa burájára volt tapasztva, belülről. Még jó, hogy elfelejtettem az új szemüvegemet behozni, és ezért plusz világításra volt szükségem, hogy jobban lássam a címzést a beérkező leveleken. A poloska egyből feltűnt, mert az elhelyezkedése miatt kicsit megváltozott a lámpa nyikorgása az elfordításkor.

Inkább nem kommentáltam az öregasszony rigolyásságát, hogy egy ilyen jelentéktelen hangeltérés szemet szúrhatott, hiszen most épp kapóra jött.

- Ugye, már nem működik? – kérdeztem inkább.

- Kivettem belőle az elemet. Nézd meg, ha akarod, ott van az asztalom sarkán.

Odasiettem, és szemügyre vettem a kis készüléket. Valóban a helyi boltban beszerezhető márkák egyike volt. Oké, akkor ott el is kezdhetjük majd a vizsgálódást az eredete után.

- Hú, ez fura, hogy miért akarna minket valaki lehallgatni! – pöccintettem vissza az asztal sarkára a poloskát. – Az utóbbi hetekben a legizgisebb ügyünk egy elveszett kakadu megtalálása volt.

- Az is elég valószínű, hogy nem öltözködési tippeket próbálnak tőled ellesni. – Az öregasszony lövellt egy rosszmájú pillantást rikító sárga cipőm és darázscsíkos rucim felé.

- Béna beszólás, ugyanis egy lehallgató készülékkel egyébként sem lehet ruházkodási ötleteket lenyúlni.

- Szerencséjükre.

Ezt már inkább elengedtem a fülem mellett, és nekiálltam én is segíteni a poloskavadászatban.

Két óra múlva végeztünk. Visszacsavaroztuk a mennyezeti lámpa burkolatát, a gépek oldallapjait, majd visszaterítettük a szőnyeget is, és nagyot fújva ültünk le az íróasztalaink előtti székekre.

- Hm, szóval ez az egy volt – morfondíroztam félhangosan. – Vajon mi szükség volt rá?

- Ha lesz időnk, munka után elnézhetnénk a szakboltba, hátha ott megtudunk valamit.

- Jaja, nem ártana. Sok jót nem jelenthet, ha valaki hallgatózik utánunk. – Még vettem pár nagy levegőt kifulladva, aztán már éledő erővel folytattam: - Most viszont kapjuk elő az Earlman-ügyet, és kezdjük el a végleges jelentés összeállítását! Mr Earlman hamarosan bejön érte.

Neki is láttunk.

Nos, ha azt hittem, hogy az aznapi kellemetlen meglepetések sora kimerül a szőnyegben való megbotlásban és a poloska felfedezésében, akkor nagyot tévedtem. Ugyanis egy férfi gyors, határozott lépteinek közeledése zavarta meg az elmélyült papírmunkát.

Amikor pedig felnéztünk, már ott is állt az irodám ajtajában Vaughn Hoolock. A népszerűtlen ügyvéd, akit mindenki igyekezett a lehető legmesszebbről elkerülni.

Négy hónapja még menő irodát vezetett a már akkor is kétes hírneve ellenére, és remek ügyvédi képességei miatt özönlöttek hozzá a kliensek. Csakhogy kikerültek a médiába a sumákságai, és azóta nincs megállás a lejtőn. Vaughn Hoolock elismertsége mind szakmailag, mind emberileg szakadékba zuhant. A befolyásos támogatói sem tudták megmenteni a nyilvános erkölcsi bukástól, így inkább két-három hét után kihátráltak mögüle. Azóta pedig kifejezetten kínossá vált a jelenléte, a környéken mindenki utálja.

A középkorú férfi most is hátrafésülve hordta haját, ami kiemelte sápatag, simára borotvált tányérképét. Száján pedig ott terpeszkedett szinte ártatlanul gödröcskés, valahogy mégis undok mosolya. Nyomasztóan önelégült hatást keltett. Ezt a mosolyt és sötét szemöldökének ravasz ívben feszülését még az elmúlt hónapok sorozatos kudarcai sem tudták eltörölni. Érződött, hogy továbbra is olyan ember, akivel szemben nem árt az óvatosság.

Hoolock laza mozdulattal belökte az ajtót, és besétált, mintha csak otthon lenne.

- Az egyik ügyfelem szeretne téged megbízni – jelentette be.

Micsoda?! Összerezzentem.

Persze, nem ez lenne az első alkalom, hogy együtt dolgoznék ügyvédekkel. Vaughn Hoolock azonban egy ellenségem volt. Hosszú történet. Annyi a lényeg, hogy odáig fajultak a dolgok, hogy életveszélyesen megfenyegetett, és az egyik általa tutujgatott bűnöző rám is támadt. Persze, én sem maradtam rest a válaszlépéssel. Alapvetően én tehetek arról, hogy Hoolock elvesztette a népszerűségét a környéken, ugyanis minden szakmai szennyesét kiteregettem egy talkshowban. Ezért van az, hogy míg korábban sikeres, feltörő irodát vezetett, most már mindenki csak azt tudja róla, hogy mekkora görény. Egy tinilányt például öngyilkosságba hajszolt internetes bántalmazási hadjáratot szervezve ellene, csak azért, hogy a lány ne állhasson ki a Hoolock által védett erőszakoló ellen a bíróságon.

Hát, igen. Ha egy hajszállal kevesebb undorító részlet került volna felszínre, a sok történet Vaughn Hoolock talpraesett gátlástalanságáról talán még népszerűsítő kampánynak is elment volna, de gondoskodtam arról, hogy végül összességében átbillenjen azon a határon, amin túl már egyetlen jóérzésű ember sem áll szóba vele.

Úgy hallottam, mostanában végképp pang az irodája forgalma. Mivel korábbi ügyvédtársa, Wyatt – próbálva menteni a menthetőt – hónapokkal ezelőtt, a botrány kirobbanása után nem sokkal, felmondta a szakmai együttműködést, Hoolock újabban már egyedül dolgozik.

Tekintve, hogy mindezt nekem köszönheti, túl sok jóra nem számíthatok tőle.

- Miért pont engem keres fel? – kérdeztem rá szimplán.

Vaughn Hoolock arcán meg sem rezzent a mosoly.

- Az ügyfelemnek nyomozói segítségre van szüksége – magyarázta, mintha egy gyengeelméjűhöz beszélne –, és úgy véli, te vagy a legalkalmasabb a feladatra. Nem tudtam lebeszélni erről a siralmas tévedésről.

Az utolsó mondatot inkább figyelmen kívül hagytam:

- Kezdjük az elején! Ki az ügyfele?

Ugyan ki állna le egy olyan emberrel, mint Vaughn Hoolock? Amióta a média darabokra szedte, egy-két legalja szociopata bűnözőn kívül senkit nem érdekel.

- Egyelőre, szeretném, ha az ügyfelem kiléte inkognitóban maradna. Legalább addig, amíg meghallgatod, milyen ügyben kereslek.

Furcsa kérés. Mondjuk, az egész belépő abszurd. Tényleg komolyan gondolja ez az ember, hogy bármilyen nyomozással segíteném az ügyvédi tevékenységét?! Alapvetően még feleennyire undorító alakokkal sem szívesen állnék le. Ha viszont esetleg egy olyan üggyel keres, ahol egy igazságtalanul meghurcolt ember ártatlanságát kell bizonyítani, akkor még kisülhet értelmes is a mondandójából. Nem mindegy, kinek a nevében és mit művel itt. Úgy tűnik, kénytelen leszek egy-két percet rászánni, hogy mindezt megtudjam.

- Jól van, akkor mondja el úgy, ahogy jónak látja! – hagytam rá, annak reményében, hogy így tudok tőle a leggyorsabban és legbiztosabban megszabadulni. – Halljuk, mit akar!

Engedély nélkül odahúzott magának egy széket az íróasztalomhoz, és leült rá, elterpeszkedve. Lezser mozdulattal előkeresett a fekete zakója zsebéből egy szivart, majd rágyújtott. Kiszúrtam azonban, hogy enyhén remeg a keze, ahogy a szivar meggyújtásán ügyködik. Nem tűnt idegességnek a dolog, mivel egyébként minden porcikája gőgös fölényességet tükrözött, és egyébként is kétlem, hogy egy ilyen embert, mint ő, stresszelne egy velem folytatott beszélgetés. Mégis ott volt a kényszerű izomrángás apró jele a mozdulatban.

- Parancsoljon! Miről lenne szó? – sürgettem meg.

- Az ügyfelem úgy véli, hogy tudomása van egy gyilkosságról.

- Tudomása van?

- Látott és hallott olyasmiket, amik arra utalnak, hogy egy ismerősét megölték.

- Ezzel először is a rendőrséghez kellene fordulni. – Igyekeztem lepattintani az egész furcsa megkeresést, mielőtt bármilyen részletet megtudnék róla.

- Megtörtént. – Hoolock beszívta a füstöt, majd kényelmes lassúsággal kifújta. – A halottkém öngyilkosságnak nyilvánította az ügyet, és a rendőrök nem vizsgálják tovább az esetet. Az ügyfelem viszont azt szeretné, ha beleásnád magad a részletekbe. Tudni véli ugyanis, hogy szándékos emberölésről van szó.

- Mi az, hogy „tudni véli”? – kérdeztem közbe. Muszáj ilyen körülményesen fogalmaznia? – Pontosan mit tud?

- Az ügyfelem egy női börtönben ül több mint egy éve, és a cellatársa volt a szóban forgó hölgy, akit a szabadulása után megöltek. Ügyfelem megkedvelte az eltelt idő alatt, és szeretné, ha nem söpörnék szőnyeg alá az ügyet.

- Miért ült az elhunyt hölgy?

- Az ötvenkét éves nőt súlyos gondatlanságból elkövetett többrendbeli emberölésért ítélték el.

- Ejha!

- Egy építőipari cég minőségügyi igazgatója volt, és szándékosan elhallgatott a vezetőség elől olyan jelentéseket, amelyek miatt három építőmunkás a halálát lelte egy összeomló épületben. Tíz évet ült, utána jó magaviselet miatt feltételesen szabadlábra helyezték.

- És az Ön ügyfele a dutyiban egy cellába került vele?

- Igen. Ott ismerkedtek meg, jóban lettek. Ügyfelem a hölgy szabadulása után is jó szívvel gondolt rá, és amikor meghallotta a hírekből, hogy alig egy hónappal a szabadsága visszanyerése után meghalt...

- Hogy’ hívják az elhunyt hölgyet? – kérdeztem közbe.

- Mrs Nolette. Hilda Nolette.

Nem mondott semmit a név.

- Hogyan halt meg Mrs Nolette?

- A boncorvosi jelentés szerint leugrott egy magas szálloda tetejéről. A szálloda viszont pont azon a telken épült fel, ahol tizenegy éve az ominózus falomlás maga alá temette a három építőmunkást. Gondolod, hogy ez véletlen?

- Aligha. Mi okunk van azonban feltételezni, hogy nem a lelkiismeret-furdalás vezette el a régi baleset helyszínére, ahol aztán önkezével véget vetett az életének? – Reménykedtem benne, hogy a kérdéssel le is zárhatom a beszélgetést már most, az elején.

- Ügyfelem három dolgot tart gyanúsnak. – Vaughn Hoolock nyomatékképpen az ujjain is mutatta a számot. Volt valami lenéző a mozdulatban, mintha még mindig úgy beszélne hozzám, mint egy szellemi fogyatékoshoz. – Először is: Mrs Nolette soha nem mutatta lelkifurdalás jeleit. Sőt, egyszer az éjszaka közepén felriadt egy rémálomra a cellában. Ügyfelem megkérdezte tőle, hogy talán a három áldozatról álmodott-e, és erre Mrs Nolette úgy felelt, hogy nem tartja magát bűnösnek a halálukban. Nem róluk álmodott, hanem valami másról. Nem mondta meg, miről.

- Ez nem jelent semmit – legyintettem. – Akit igazán furdal a lelkiismeret, általában sokáig megpróbálja elfojtani és hazugságokkal leplezni. Simán lehetett öngyilkos.

- Ügyfelem elég jó emberismerőnek tartja magát, és úgy véli, hogy átlátott volna rajta, ha a tagadás csak önáltatás.

- Na, jó, oké, haladjunk! Mi a másik két gyanús körülmény?

- A második, hogy Mrs Nolette többször is említette ügyfelemnek, hogy ha kiszabadul, szeretne helyretenni pár dolgot, hasznos lépéseket végrehajtani. Nem pontosította, hogy mire készül, de nyilván nem egy ugrásra.

- Miért? Utalhatott ezzel arra is, hogy a saját tetteivel kíván szembesülni, és öngyilkosság formájában számol le a múlttal.

- Az ügyfelem szerint nem. Mrs Nolette elszántnak és tettre késznek tűnt.

- A harmadik gyanús körülmény? – Csak ennyit kérdeztem. Egész gyorsan a végére érünk, és mindjárt le is építhetem Hoolockot. Közben szórakozottan hintázni kezdtem görgős székemmel.

- A harmadik pedig, hogy volt egy simlisnek tűnő fickó, aki rendszeresen látogatta a hölgyet. Ügyfelem szerint messziről lesírt az illetőről, hogy rosszban sántikál. Egyszer-kétszer látta a beszélőn. Egy fehérgalléros bűnöző, öltönyben, nyakkendőben. Nem a férj volt, annyi biztos, ő ugyanis csak évente egyszer, karácsony táján látogatta meg a feleségét. Ez a gyanús, bűnözőnek tűnő férfi nem egy családtag.

Ja. Mert az úgy ránézésre látszik valakin, hogy bűnöző-e.

Elbiggyesztett ajakkal jegyeztem meg:

- Önben fel sem merült, hogy az ügyfele esetleg unatkozik a sitten, és összeesküvés-elméleteket gyárt?

- De, persze. Bár nem olyan típus, mégis... ki tudja? Becsavarodhatott a börtönben töltött több mint egy év alatt. – Hoolock rántott egyet a vállán. – Viszont, mit tehettem volna? Megbízott, hogy kérjelek fel, szóval, idejöttem.

Nem tudtam, mit kellene felelnem.

- Elég bizarr az egész megkeresés – mondtam ki végül. – Főleg az, hogy Önön keresztül...

- Én voltam a védője korábban is, a tárgyalásán, ezért küldött. – Hoolock lepöckölt egy adag hamut az íróasztalom sarkára, aztán visszafordult felém. - Elvállalod az ügyet?

Egy kis ideig elgondolkodva billegtem a székemmel előre-hátra, néma csöndben, csak utána szólaltam meg újra:

- Mielőtt bármit ígérnék, beszélnem kell az ügyfelével a börtönben. Ugye, megérti?

- Logikus kérés.

- Most már elárulja, kicsoda pontosan az illető?

A válasz hallatán majdnem hanyatt vágódtam a görgős székemmel. Nagyot csikordult alattam a padló, és két kézzel kellett az íróasztalom szegélyében megkapaszkodnom.

- Mrs Ethel Dalton – jelentette be ugyanis Hoolock.

2. fejezet: Dilemma

Azt hiszem, ha létezett olyan ember, aki még Vaughn Hoolocknál is előkelőbb helyet foglalt el az ellenségeim listáján, az Dalton mama volt. Miután a hatvan körüli asszony nekem köszönheti a több száz évre szóló sittet, aligha tartozott a rajongóim közé.

Az Ethel Dalton és társai által vezetett illegális emberkísérletek máig rémtörténetként keringenek a helyi médiában, pedig már több mint egy éve lecsengett a botrány. A tinik viszont kezdik egyre cifrábban kiszínezni a történetet, és egész horror-sztori sorozatot mesélnek a földalatti labor borzalmairól. Nyilván ez azért így túlzás. A kísérletek célja alapvetően nem a kínzás és a vérfürdő volt, de a tudomány oltárán szívtelenül feláldozott emberek emléke önmagában is épp elég hátborzongató. Mindenesetre, a környékbeli kislányok fele Dalton mamának öltözött tavaly Halloweenkor, és ez az arány alig csökkent az idei jelmezeknél.

Én buktattam le az egész szervezetet, és juttattam a tagjait egy életre a börtön mélyére. Dalton mama pont nagyratörő céljainak megvalósulása előtt volt kénytelen elveszíteni mindent, pedig már nem sok hiányzott volna hozzá, hogy magasabb szintre lépjen a kutatása – még több gyanútlan áldozatot követelve. És most segítséget kér tőlem?! Kinyúl felém a börtön rácsai mögül, hogy bevonjon egy nyomozásba? Ugyan már!

Megütközésem nem is lehetett volna nagyobb. Levegő után kapkodva csattantam vissza a padlóra a székkel, és kiguvadt szemmel meredtem Hoolockra.

- Ööö... micsoda? – nyögtem végül, amikor szóhoz jutottam. – Mégis, mit akar tőlem Dalton mama?

- Amit elmondtam – felelt a férfi blazírtan. – Szeretné, ha a cellatársa halála tisztázódna.

- Persze... – Ebbe az egyetlen kifejezésbe belesűrűsödött minden keserűség, amit a megkeresés kiváltott belőlem. – Komolyan azt hiszi, hogy beveszem?!

- Én megmondtam az ügyfelemnek, hogy nincs értelme, de ragaszkodott hozzád. Mondjuk, szerintem sem egy huszonéves, ízlésficamos nőcskét kellene egy fontos nyomozással megbízni, de ez csak privát vélemény.

Hoolock utolsó mondatát – a benne rejlő legalább négy-öt burkolt, illetve kevésbé burkolt különböző durva sértés ellenére is – elengedtem a fülem mellett, ugyanis nem maradt rá elég lelki energiám. Túl sok volt Dalton mama váratlan felemlegetése.

A homlokomra szorítottam a tenyerem, ujjaimat rengeteg, tűzvörösre festett hajamba fúrva. Próbáltam összeszedni a gondolataimat.

Hihetetlen. Honnan az ördögből jött az ötlet, hogy értem küldessen az a szívtelen kis öregasszony? Mi ez az egész?

Önmagában a régi ügy felidézése is felkavart. Sok-sok emléket felszínre hozott, közöttük jó pár olyat is, amire nem akartam gondolni. Próbáltam viszont rendezni soraimat, és értelmes választ formálni, a bennem felzúduló érzéseket elnyomva.

- Hát, ez így... elég váratlan – ismertem el végül. – Nem is tudom, mit mondhatnék. És maradjunk annyiban, hogy Ön lenne az utolsó, akivel most megosztanám a gondolataimat, szóval, megtenné, hogy magamra hagy az asszisztensemmel?

- Holnap délután vissza tudok jönni a válaszért. – A férfi elnyomta a szivart az íróasztalom lapján, és készült felkelni a székből. – Addig döntsd el, mit akarsz, mert ha tényleg beszélni szándékozol Mrs Daltonnal, el kell kezdenem dolgozni a hivatalos kérvényen. Nem úgy varázsütésre megy ám, ha meg akarsz látogatni egy bentlakót a kiemelten szigorúan őrzött női börtönben.

- Tudom. Képzelje, nekem is volt már szerencsém börtönben ülő elítéltekhez! Például, amikor lenyúltam az Ön egyik jól tejelő kliensét egy tisztességesebb védelem kiépítése érdekében.

A visszavágás nem ütötte szíven a férfit – legalábbis, semmit nem mutatott belőle. Nem várva további válaszra, felkelt, és a csikket meg a hamut hanyagul szétszórva, köszönés nélkül kisétált. Meg sem próbálta pontosítani a holnapi érkezése időpontját, hanem belökte ránk az ajtót.

- Atyavilág! – tört ki belőlem, amikor hallottam, hogy az ügyvéd végre beszáll a liftbe, és tényleg távozik. – Mi folyik itt?!

Még mindig nehezemre esett magamhoz térni a sokkból, hogy Dalton mama és Vaughn Hoolock ilyen megkereséssel fordult hozzám. Miért pont én? Lehet ennek bármilyen ártalmatlan oka? Aligha.

- Kedvesem, az, hogy pont ez a két ember fordul hozzád, sok minden lehet, de tisztességes megbízás biztosan nem – csóválta a fejét az asszisztensem, magában éppen ugyanarra a következtetésre jutva, mint én.

- Egyértelmű – hagytam rá. – Szerintem, tekinthetjük is kiindulási alapnak: Dalton mama és a hozzáillő ügyvédje sántikál valamiben.

- Lehet, hogy az egész történetük kitaláció.

- Oké, kezdjük itt! – javasoltam. – Nézzünk utána, hogy létező személy-e Mrs Nolette! Amíg ezt nem tudjuk, nincs miről beszélnünk.

Oda akartam pördülni gurulós székemmel a számítógépemhez, hogy beírjam a keresőbe a nő nevét, ám feltűnt, hogy Mrs Blackhawk nem követi a példámat, hanem az Earlman-ügy aktái felé nyúl.

- Ön is segíthetne – helyeztem le az ujjaimat közben a billentyűzetre. – Megpróbálhatna beszélni a börtön személyzetével és kideríteni, hogy kik voltak Dalton mama eddigi cellatársai. Biztosan ki tudna találni egy frappáns ürügyet a személyzet kifaggatására. Ha pedig igaz a cellatársas történet, akkor azt is jó lenne megkérdezni, hogy valóban kedvelte-e egymást a két nő. Akár ellenségek is lehettek. Nem árt már a legelején tisztáznunk a viszonyukat.

- Nem, lelkecském, ez egyáltalán nem jó ötlet. – Az idős asszony maga elé húzta az Earlman-iratokat, hogy azokra összpontosíthasson. – Bőven elég megoldatlan ügy van a világon, nem kell pont Daltonék suskusával foglalkoznunk. A Keats-ügy lezárása óta nem volt olyan nap, hogy ne kaptunk volna új megbízást. Nem szűkölködünk a feladatokban. Szerintem, ne bonyolódjunk bele, mert nem tudjuk, hogy hová vezet.

- Meg se hallgassuk Dalton mamát?

- Jobb lenne elkerülni.

- És ha tényleg megölték a volt cellatársát? – Leengedtem a kezem az asztallapra a billentyűzet mellé, és féloldalra billentett fejjel Mrs Blackhawk felé fordultam. – Azért Mr Earlman hűtlenségi gyanakvásánál egy gyilkosság fajsúlyosabb megbízás. Ma rendesen lezárhatnánk a folyamatban lévő megcsalási ügyeket, aztán rászánnánk egy-két napot a Nolette-ügy feltérképezésére. Nem mondom, hogy kezdjünk el érdemben nyomozni, de legalább annak utánajárhatnánk, hogy mivel is állunk szemben. Ennyi igazán beleférne, csak hogy ellenőrizzük. Vagy Ön szerint söpörjük félre? Azért, mert két ilyen ember tálalta elénk? Bele se kezdjünk a háttér felderítésébe? Mi van, ha tényleg szabadon jár egy gyilkos?

- Elég sok gyilkos jár szabadon. Nem kaphatjuk el mindet.

- Gondolja, hogy ha úgy teszünk, mintha mi sem történt volna, az eltántoríthatja Dalton mamát és Vaughn Hoolockot a szervezkedéstől?

- Hát... ez mondjuk, jogos – ismerte el az idős asszony. – Aligha állnának le. Annyi viszont biztos, hogy belemenni a kérésükbe nem vezethet semmi jóra.

Sajnos, kétségtelen. Volt már rá példa, hogy követtem Dalton mama megbízását, és majdnem én végeztem egy életre börtöntöltelékként. Vagy lehetett volna belőlem csótányeledel is egy csatorna mélyén.

Újból a homlokomra tapasztottam a tenyerem, és előrehajoltam:

- Mi van, ha ki tudnánk játszani őket?

- Ethel Daltonnak nincs vesztenivalója; Vaughn Hoolocknak sem sok maradt. Te viszont egy egyre népszerűbb, híressé váló irodát vezetsz, dől hozzánk a pénz. Semmi értelme kockáztatni.

- Igen, igaza van...

- Akkor mégis, mi az oka, hogy foglalkozni akarsz egy percig is az üggyel?

Először hallgattam, beharapva alsó ajkamat, aztán csak lassan adtam választ:

- Ha tényleg ügyködnek valamiben, akkor a lehető leghamarabb le kell állítanunk őket. Akár a saját biztonságunk árán is. – A hangom komoly lett. Nem akartam a múltra gondolni, de valahogy mégis felidéződött bennem egy-két pillanat, ahogy vérben úszva fekszem egy földalatti terem betonpadlóján, és Dalton mama egyik segítője éppen próbál újabb ütést mérni rám egy vascsővel... – Ezek az emberek bármire képesek.

- Jaj, aranyom! – Az asszisztensem felsóhajtott, és szomorúsággal megingatta a fejét, amikor látta, hogy ösztönösen az egyik felkaromra futtatom a tenyerem, végigsimítva egy régi vágásnyom hegét.

Felkászálódott a székéből, és odacsoszogott hozzám. Meglapogatta a vállam.

- Azt hiszem, igazad van – szólalt meg kis idő után újra. – Ha tetszik, ha nem, muszáj szembenéznünk velük a lehető leggyorsabban, mielőtt még több szenvedést okoznak.

- Attól tartok, nincs más választásunk. Legalább annak járjunk utána, miféle labdát dobtak fel nekünk!

*

Nos, a Nolette-ügy nagyon is valóságos volt. Olyannyira, hogy a Hoolock által előadott részleteket egytől egyig megtaláltuk az online médiában. Legalábbis a Mrs Nolette által elkövetett bűncselekményre és a bebörtönzésére vonatkozóan.

Eltűnődve foglaltam össze asszisztensemnek a neten olvasottakat:

- Mrs Nolette egy kivitelező cégnél dolgozott az egyik közeli városban. Akkoriban körülbelül negyven éves volt, és minőségügyi igazgatóként személyesen kapta kézhez az anyagbiztonsággal kapcsolatos szakértői jelentéseket. Egyik nap a céges szakértő megállapította egy fél évvel korábban beérkezett építőanyag-szállítmányról, hogy erősen károsodott a gondatlan szabadban tárolás miatt, és kételyek merülnek fel az anyagszilárdsággal kapcsolatban. Belső hajszálrepedések jelenléte nem kizárható, félő, hogy nem fog akkora terhelést kibírni, mint az előírt értékek. Hilda Nolette válaszul adott egy megbízást a szakértőnek, elküldve a cég lehető legtávolabbi építkezésére, jó messzire, majd elsuvasztotta az aggasztó jelentést. Nem szólt senkinek. Hagyta, hogy a vezetőség mit sem sejtve elrendelje a kérdéses építőanyagok felhasználását. Mrs Nolette vallomástételkor úgy nyilatkozott, hogy mindezt azért tette, mert az építkezés csak így volt határidőre befejezhető.

- Feltételezem, ebből lett az a falomlás, amelyik a három építőmunkás halálát okozta – vonta le a nem túl bonyolult következtetést asszisztensem.

- Igen. Csúnya baleset történt, így Mrs Nolette sumákolása kiderült. A cég részéről kizárólag őt nyilvánították felelősnek, vallomást is tett, és elvitte a balhét. Nagyjából ennyi.

- Az is igaz, hogy Hilda Nolette a kiszabadulása után egy hónappal leugrott egy szálloda tetejéről? – kérdezett tovább Mrs Blackhawk.

- Úgy tűnik, igen. Leugrott a Hotel Caviar névre hallgató szálloda tetejéről. Pontosabban, lezuhant. A médiában végül ugrásként, azaz öngyilkosságként jelent meg az eset. Tényleg arról a telekről van szó, ahol a régi omlási baleset tizenegy éve bekövetkezett. A kommentelők és a cikkírók kéjes örömmel konstatálták.

- Nos, akkor ideje, hogy én is bevessem magam – bólintott rá az öregasszony. – Felhívom a megyei női börtönt, és utánakérdezek Mrs Nolette-nek.

Így is tett, és sikerült kiderítenie rafinált, telefonon keresztül előadott fedőszövegek és hazugságok segítségével, hogy Mrs Nolette tényleg Dalton mama cellatársa volt. Méghozzá az egyetlen, ugyanis utána már magánzárkában tartották az öregasszonyt, csak Mrs Nolette esetében tettek kivételt. Elvileg jóban volt a két nő, legalábbis a börtönszemélyzet nem tudott konfliktusról.

Mrs Nolette magaviselete korábban is végig példás volt. Már nyolc év után kérvényezte a próbára bocsátását, de akkor a börtönpszichológus szakvéleménye megakadályozta a kedvező elbírálást. Tíz év után azonban kiengedték a bírói ítélet értelmében.

- Mi állt ebben a pszichológusi szakvéleményben, hogy vonakodtak idő előtt szabadon engedni? – kíváncsiskodtam.

- Nem tudom. – Mrs Blackhawk széttárta vékony karját. – Ilyesmit nem adhatnak ki, hiába játszottam el az engedélyekkel rendelkező, felmérést végző szakembert.

- Hm. Annyi biztos, hogy Mr Hoolock látszólag igazat mondott mindenben – szögeztem le kelletlenül. – Létezik az ügy.

- És, akkor most mi lesz?

- Nem tudom.

Hallgattunk kicsit. Elmerengve lógáztam a lábam a széken.

- Valószínűleg jó nagy bolondot csinálok magamból, ha belemegyek – törtem meg aztán a csendet. - Valamennyire viszont képbe kellene kerülni az üggyel kapcsolatban. Mit tegyünk?

- Az tűnne a legbiztonságosabbnak, ha visszautasítanád. Persze, abban igazad van, hogy nem lenne megoldás a szervezkedésükre, és lehet, hogy hosszabb távon csak még több bajhoz vezetne, de így ideig-óráig elháríthatnád a próbálkozásukat.

- Nem tudom – ismételtem el halkan. Rádöbbentem, hogy megint ösztönösen a karomon húzódó sebhelyre tettem a kezem, így elkaptam onnan. – Mi van, például, ha maga Dalton mama ölette meg Hilda Nolette-et? Ezt a trükköt már eljátszotta egyszer velem. Ha tényleg így van, feltétlenül rá kellene bizonyítanunk, amit művelt.

- Nem biztos. Így is a létező legszigorúbb büntetést kapta. Mit veszíthet?

- Ő talán semmit. Ez esetben viszont van egy szabadlábon lévő segítője, akit meg kellene találnunk, mielőtt még több embert öl meg.

- Igaz – hagyta rám Mrs Blackhawk hümmögve. – Sajnos, azonban egyáltalán nem biztos, hogy Ethel Dalton megint a régi trükkjével próbálkozik. Egészen más csapdába is belefuthatsz.

- Igen, simán lehetséges.

Megint kifogytunk a szavakból, és tovább töprengtünk magunkban.

- Ön szerint Dalton mama furfangosabb nálam? – tettem fel egy újabb kérdést, percek elteltével.

- Nehéz így megmondani, mindenesetre, nem lenne jó alábecsülni. – Az öregasszony ismét odahúzta maga elé az Earlman-ügyet, hogy lezárja, mielőtt Earlman úr beér. Közben – félig dünnyögve – hozzátette: - Azért, ha fogadnom kellene, rád tenném a pénzem. Az egész nyugdíjamat.

Felderültem. Mivel Mrs Blackhawk állati zsugori volt, nagyjából ez volt a legkedvesebb bók, amit tőle kaphattam, és igazán jólesett pillanatnyi nyomasztó hangulatom oldására.

- Bármiben is törik a fejüket, sürgősen meg kell tudnunk, mi az – állapítottam meg, már felélénkülve. – Nem árt, ha minden követ megmozgatunk, szóval, azt hiszem, szükségünk van segítségre. Gyerünk, hívjuk össze a csapatot!

A mobilom után nyúltam, hogy sorra telefonáljam pár olyan ismerősömet, akik a jelentősebb nyomozásaim során segíteni szoktak.

3. fejezet: Kiindulási tervek

A csapat összehívása összesen plusz négy fő telefonos megkeresését jelentette.

A szomszéd irodában dolgozott Quentin Hoolock pályakezdő ügyvéd, aki egyben a rémes hírű Vaughn Hoolock öccse is volt. És nem is hasonlíthatott volna kevésbé a bátyjára. Quentin segítette detektívmunkánkat jogi téren, én pedig nyomozói kérdésekben adtam neki tanácsokat. Az utóbbi hónapokban kifejezetten összebarátkoztunk.

Ő futott be először a délutáni megbeszélésünkre. A nyúlánk, magas férfi egy nagy zacskó juharszirupos palacsintával állított be.

Dióbarna haja most is elég szerencsétlen, iskolás frizurára volt vágva, mint egy jól nevelt kiskamaszé. Nem sokat javított az összhatáson a nagylencséjű, szögletes szemüvege sem. Barátságosan csillogó szeme viszont egyből bizalmat ébresztett.

Az utóbbi időben végre leállt azzal, hogy elegánsabban öltözzön, mint amilyen ruhadarabokban rutinosan tud mozogni. Eltűnt a vasalt mellény és a drága nyakkendő; egy fokkal lazább öltözködésre váltott. Rendhagyó ügyvédi praxisához talán nem is rossz. Bár vannak még halvány kétségeim, hogy például ez a libazöld kordbársony nadrág mennyire számít előrelépésnek stílus terén...

- Hoztam egy kis uzsonnát – adott át egy-egy adag palacsintát Mrs Blackhawknak és nekem.

Leültünk eszegetni, és közben Quentin belefogott egyből egy ügyvédi sztorija elmesélésébe. Három napot úton töltött múlt héten az egyik leendő ügyfele kérvényét vizsgálva, a tárgyalási anyagok alaposabb ellenőrzéséhez. Csak olyan lesittelt bűnözők ügyeit vállalja el ugyanis, akikről jó oka van feltételezni, hogy ártatlanok, és az igazságszolgáltatás hibáinak estek áldozatul. Nem könnyű őket megkülönböztetni a sunyi hazugoktól, így sok utánajárást igényel.

- És, a végén világossá vált, hogy nem elég, hogy bűnös, még enyhe ítéletet is kapott – zárta történetét egy fáradt nyögéssel. – Persze, nem írtam alá a szerződést, hanem egyből felszálltam az első repülőre, és jöttem vissza. Sajnos, így is sok időt elpazaroltam.

- Még mindig jobb, mint ha utólag derült volna ki. – Próbáltam pozitívan megközelíteni a kérdést, és biztatásul megütögettem a fiatalember vállát.

Ekkor a második tag, Stephan Glasby csoszogó léptei hallatszottak a lift felől. A férfi sántított, mert régebben gyilkossági nyomozóként dolgozott, és egy lövöldözésben megsérült a térde. Nyugalmazták, és azóta visszavonultan éldegél. A lövésen kívül más súlyos sorscsapások is érték, egyfajta bánatos, szürke ködbe vonva tekintetét. Mozdulatai lendületet és tettrekészséget sugároztak, de mégis lehangolt mélabú árnya lengte körbe, mintha az eltelő idő fokról fokra lopta volna ki belőle a belső energiát.

- Elnézést a késésért, de még haza kellett ugranom a gyerekekkel – utalt a két örökbefogadott kisfiára, ahogy odasántikált egy előkészített székhez. – Éppen kinn voltunk a piacon, amikor befutott a hívás. Holnap ki akarunk menni Lanhoz a temetőbe.

- És, vásároltatok pár szál virágot a sírjára? – érdeklődött Quentin.

- Nem, friss gyümölcsöt vettünk. A kínai faluban, ahonnan Lan származott, ez a szokás. Gyümölcsöt szoktunk vinni a sírjára, meg néha pénzt égetünk.

- Érdekes hagyomány, de... nem pazarlás egy kicsit?

Rámeresztettem a szemem Quentinre, aki egyből megértette a hangtalan üzenetből, hogy nem kellene erőltetni a témát.

Csen Lan nem csak Glasby két nevelt gyermekének az édesanyja volt, hanem a férfi elérhetetlen, boldogtalan szerelme is, akit egy bűnöző hidegvérrel lelőtt egy régi délutánon a saját otthonában. Szóval, nem biztos, hogy a legjobb ötlet feszegetni a sírlátogatási szokásait. Szerencsére, Quentin kivételesen vette a lapot, és témát váltott, mielőtt Glasby felelhetett volna:

- Oké, oké, inkább lássuk, miben tudunk segíteni!

Mivel a másik két csapattagot egyelőre nem értem el telefonon, az ő érkezésükre nem vártunk. Úgy döntöttem, igaza van Quentin Hoolocknak. Érdemes máris átnyergelni legfontosabb napirendi pontunkra.

- A telefonban már felvázoltam a szitut – ragadtam magamhoz a szót, odahúzva a székemet a két férfival és Mrs Blackhawkkal szembe. – Ethel Dalton felbukkant. És egy biztos: akármit is forral, az nem jelenthet jót. A rosszhírű ügyvédje, Vaughn Hoolock tolmácsolta a felkérést - ez sem túl biztató. Most pedig lépnünk kell valamit; együtt kellene kisütnünk, mit.

- Úgy gondolom, Vaughn eléggé utál minket ahhoz, hogy lepaktáljon Mrs Daltonnal egy bosszútervhez. – Quentin szomorkás szájhúzással kísérte megjegyzését. – Sajnos, semmi jóra nem számítok tőle.

- Tudnál mesélni arról, hogy mi van mostanság a bátyáddal? – kértem. – Látszólag beletörődött a totális népszerűtlenségbe? Vagy ügyködik valamin?

- Sejtelmem sincs. Amióta összerúgtuk a port a Dimitrov-ügyben, nem beszél velem. Én is csak a médiából értesülök a vele kapcsolatos dolgokról. – A fiatal férfi eltöprengve csavargatta a szemüvege szárát, aztán egyszer csak eszébe jutott egy gondolat, ugyanis felkapta a fejét. – Várjunk, egy új infóm talán akad! Azt hiszem, van valami nője.

- Igen?

- A múltkor átmentem hozzá, hogy rábeszéljem, legalább karácsonykor látogassa majd meg a szüleinket. Nem állapot, hogy mindig csak én látogatom őket. Persze, nem könnyű esetek, folyton csak zsémbelnek, és gyerekkorunkban is sok rosszat tettek velünk, de mégiscsak a szüleink. Nem hiszem el, hogy Vaughn megint szívesebben töltené egyedül a karácsony estét, a többtízezer dolláros szófáján heverészve, egy üveg skót whiskyt kortyolgatva, mint a családjával. Na, szóval rászántam magam, és átugrottam hozzá, hogy meggyőzzem. Most volt, kábé egy hete. – Quentin tekintete merengővé vált az emlék felelevenítése közben. – Nem is akart beengedni, de végül az előszobáig beléphettem a kényszeredett beszélgetéshez, és akkor véletlenül feltűnt, hogy ott van egy pár női cipő. Magas sarkú, fekete, csillogó lábbeli, elég szembeötlő volt. És Vaughn erre betolta a lábával a női cipőket egy díszszobor mögé. Talán, hogy ne lássam meg. Persze, egyből rákérdeztem, mi az. Abban bíztam, hátha bemutatja nekem a barátnőjét, vagy ilyesmi, de csak a szemembe hazudott.

- Tényleg? Mivel magyarázta a női cipőt?

- Azt mondta, hogy egy ismerőse vette a feleségének karácsonyra, és a fickó megkérte, hogy nála hagyhassa a meglepetésnek szánt cipőpárt az ünnepekig. Elég hihetetlen volt. Bár Vaughn magabiztosan adta elő a történetet, én mégis kétlem, hogy egy meglepetésnek szánt ajándékot doboz nélkül hagyna az előszobában. Főleg, ha tényleg egy ismerőse kérte volna meg az elrejtésére.

- Hát, igen, átlátszó hazugság – bólintottam rá. – Azt pedig nyugodtan feltételezhetjük, hogy a bátyád nem kezdte el a szabadidejét annak szentelni, hogy magassarkú cipőket hordjon, szóval, valószínűleg tényleg egy nő van a dologban.

- Igen, és azt is éreztem, hogy erős, édes parfüm terjeng a levegőben. Valaki volt ott nála, de nem akarta elárulni. Aztán hamar kidobott, nem hallgatott meg. Nem érdekelte, amit a szüleinkről mondani akartam.

- Azt hiszem, van egy tippem, hol kellene kezdenem a nyomozást a csilli-villi cipőpár gazdája után – hunyorítottam egyet. – Holnap ez lesz az első dolgom.

- Közben én elkezdjek a bátyám után szaglászni?

- Nem hiszem, hogy lenne értelme. Nem osztana meg veled semmit. – Egyből rájöttem, hogy megjegyzésem talán túl nyersre sikeredett, ezért hozzátettem magyarázkodva: - Az a baj, hogy rájönne, hogy az én megbízásomból szálltál rá, hiszen tudja, hogy jóban vagyunk. Körmönfontabban kell megközelítenünk a kérdést.

- Akkor mi lesz a feladatom?

- Az lenne a legjobb, ha a Nolette-ügy jogi aspektusát vizsgálnád meg. Érdekelne, hogy a tízévnyi börtönbüntetés reális volt-e az adott ítélethirdetéskor, vagy éppenséggel eltúlzottnak minősült. Esetleg még a tíz év is lájtos volt? Segíthetne megértenünk, miféle buktatókba futhatunk bele, ha piszkálni kezdjük az ügyet.

- Jó, szívesen. – Quentin máris előhalászott rémséges kordbársony nadrágja zsebéből egy noteszt, és jegyzetelni kezdett.

- Pattyt is megkérdezhetnéd – említettem meg Quentin újdonsült barátnőjét egy félmosollyal. Patricia, akit én csak Pattynek neveztem, mert jóban voltunk középiskolás korunk óta, a helyi kórboncnok asszisztenseként dolgozott. Tehát, volt némi fogalma holttestek vizsgálatáról. – Hátha hallott valamit Hilda Nolette boncolásáról.

Quentin is felvidult, ahogy Patty szóba került. Derűs szeretettel válaszolt:

- Persze, megkérdezem. Mára úgyis csak pihengetős-filmezős estét terveztünk, szóval lesz időnk megbeszélni a Nolette-ügyet.

- Feltételezem, én abban tudnék segíteni, hogy szívességet kérek néhány volt kollégámtól, és betekintek a régi rendőrségi anyagokba – állapította meg Glasby szűkszavúan.

- Igen, tökéletes meglátás. – Biccentettem. – Mindenképpen jó lenne a tíz évvel ezelőtti gondatlansági ügy részleteit is kikémlelni, meg hát, ott van Hilda Nolette nemrég bekövetkezett lezuhanása. Lehetett-e jelen másik személy? Kik az érintettek? Mindkét ügyet fontos lenne belülről megismerni, a régit és a mostanit is, mielőtt Dalton mamáék útmutatására hagyatkoznánk.

- Rendben, még ma hozzákezdek.

- Az a kérdés nyomaszt a leginkább, hogy mit akarhat Ethel Dalton – hangsúlyozta ki Mrs Blackhawk összeráncolt homlokkal. – Erre kellene rájönnünk, mielőtt túlságosan beleássuk magunkat a nyomozásba. Az a nő többször is majdnem megölt mindkettőnket. Fridát még meg is kínozták az emberei.

- Azért a kínzás túlzás – siettem helyesbíteni, bár tiltakozásom nem volt teljesen igaz. – Csak pár ütés meg rúgás volt. A nyomozói szakmában előfordul. Egyszer például egy kiborult ügyfelem nekem esett, és püfölni kezdett egy függönykarnissal, amikor bemutattam neki a bizonyítékokat arról, hogy a felesége megcsalja a titkárnőjével...

- A titkárnővel?! – kapta rám a tekintetét megütközve Quentin Hoolock és Glasby is.

Elfojtottam egy lemondó sóhajtást, és inkább nem folytattam a függönykarnisos történetet.

- Na, szóval, annyi a lényeg – kanyarodtam vissza a kiindulási témához –, hogy akadtam már össze sok agresszióval a pályafutásom során, de meg kell hagyni, hogy Dalton mamáék számtalan szempontból überelték a korábbi kellemetlen ügyeimet. Veszélyes emberek.

- Viszont mind a börtönben ülnek, nem? – fogalmazta meg Quentin a logikus kérdést.

- Elvileg igen.

- Miféle szálakat mozgathatnak onnan?

- Nem könnyű megítélni – válaszolt helyettem Glasby. – Ehhez tudnunk kellene, vannak-e Mrs Daltonnak segítői odabent. A legszigorúbban őrzött börtönök biztonsági rendszere is kijátszható egy-két apróbb trükk erejéig, ha van együttműködő cinkosod.

- Elvileg, Mrs Nolette-en kívül nem volt cellatársa – idéztem fel a kiderített részletet. – Szóval, nagy valószínűséggel az elmúlt hónapok során ő volt az egyetlen ember, aki közel kerülhetett Dalton mamához. Esetleg egy-két börtönőr. Majd ezt is ellenőrizni kellene.

- Foglaljuk össze az első lépéseinket! – javasolta Quentin. – Én kielemzem a jogi hátteret, Patty a kórbonctanit, Stephan a rendőrségi anyagokat. Frida megpróbálja megkeríteni a csillogó fekete tűsarkúk gazdáját, és rászáll Vaughn titkaira. Mi lesz Mrs Blackhawk feladata?

- Ő kezeli a folyamatban lévő többi ügyünket és a bejövő egyéb megkereséseket – feleltem. – Mindeközben tanácsokkal lát el minket, és koordinálja az összeszedett információkat. Jó lesz így?

Amikor mindenki ráhelyeselt a rábízott teendőkre, folytattuk a palacsintaevést, és a társalgás vidámabb mederbe terelődött. Glasby mesélni kezdett a két kisfia tanulmányi eredményeiről, így végre megfeledkezhettünk a Dalton mama megkeresése által kiváltott balsejtelmekről.

*

A biztonságtechnikai szaküzlet nem volt messze, így az aznapi teendőink lezárása után egyből arra is kanyarodtunk Mrs Blackhawkkal. Mivel az öreglány történetesen a szomszédasszonyom, egyfelé vezet az utunk munka után, így alapból is előfordul, hogy elviszem. Most meg eleve úgy terveztük, hogy meló után ellátogatunk együtt a szakboltba, mert ideje utánanéznünk az irodában talált poloskának. Akár komoly, akár pitiáner, jobb, ha nem kémkedik utánunk senki.

Nagyot csendült az ajtó jelzőhangja, ahogy beléptünk a kis üzletbe. A polcokon elsősorban kamerák és riasztókészülékek pihentek, de biztonsági kütyük egész arzenálja is fellelhető volt a zsúfolt üvegvitrinekben, ha a látogató alaposabban szétnézett.

- Helló! – Vetettem az eladóra, egy korombeli férfira egy elbűvölő bájmosolyt. Elindultam a pult felé, ahol éppen egy kamera lencséjét szerelte be.

Mrs Blackhawk is elmormolt egy köszönést, és betipegett mögöttem.

- Szia, Frida! Rég jártál erre. – A férfi viszonozta a mosolyt, és egyből tetőtől talpig végig is mért. – Szereztem pár jó cuccot, ha akarod, megmutatok néhányat. Van itt például egy vadi új hőérzékelő...

- Köszi, szerintem majd valamelyik másik nap jövök el felmérni a friss készletet – füllentettem, lerázva a további ajánlatokat.

A boltos mindig megpróbált rám nyomulni, valahányszor ellátogattam ide, és hát, finoman fogalmazva sem volt az esetem. Főleg azóta nem, amióta egyszer azzal próbált bevágódni, hogy büszkén előadta, milyen menőn felrúgott a haverjaival pár alvó hajléktalant tinikorában. Nos, azóta nem kultiválom az üzlete látogatását.

- Betettek hozzám az irodába egy poloskát – mímeltem nyílt őszinteséget. – Azt hiszem, a te boltodban vásárolhatták.

- Lehetséges, mert többször is vettek nálam mostanában lehallgató készülékeket. Nem tudom, azok közül való-e.

- Nyilván nem adhatod ki a vevők személyazonosságát, de... Legalább azt meg tudnád nézni, hogy ti adtátok-e el a terméket? – próbálkoztam. – Ezzel még nem sértjük meg a vásárlók magánadatait.

- Rendben, diktáld a gyári számot!

Az irodában felírtam a lehallgató készülékbe vésett, csak nagyítóval olvasható apró számokat. Most kikerestem a telefonom Jegyzettömb alkalmazását, és felolvastam belőle az információt.

Kivártuk, míg az eladó kikeresi a számítógépén a poloska adatait. Valóban megtalálta a rendszerben.

Mrs Blackhawk ekkor egyre hangosabban kezdte szedni a levegőt a háttérben, és látványos mozdulattal megmasszírozta a mellkasát.

- Jaj, lelkecském, már megint az a kellemetlen, szorító érzés... – pihegte.

- Ülj le, nagyi! – szaladtam oda mellé aggódó arcot vágva, és kérdés nélkül kirángattam a pult mögül az eladó székét, lenyomva rá a szívét ütögető, igencsak ziháló öregasszonyt.

- Tudnál hozni egy pohár vizet a nagymamámnak? – fordultam oda a riadt képpel megtorpanó eladóhoz. – Szegény nagyinak néha rendetlenkedik a szíve, ilyenkor jót tesz egy kis pihenés és két korty tiszta víz.

- Persze, azonnal. – A férfi elsietett a bolt hátulja felé.

Én pedig fénysebességgel odaugrottam a pult mögé. Fogtam a telómat, és lefotóztam vele a számítógép képernyőjét. Csak pár másodperc volt, amíg az eladó hátul keresett egy palack ásványvizet, de pont elegendőnek bizonyult a kép gyors elkattintásához, és ahhoz, hogy mire a férfi visszafordul felénk, újra Mrs Blackhawk mellett álljak. Aggodalmasan sürögtem körülötte.

- Jobban vagy már, nagyi?

- Igen, egy kicsit, lelkem. – Az idős nő nagyot nyögve abbahagyta a szíve masszírozását, és átvette a vizet a megérkező boltostól. – Köszönöm. Milyen derék fiatalember!

Egy darabig még legyezgettem Mrs Blackhawkot, aztán az idős nő felkászálódott a székből.

- Köszönöm, azt hiszem, most már bírom az utat hazáig...

Belekaroltam, és kitámogattam az üzletből, elköszönve az eladótól.

- Megvan az üzleti napló? – kérdezte egyből az öregasszony, amint kiértünk az utcára.

Abba is hagytuk egymás karolgatását.

- Igen. Majd az irodában a monitoromon kinagyítjuk a képet, és megnézzük a részleteket. Remélem, okosabbak leszünk.

Kinyitottam a kocsim ajtaját, és besegítettem az asszisztensemet az anyósülésre.

- Nem mondhattál volna inkább anyukát nagymama helyett? – kérdezte egyszerre.

- Anyukát? – csodálkoztam. – Önre?

- Igen. Nem vagy azért olyan fiatal, hogy reálisan az unokámnak lehessen gondolni... Én meg elég jól tartom magam.

- Na, ne vicceljen! Van köztünk vagy negyvenöt év.

- De ezt senki sem látja rajtunk!

Inkább betuszkoltam mellé a táskáját is, és rácsuktam a kocsi ajtaját. Elsiettem a vezetőülés felé.

4. fejezet: Az első lépések

Nem okozott túl sok fejtörést, hogy hol kezdjem a vizsgálódást a Vaughn Hoolocknál látott csillogó, fekete cipők gazdája után. Ismertem ugyanis egy nőt, aki tömény parfümöt használt, fényes tűsarkúkat hordott, és korábban éppenséggel előfordult, hogy egy-két szakmai megbeszélése Vaughn Hoolockkal egy hotelszobában végződött.

Marta Sorbet, a leghíresebb helyi talkshow vezetője. A rosszindulatú pletykálkodás és a botránykeltés koronázatlan királynője. A nő olyannyira gátlástalan volt a bulvársztorik kikaparása terén, hogy sosem nyerte el a szimpátiámat. Mégis hajtottunk hasznot néha egymásnak: időről időre felbukkantam a műsorában, hogy lejárassam az ellenfeleimet több-kevesebb igazságtartalmú ciki sztorik kiteregetésével. Mindkettőnknek jól jött.

Sorbet azonban nem csak engem próbált manipulálni a műsorai érdekében, hanem mindenkit, aki élt és mozgott. Vaughn Hoolock pedig tökéletes alanynak bizonyult. Az ügyvéd maga is szakmai hasznot látott abban, hogy melyik ügyfelét hogyan mutatja be a média, így pár havonta kellemes kis egyeztetéseket folytattak Sorbettel az üzelmeikről egy-egy pohár pezsgő felett egy luxushotel lakosztályában.

Önmagában nem is lett volna semmi figyelemreméltó abban, ha Marta Sorbet lett volna Vaughn Hoolock alkalmi partnere az öccse látogatásakor is, azonban volt itt egy elgondolkodtató adalék. Marta Sorbet talkshowja ugyanis az a műsor, amelyik a ráhatásomra négy hónapja megszellőztette Vaughn Hoolock simlis ügyeit, és az egész médiában elkaszálta. Magyarán, Marta Sorbet hátba szúrta a hírhedt ügyvédet. Ugyan mit keresne ezek után Hoolocknál?

Bármilyen furcsának hangzik is, mégsem árt ellenőrizni a lehetőséget.

Sorbet soron kívül fogadott a talkshowját forgató stúdió öltözőjében. Kellékek, lámpák, arcfestékek erdejében ült az egyik tükör előtt, és vérpiros rúzsát igazította el. Ahogy beléptem az ajtón, éppen odacsettintett az egyik fiatal asszisztensének:

- Hozz egy másik szájfényt, drágám, de egy-kettőre! Ne úgy mozogj, mint egy rokkant! A szomszéd szobában várnak az újságírók a megbeszélt interjúra. Nem vagyok hajlandó kitenni a lábam innen normális szájfestés nélkül! És, hol van a félhülye producer átirata? Még gyorsan át akarom nézni. Gyerünk már!

Az asszisztens kikocogott a helyiségből, én pedig utat engedtem neki, mielőtt odasétáltam volna Sorbethez.

A középkorú nő városkánk egyik legismertebb médiaszemélyisége volt.

Rövidre vágott, hollószín haját egy hófehérre festett sáv szelte keresztül oldalra fésült frufrujában. Tény, hogy megdobta az egyébként szimpla, fekete frizurát. Hátul férfiasan kurtára vágott haját is ügyesen ellensúlyozta mandulaalakú, szénfeketére kihúzott szeme és pirosra rúzsozott szája.

Sorbet hófehér szőrmekabátot viselt tapadós, mélyszürke szoknyaruhája fölött. Akárhányszor látom, mindig megállapítom, hogy ha magas és vékony lenne, remek megelevenedett Szörnyella de Frász válna belőle.

- Jaj, Frida szívecském! – intett felém, ahogy meglátott. – Ugye, nem a műsorba akarsz bekerülni? A jövő heti adás már tele van.

- Nem, hanem magánéleti kérdésem lenne.

A nő abbahagyta a sminkelést, és odafordult hozzám, felvonva fél szemöldökét.

- Magánéleti?

- Hallott mostanában valamit Vaughn Hoolock ügyvédről?

- Mit kellett volna? – Elég jól játszotta az értetlent. Még hozzá is tette természetes könnyedséggel: - Persze, amióta augusztusban lejárattam több adásban, időről időre szóba kerül a neve a műsorommal kapcsolatban. Erre gondolsz?

- Nem. Mást nem tud?

- Nem.

- Nem szervezkedik Mr Hoolock?

A nő átvetette egyik nejlonharisnyába bújtatott lábát a másikon:

- Fogalmam sincs, mit csinál. Néha belefutok egy-egy újabb jogi problémába a talkshowmmal, és sejtem, hogy ő áll a háttérben. Kellemetlen bosszúság, de csak ennyi.

- Szóval, nem találkozott vele mostanában?

- Nem.

- És véletlenül sem hagyta szét a giccses cipőjét az előszobájában egyik este? Kábé egy hete.

Sorbet kispirálozott szempillái enyhén megrebbentek.

- Honnan veszed, hogy ilyesmit csináltam volna? – kérdezte, érzékelhetően már óvatosabban.

- Figyeljen, ez komoly! – Leültem mellé egy sminkes székre. – Nincs időnk mellébeszélni! Mi folyik itt?

A nő arcán látszott a habozás, ahogy mérlegelte, hogy folytassa-e a tagadást, de végül úgy dönthetett, hogy nem érdemes.

- Nyugi, nem volt semmi lényeges, csak lefeküdtem vele – vallotta be egyszerre. – Körülbelül félévente előfordul. Régóta így megy már, semmi újdonság. Múlt héten valóban nála töltöttem pár órát egyik este.

Megingattam a fejem:

- Azon meg sem lepődöm, hogy Ön azok után is kavar Vaughn Hoolockkal, amiket előástunk róla, de... Azt nem érzi furának, hogy miután Ön szakmailag kinyírta, Vaughn Hoolock mégis újra... találkozott Önnel?

- Nem.

- Miért nem?

- Szívem, ez csak szex, nem a kezemet kérte meg!

- Akkor sem tűnik megnyugtatónak. Jobban tenné, ha vigyázna Mr Hoolockkal, mert azt hiszem, tervel valamit. Miről egyeztettek egy hete este?

- Frida édes, azért ne essünk túlzásokba! Már az is elég durvának tűnik, hogy nekiállsz számon kérni rajtam a szexpartnereimet, de ahhoz aztán végképp semmi közöd, milyen üzleti kérdéseket vitatok meg velük.

- Akkor csak annyit mondjon, hogy látott-e bármi olyasmit, ami arra utalna, hogy Mr Hoolock forral valamit.

- Nem értem, mire gondolsz. Jól van, ha mindenképpen tudni akarod, Mortimer válóperes ügyvéd lejáratásáról egyeztettünk. Megsértette Vaughnt egy ügyvédi konferencián, és Vaughn erre válaszul akart neki egy tíz-húsz perc műsoridőt a jövő heti adásban egy kényelmetlen sztorival. A végleges időtartamról alkudoztunk, és ennyi. Ugyan mit forralna ellenünk Vaughn?

- Egyelőre nem tudom pontosan.

- Megpróbáljam kideríteni? – csillant fel Sorbet szeme.

Úgy tettem, mintha kényelmetlennek találnám a felvetést:

- Nem vagyok benne biztos, hogy jó ötlet.

- Miért nem? A szakterületem az elsumákolt szaftos botrányok lefülelése. Szívesen belevájkálok Vaughn Hoolock titkaiba.

Továbbra is megjátszva a kelletlenséget, kétkedő hangsúllyal mondtam:

- Ha Mr Hoolock rosszban sántikál, és esetleg Ön ellen is irányul, biztosan nem fogja az orrára kötni.

- Ó, drágám, nem láttál te még lendületben! Bármit előások, amit csak akarsz.

- Túl veszélyes ötlet – hárítottam tovább, hogy a nő lehetőleg ne jöjjön rá, pontosan azzal a céllal jöttem ide, hogy rávegyem a vizsgálódásra. – Szerintem, inkább hagyjuk...

- Ne butáskodj! Simán elintézem. Csak mondd, mivel kapcsolatos!

- Egy elítélttel, Ethel Daltonnal – böktem ki végül, még egy kis vonakodást tettetve, rosszkedvű fintorral. – Tudja, a Whitmore-ügy...

- Igen, persze. És? Mi van Mrs Daltonnal?

- Nincs több infóm. Csak annyit tudok, hogy Mr Hoolock vele együtt ügyeskedik. Sajnos, fogalmam sincs, hogy Ön hogyan deríthetne ki erről bármit is...

- Majd beállítok Vaughnhoz, hogy nála felejtettem a zsebtükrömet. Pikk-pakk úgy kanyarítom a beszélgetést, hogy megtudjak részleteket. Ne aggódj!

- Jól van, legyen! – adtam meg magam egy mártír-sóhajjal. – Próbáljuk meg, de ne kockáztasson feleslegesen!

- Nyugodj meg, egyszer egy prűd öreg politikusból kiszedtem fél óra alatt, hogy megcsalja a feleségét. Nem vagyok kezdő. - Sorbet visszaperdült a tükör elé, hogy befejezze a rúzsa eligazítását.

*

Szomszédasszonyom éppen lement az ebédünkért a közeli gyrososhoz, így egyedül ballagtam fel az irodámhoz, visszaérve a Sorbet-show stúdiójából. Ekkor megpillantottam valakit a bezárt helyiség előtti váróban ücsörögni. Bill Inskeep. A huszonéves fiatal férfi gépolajfoltos farmernadrágja szárának dőlve három kutya gubbasztott a bokája körül. Egy loncsos szőrű, megtermett példány és két kis foxiféle.

Stephan Glasbyn és Quentin Hoolockon túl Bill volt a harmadik számú szakmai segédem, együtt a negyedik számúval, aki pedig Bill szerelme volt. Egy negyvenöt körüli szerb professzor, Gavrilo Litvin. Elég kalandos úton-módon keveredtek egymás mellé, és voltaképpen semmilyen épeszű ember egy lyukas centet sem adott volna azért, hogy pár napnál tovább együttmaradnak. Valahogy mégis komolyra fordult a két férfi lazának induló kapcsolata, olyannyira, hogy már több mint egy éve együtt éltek. Nemrég költöztek vissza a prof hatalmas villájába egy kis albérletből. Legutóbb, amikor náluk jártam, éppen azt tervezték, hogyan alakítják át a professzor egyik puccos könyvtárszobáját barkácsműhellyé Bill számára.

Ők voltak az a két csapattag, akiket még próbáltam felhívni Dalton mama felbukkanása miatt, de nem vették fel a telót.

Korábban jó darabig csak titkos segédekként fordultam hozzájuk, mivel a viszonyukat rejtegetik, így az asszisztensem előtt sem mertem leleplezni, kik ők. Mostanra viszont már megkopott „titkos” státuszuk, ugyanis egy az életüket fenyegető ügyben muszáj volt felfedni a kilétüket a többiek előtt. Azóta nem titkolózom annyit, ha beszélnem kell velük.

Na, végre, Bill is itt van, jelentkezett a hívásomra.

A fiatalember valószínűleg az autóbontó üzemből érkezett, ahol részmunkaidőben dolgozott, hogy finanszírozhassa a tanulmányait. Kicsit viharvertnek tűnt koszos munkaruhájában, ahogy ott ücsörgött a váróban. Borzas, gesztenyebarna fürtjeiről és álmos, véreres kék szeméről nem is beszélve.

- A portás beengedte őket is – magyarázta a srác bocsánatkérő félmosollyal sorban végiglapogatva a három kutya fejét. – Nem tudtam, hol hagyhatnám őket, amíg feljövök. Ma délután elromlott az új albim ajtaján a zár, és a nagy ki tudja piszkálni a zárnyelvet az orrával. Este megcsinálom majd, ígérem, de most már mindenképpen találkozni akartam Önnel meló után. Láttam, hogy hívott telón, remélem, nincs baj.

- Miféle új albi? – csodálkoztam rá. Hiszen Bill nemrég költözött össze a professzorral Litvin pompás villájában...

Bill csak alig hallhatóan motyogta a válaszát:

- Elköltöztem Gavrilótól.

- De hát, miért?

- Kidobott.

Pislogtam egyet. Sok mindenre számítottam, de erre nem.

- Komolyan? A professzor? Elküldte? Önt?

- Igen. Szakított velem. – Bill a kezébe temette az arcát. Megereszkedett a válla, és egészen kicsinek, megtörtnek tűnt. – Két hete történt, Gav azóta nem áll szóba velem.

- De... de hát... Álljunk meg egy pillanatra! Mi történt pontosan?

- Nem tudom. Egyik reggel arra ébredtem, hogy éppen a cuccaimat csomagolja, és annyit mondott, hogy ő befejezte. Nem akar többet látni. Amikor akadékoskodni próbáltam, fogta magát, és kihordta a holmimat az utcára, aztán kizárt az épületből. A kutyákért is be kellett másznom a kerítésen át, hogy egyáltalán kiszabadíthassam őket. A nagyot alig bírtam átcibálni. Aztán meg beteget kellett jelentenem a munkahelyemen, hogy keríthessek egy szobát, ahol meghúzhatom magam az állatokkal. Egész nap bőröndökkel, csomagokkal és kutyákkal megpakolt kocsival száguldoztam fel-alá a városban... Gondolhatja!

- Ööö... – Értetlenül megdörzsöltem a homlokom. – És Ön ezt az egészet nem érezte furának?

- Hát, dehogynem. Közben hívogattam Gavrilót, mint egy őrült, de nem vette fel a telefont. Aztán este, Gav munkaideje után visszamentem a villához, erre közölte velem, hogy megismerkedett valaki mással. És megint kizárt az utcára.

Megütközve bámultam Billre, aztán kicsit feleszméltem, és ledobtam magam egy székre mellé. A fiatalember tehetetlenül széttárta a karját:

- Nem adott semmi más magyarázatot. Azóta is, hiába hívom, hiába keresem, kitér előle. Mit csináljak? Mindennap elnézek a villához, ott viszont nem enged be. Már kezdek olyan lenni, mint egy ketyós zaklató, de egyszerűen nem bírom ki, hogy ne menjek oda. Az otthonunkhoz...

- Kitalálunk valamit. – Megnyugtatásképpen odaadtam a kezébe a legkisebb kutyát, hogy kirezzentsem a fiatal férfit az elkeseredettségből.

A foxi nyikkant egyet, és sikeresen magára irányította gazdája figyelmét.

- Lenne itt egy nyomozási ügy, amiatt kerestem, mert szeretném beavatni – meséltem, hogy tettre kész energikusságra hangoljam. – Cserébe pedig megígérem, hogy foglalkozom majd azzal is, mi ütött a profba. Jó?

Bill lehajtott fejjel bólintott egy kisebbet.

*

A szerelmi bánattól szenvedő srácot a Mrs Blackhawk által felhozott mézes édesség sem tudta sokkal jobb kedvre hangolni, és amikor távozott a kutyáival, még akkor is az orrát lógatta. Bevállalta viszont, hogy megcsinálja a ráosztott feladatot. Kapóra jött, hogy éppen megoldatlan a lakhatása, így azzal bíztam meg, hogy vegyen ki egy szobát a Hotel Caviarban, abban a szállodában, ahonnan Mrs Nolette leugrott.

Billről csak a megbízható ismerőseim tudják, hogy a segédem, így nem kell attól tartanom, hogy bárki hozzám kötheti. Mászkálhat a helyszínen, felmérheti a terepet, fényképeket készíthet a tetőről, megvizsgálhatja titkon a vendégkönyvet, satöbbi. A beépített munka egyébként is természetes könnyedséggel megy neki. Ráadásul, a szálloda honlapján láttam, hogy saját kisállat-megőrzőjük van, szóval, a kutyák is Billel tarthatnak. Tökéletes feladat a számára. Az irodámnak valószínűleg elég nagy költség lesz Bill szállodai ejtőzése, de ennyi belefér.

Remek. Mindenki megkapta a hozzáillő melót, hogy feltérképezhessük a Nolette-ügy hátterét. Ideje, hogy én is kivegyem a részem az előkészítő munka nehezéből.

Ez a kilátás azonban nem töltött el bizakodó örömmel. Egy falafelgolyó elmajszolása után megtörtem a csendet, és a szintén eszegető asszisztensemhez intéztem szavaimat.

- Túl kell esnem rajta. – Tekintetem a salátatálamra függesztettem.

- Miről beszélsz? – kérdezett rá az idős asszony, gyanakvó hangsúlya alapján, úgy vélem, rosszat sejtve.

- Délután megkérem Vaughn Hoolockot, hogy intézze el... – Felszúrtam műanyag villámra egy újabb falat zöldséget. – Találkozni fogok Dalton mamával.

5. fejezet: A börtön

- Azt hiszem, Marta Sorbet a szemembe hazudott – jegyeztem meg félhangosan tűnődve, az íróasztalom előtti széken hintázva.

Asszisztensem éppen a háttérben elemezte a biztonságtechnikai szakboltban lefotózott képernyőképet. Csak egy rakás szám volt a listán, és a fejlécek pont nem látszottak, mert annyi időm nem volt, hogy felgörgessem a listát a tetejére, amíg az eladó ellépett vízért. Így először be kellett azonosítanunk, hogy melyik oszlopban milyen adatok szerepelnek.

- Hazudott volna? – csodálkozott el az idős asszony a megállapításomon. Közben a bankkártyaszámok oszlopából jegyzetelte ki a nekünk kellő számadatot.

- Igen, abban, hogy egy piti ügyvédi összezördülés megbosszulása miatt találkozott Vaughn Hoolockkal.

- Miből gondolod, hogy nem igaz?

- Hát, az a nő alapból is úgy hazudik, mint a vízfolyás, és semmi értelme bármit elhinni neki. Azt is simán letagadta volna, hogy egyáltalán találkoztak, de végül kénytelen volt bevallani, mert látta, hogy többet tudok a kelleténél. Mindig csak annyi infót csepegtet el, amennyit hasznosnak ítél. – Kilengtem a székkel még hátrébb, majd visszahúztam magam a lassan életveszélyesbe forduló pozícióból. – Persze, ez még nem jelenti azt, hogy minden kamu volt, de gyanítom, hogy valamit elhallgat. Mr Hoolock miért próbálta volna meg eltitkolni az öccse elől, hogy bárki is van nála, ha tényleg csak egy komolytalan egyeztetést folytatott volna az alkalmi szeretőjével? Nem tűnik szégyenlős embernek, akit feszélyezne, ha ilyesmi kiderül. Miss Sorbet pedig végképp nem egy szende típus.

- Lehet, hogy csak nem akarták, hogy botránysztori legyen a légyottjukból – vetette fel Mrs Blackhawk. – Végül is, elég meghökkentő, az előzményeket nézve. Ha nem lenne irodai szakmai titok, én is szívesen továbbadnám a hentesnél...

- Á, szerintem egy ilyen kaliberű botrányt Marta Sorbet simán le tudna kezelni és a javára fordítani, nem aggályoskodnának. Főleg, hogy Quentin látogatásakor az égvilágon semmi okuk nem lett volna azt feltételezni, hogy pletyka lenne egy árva pár cipőből.

- Akkor miért ilyen fontos látványosan takargatni?

- Nem tudom, de túl sok jót nem sejtek.

Körülbelül idáig jutottam eszmefuttatásommal, amikor meghallottuk a lift zúgását, és felbukkant az emlegetett Vaughn Hoolock az irodához vezető folyosón. Az ügyvéd ezúttal is sötét öltönyt viselt, acélszürke kasmír kabátja alatt. Kopogás és köszönés nélkül besétált az irodámba, kezében egy fekete aktatáskával.

Amikor észrevettem, hogy a zakózsebe felé nyúl, nekiszegeztem:

- Ha még egyszer rá mer itt benn gyújtani, felveszem a telefonommal, és feljelentem szabálysértésért.

- Ugyan már! – Hoolock keze ugyan megfagyott a mozdulat közben, de a hangja kedélyes és nyugodt volt: - Ott van a hamutál az asztalodon, nyilvánvaló, hogy más kliensek is rágyújtanak néhanap.

A hamutálat alapvetően csak a láncdohányos nyugalmazott nyomozó segédem, Stephan Glasby kedvéért tartottam az íróasztalon, de ezt nem kívántam Hoolock orrára kötni. Így hát, annyit feleltem:

- Igen, csakhogy ők nem szórják szét a csikket meg a hamut, mint egy tahó, ezért nekik elnézem.

- Nem nagy ügy, felsöpröd. Egy nőnek egyébként is az a dolga, hogy takarítson, nem az, hogy okoskodjon.

Erre inkább nem reagáltam érdemben, csak elismételtem:

- Meg ne próbáljon rágyújtani!

Egy ideig farkasszemet néztünk, aztán a férfi elvette a kezét a zsebétől, nyilván belátva, hogy nem hiányzik neki még egy bosszantó szabálysértési eljárás is. Inkább leült az íróasztalom előtti székre, és egyik bokáját feldobva a másik térdére, hátradőlt.

- Nos, akarsz beszélni az ügyfelemmel? – vetette oda a kérdést.

- Igen. Legyen szíves, intézze el!

- Rendben. Őszintén szólva, meglep a döntésed, de Mrs Daltont nem fogja. Ő előre megmondta, hogy rá fogsz bólintani a felkérésre.

- Nem bólintottam rá semmiféle felkérésre – javítottam ki színtelen hangon. – Csak látni akarom, miben sántikál.

- Úgy gondolom, tényleg kedvelte a cellatársát. Nem hazudik.

- Pont Önnek kellene elhinnem?

- Nekem mindegy, hogy elhiszed vagy sem, de ez az igazság. Mrs Dalton úgy véli, Hilda Nolette-et megölték.

Nem válaszoltam egyből, hanem eltöltöttem némi időt az egyik kusza tincsem helyreigazításával. Csak miután sikerült a fülem mögé kényszeríteni, akkor szólaltam meg újra:

- Mondja, mitől vált ilyen fontossá egy kegyetlen többszörös gyilkosnak, hogy egyetlen asszony halála után szaglásszon?

- Mrs Daltontól kérdezd, ne tőlem!

- És, Öntől mit kérdezzek?

- Nem értem, mire utalsz.

- Arra, hogy valamiféle szerepe Önnek is van az ügyben, nem igaz?

Hoolock nem játszott el meglepettséget felvetésem hallatán, csak megvonta a vállát egy szokásos flegma gesztussal:

- Mégis, mi lenne? Megbízott az egyik ügyfelem, igen, de ezen kívül nincs más mondanivalóm.

- Szóval, Önnek semmi köze ahhoz, hogy Dalton mama pont engem akar felkérni?

- Bár ne lenne! De, sajnos, annyi van, hogy kénytelen vagyok közvetíteni.

- Csak ennyi?

A férfi megint húzott a vállán, de szóbeli válaszra már nem méltatta a kitartó firtatást. Közelebb hajoltam hozzá, és nyomatékos hangsúllyal mondtam:

- Felfogja, miket művelt az a nő? Nem tartom Önt jó embernek, nem titok, de higgye el, még Önnek sem kívánom, hogy belekeveredjen Dalton mama hálójába! Komolyan...

- Nem azért jöttem ide, hogy kéretlen erkölcsi prédikációt hallgassak! – szakított félbe, és az aktatáskája felé nyúlt. Előhalászott egy összetűzött papírcsomót. - Ezt a kérvényt kellene aláírnod, a többit elintézem holnapra a börtönigazgatóságnál.

- Én lennék az utolsó, aki etikai kérdésekről nyomós ok nélkül kioktat másokat. – A lepattintó válasz ellenére ragaszkodtam az előző témához. – Itt azonban nem csak elvekről van szó. Veszélyes mindenkire nézve...

A férfi ismét közbevágott:

- Alábecsülsz, ha azt hiszed, hogy egy nő túljárhat az eszemen.

Nehéz volt eldönteni, hogy a gúnytól csöpögő mondat igazából kire vonatkozik. Mindenesetre, Hoolock akár Ethel Daltonra, akár Marta Sorbetre, akár rám célzott, nem hangzott túl jól.

- Ne vegye félvállról! – kértem, egy utolsó erőfeszítést téve. – Akármire is beszélte rá Önt Dalton mama, talán még nem késő...

- Elég! Aláírod a papírt vagy sem?

Felsóhajtottam, és beletörődéssel az iratok felé fordultam.

*

Másnap délelőtt az út a börtön felé egyszerre tűnt végtelenül hosszúnak és ijesztően rövidnek. Szürke egymásutánban suhantak az őszi fák a kocsim ablaka mellett. Az országút borús esőpárától sötétlett. Egyszer-kétszer odacsapódott a szélvédőre egy fonnyadt levél, majd tovább is sodródott a semmibe.

Képek derengtek fel bennem a régi Whitmore-ügyről. Egy holttest fekszik egy elhagyatott kunyhó emeletén... Vér... Futok, rohanok, és egy pisztolyos alak üldöz... Nyálkától csöpögő csatornajáratok... Vér... Patkányok, szemét, csótányok... Vízcsöpögés... MRI felvételek... Vér... Baseballütő... Lövések... Vér...

Igyekeztem úrrá lenni az emlékeken, és inkább a munkára koncentrálni. Mrs Blackhawk azt kapta feladatul, hogy a napot pénzügyi nyomozással töltse. Ki kellett derítenie, ki a tulajdonosa a biztonságtechnikai szakboltban poloskavásárlásra használt bankkártyának. Vajon sikerül-e? Nem könnyű, mert a banki titkokat jól őrzik. Kíváncsi vagyok, az öreglány boldogul-e.

És Billel mi a helyzet? Ma költözik be a Hotel Caviarba a három kutyájával. Egy újgazdag unokaöcsöt fog játszani, aki a nagybátyja pénzéből tobzódik a luxushotel emeletén. Vajon hogy’ megy majd a beépülés?

Hiába próbáltam azonban a nyomozási feladatokra összpontosítani, minduntalan visszatértek a Dalton mamával kapcsolatos rossz érzések. És még ha csak az engem ért traumák kísértettek volna! Csakhogy sokkal jobban fájt, hogy nem tudtam kizárni a fejemből valami mást. Valaki mást. A férfit, aki kiszabadított a földalatti labor borzalmai közül. Aki ott termett mellettem, amikor már igazán azt hittem, hogy meghalok. Átölelve kitámogatott a hideg folyosók árnyai közül a holdfénybe...

Lehúzódtam az országút szélére. Megálltam egy elhagyatott szakaszon, a lehető legmesszebb minden más járműtől. És a kormányra borulva vettem pár nagy levegőt, mielőtt folytattam volna az utamat.

*

Ez a börtön is legalább olyan szigorú és nyomasztó helynek bizonyult, mint a korábbiak, amelyeket kénytelen voltam pályafutásom során felkeresni. Az épület ápoltsága is hagyott maga után némi kívánnivalót a falakról pergő vakolattal, összekarcolt burkolólapokkal, haldokló fűtési rendszerrel. A legrosszabb viszont az óramű-pontosságú gépiesség volt, ahogyan a börtönőrök elfoglalták posztjukat, átvilágítottak kétszer is belépéskor, iratokat ellenőriztek, utasításokat adtak, parancsokat váltottak... Látszott, hogy mindent többezredjére csinálnak, és már semmiféle hatással nincs rájuk.

Ahogy végigkísértek egy rácsos ablakú, szűk folyosón, egy pillanatra én is rabnak éreztem magam. Tudtam, hogy minden lépésemet az itteni előírásokhoz kell igazítanom, és semmilyen szabad döntésem nincs a cselekedeteimről. Kellemetlen, fojtogató óvatosság. Égkék kosztümöm, hófehér alapon kék pöttyökkel díszített harisnyám és szintén kék tűsarkúm erős kontrasztot képezett a szürke, egyhangú falakkal.

Elkülönített helyiséget jelöltek ki Dalton mama meglátogatására. Kérdésemre az őrök röviden elmagyarázták, hogy az intézkedés a biztonságot szolgálja, tekintve, hogy egy örökéletre lesittelt elítéltről van szó. Mindenesetre jobban örültem volna, ha a rosszul megvilágított, penészes, sivár, üres szoba helyett egy emberek zsivajától pezsgő terembe kerülök, ahol megérint a kinti világ elevensége.

A helyiség közepén egyetlen fémasztal csillant, és amögött már ott ült a kis öregasszony. Narancssárga rabruhában, kezén, lábán bilincsekkel.

Dalton mama alacsony volt; aprócska termetét feltornyozott, keményre dauerolt haja igyekezett ellensúlyozni. Vastag lencséjű, kerek szemüveget viselt. Úgy tűnik, ennyit itt is megengednek neki. A haja látványosan sokat őszült a börtönben töltött idő alatt, és egészen elsápasztotta. Mintha egy kis pocakot is eresztett volna.

Egyenesen rám szegezte tekintetét, mint egy víz alól leselkedő hüllő.

Egy pillanatra lefagytam, ahogy megpillantottam, és csak kis szünet után indultam el az asztal felé. Amikor odaértem a térfelemen elhelyezett székhez, ismét megálltam.

- Tudtam, hogy el fogsz jönni, Frida. – Az idősödő nő egyébként szigorú arcára egy szenvtelen kis mosoly ült ki.

Helyet foglaltam a hideg, fémlapos asztalka előtti széken.

- Tessék, itt vagyok. Halljam, mit akar!

- Nyers utasítás? – Dalton mama nyugodt mozdulattal összefűzte maga előtt megláncolt, tömpe kezét. – Így kell indítani egy fontos párbeszédet?

- Ha akarja, pazarolhatjuk „Helló! Hogy vagy?”-okra is az értékes látogatási időt, de egyikünknek sem állna jól. Mire mennénk vele, ha úgy tennénk, mintha bratyizni jöttem volna? Szóval, szerintem, haladjunk! Ha van mondanivalója, bökje ki! Ha pedig csak szórakozik, akkor keressen más balekot a játszmáihoz!

- Nocsak! – Dalton mama köhintett egyet. – Ennyire tartasz tőlem? Igaz, már bő egy év eltelt a legutóbbi találkozásunk óta, de bennem egy jóval vakmerőbb és bevállalósabb fiatal nő képe maradt meg...

- Ez most komoly? Elő akar adni valami klisés rács-mögül-ügyeskedő-pszichopatás lelki elemzést? Na, ne már!

Az asszony arcáról nem tűnt el az apró mosoly. Vetett rám egy lapos, ravasz pillantást, majd megjegyezte:

- Hallom, nem sikerült a kapcsolatod a mexikói rendőrkapitánnyal.

- Ugyan hol hallotta?

- Az unokám mesélte. Néha bejár meglátogatni.

Hátradőltem a kényelmetlen széken, és malmozni kezdtem az ujjaimmal:

- Igen? És ez miért is lényeges most?

- Ugyebár, igazam lett, amikor azt mondtam, hogy reménytelen a rendőrkapitány iránt érzett szerelmed. Jobb lett volna, ha rám hallgatsz.

- Hát, elég sok mindent mondott nekem akkor, és azt, hogy egyetlen egy állítása véletlenül bejött, nagy jóindulattal sem nevezném figyelemreméltó eredménynek.

- Most már talán belátod, hogy jobban tetted volna, ha választasz egy fehérbőrű, kék szemű fiatalembert, ahogyan javasoltam.

- Térjünk a tárgyra! Az ügyvédje járt nálam, és elmesélte, hogy Önnek kétségei vannak a volt cellatársa halálával kapcsolatban. Igaz ez?

- Igen, és szeretnék egy magándetektívet megbízni az ügy felderítésével.

- Miért pont engem?

Dalton mama csak lesett rám, nem válaszolt.

- Ha ez valami ügyeskedés... – kezdtem, de nem várta meg, hogy befejezzem a mondatot, ismét beszélni kezdett:

- Tévedsz. Nem vagyok kicsinyes; felül tudok emelkedni a személyes ellentéteken. Pusztán azért téged kértelek fel, mert te vagy a legjobb, akit ismerek.

- Most ettől ravasznak hiszi magát? Hogy hízeleg, hátha a hiúságom erősebb a gyanakvásomnál?

- Nem hízelgek, nem szokásom. – A hangja egyszerre száraz lett. – Valaki megölte Hildát, és azt akarom, hogy az illető rácsok mögött végezze. A felsőbbrendű cél mindig szentesíti az eszközt, ne feledd! Ezért hajlandó vagyok még veled is megegyezni.

Tovább forgattam az ujjaimat, és csak kis hallgatás után feleltem:

- Van jobb dolgom is, mint az Ön utasításai alapján ugrálni. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen Önhöz. Hallani sem akarok többet Önről. Érti?

- Ha ez igaz lenne, akkor most nem ülnél itt.

- Miért? Mit gondol, miért vagyok itt?

- Azért, mert idehúzott valami.

- Ugyan mi?

- Az, hogy unatkozol, és hiányoztam neked.

Egy elharapott nevetés szisszenése hagyta el az ajkam:

- Ön lenne a legutolsó, aki hiányozna.

- Közhelyes önámítás. Én nyíltan bevallom, néha azt kívánom, bárcsak ahelyett a szerencsétlen, gyenge lelkű lányunk és az öntelt, szadista fiunk helyett egy olyan gyermekünk született volna, mint te. Sokkal többre vihettük volna.

- Nem volt könnyű gyerekkorom, de még a legrosszabb pillanatát felidézve sem érzem úgy, hogy jobb lett volna az Ön lányának lenni! Ön sosem szerette egyik leszármazottját sem, mindig csak sakkbábuként próbálta irányítani őket a tudományos nézetei által kirajzolt táblán. Kösz, nem.

- Nem voltak többre érdemesek. – A nő hangja ijesztően közömbös volt. – Ha viszont veled kisgyermekkorodtól foglalkozhattam volna...

- Hagyjuk ezt! Ön természeténél fogva képtelen valódi emberi érzelmekre.

- Neked viszont nem is érzések kellettek volna, hanem egy olyan megfelelő iránymutatás, amit én megadhattam volna. Bármire képesek lehettünk volna.

- Ja, hogyha most agymosott zombiként követném az Ön tanait, akkor jobb hely lenne a világ, mi?

Nem felelt, és egy hosszú percig csöndben méregettük egymást.

- Mi van, ha elvállalom az ügyet? – kérdeztem aztán.

- Akkor elmondom, amit Hildáról tudok.

- És, mit vár ettől az egésztől? Mit nyer vele, ha nyomozni kezdek?

- Semmit. – Kemény, rideg tekintettel mondta ki a szót. – Ha viszont én, aki az emberiség fejlődésén dolgoztam, most kénytelen vagyok rácsok mögött élni, akkor Hilda gyilkosa megérdemli, hogy ugyanerre a sorsra jusson. Hilda okos és talpraesett nő volt. Sokra vihette volna még, ha nem veszik el az életét.

- És azok az emberek, akik Ön miatt haltak meg?

- Semmirekellők voltak, értéktelen agyi mintázatokkal. Nem kár értük. A detektív viszonylag előnyös emberpéldány volt, ő viszont túl sokat tudott. Az ő esetében nem volt más választásunk. A felsőbbrendű cél érdekében...

- Na, jó, ennyi, azt hiszem, elég lesz – szakítottam félbe, váratlanul felkelve a székről. – Nem vállalom el. Nem vagyok hajlandó együtt dolgozni Önnel, még egy jó ügy érdekében sem. Én nem hiszek ugyanis abban, hogy a cél bármilyen eszközt szentesít. Ennyit akartam elmondani.

Betoltam a rozoga ülőalkalmatosságot a helyére egy jól irányzott mozdulattal.

Dalton mamát nem zaklatta fel a visszautasítás, csak tovább figyelt. Annyit kérdezett:

- Megfutamodsz?

- Tudja mit? Igen. Akármit is forral a drágalátos ügyvédjével, tartsák meg maguknak, és csináljanak, amit akarnak! Én többet nem akarom látni egyiküket sem. Végeztünk.

A háttérben várakozó börtönőrök felé indultam.

- Még egy dolgot akarok mondani. – Dalton mama hangja ezúttal nem tükrözött fölényeskedő gunyorosságot, hanem egészen komoly lett. Megtorpanásra is késztettek a hátam mögül szűrődő szavak. – Josh unokám beiratkozott egy közgazdaságtani tanfolyamra.

- Tudom. – Egy pillanatig még hezitáltam, hogy ennyivel kisétáljak-e, de aztán mégis visszafordultam az asszonyhoz: - Pár hónapja kezdte.

- Mesélte, hogy a te ráhatásodra történt.

- Igen.

- Én több mint húsz évig próbáltam embert faragni belőle, de nem sikerült. Sőt, ha bármit is elértem, az annyi volt, hogy rosszabbodott a helyzet. Még elpuhultabb és felszínesebb lett. Te viszont a rövid ismeretségetek alatt is rá tudtad bírni, hogy megtalálja a belső motivációt, és kezdjen magával valamit.

- Nem én voltam a motiváció, hanem egy Natalie nevű lány. Akit – mellesleg – Ön üldözött el az unokája mellől. Csak azért, mert a lány bőrszínét nem találta megfelelőnek!

Dalton mama szemlátomást eltűnődött szavaimon, és némi késleltetéssel adott feleletet:

- Te azt gondolod, hogy az embereknek úgy kell kihozniuk magukból a lehető legtöbbet, hogy közben nem változtatnak az alapvető személyiségükön, hanem éppenséggel kiaknázzák a különbözőségeikben rejlő egyedi lehetőségeket. Ha pontosan azok, akik, és ezt fordítják előnyükre. Én azt gondolom, az emberek akkor vihetnék többre, ha jobban hasonlítanának egymásra, és mindenki egyetlen előnyös viselkedésmintázatot követne; mindenkinek ebbe az irányba kellene változnia. Két ellentétes nézet. Sosem fogunk egyetérteni, de attól még elismerhetjük egymást. Josh a családi vérvonal fő képviselője, az unokám és az örökösöm. Köszönöm, amit érte tettél.

Nem válaszoltam, így egy idő után Dalton mama szólalt meg újra:

- Amikor azt mondom, hogy rád bíznám Hilda sorsának kiderítését, nem arra akarlak rávenni, hogy bármivel is azonosulj, amit tettem. Csak annyit szeretnék, hogy egy jó képességű detektív igazságot szolgáltasson egy erős és bátor asszony emlékének. Hilda ugyanis rendkívüli nő volt. Megérdemelné, hogy a világ ne megfutamodásként könyvelje el a halálát. Könyörögni nem fogok, de komolyan kérlek: segíts!

Nehéz szavak. A helyiségre szürke, nyúlós csönd telepedett, csak a folyosóról szűrődött be távoli neszezés. Talán egy görgős fémtálca tologatása.

Farkasszemet néztem az asztal túloldalán ülő, rabruhás nővel. A tekintete tárgyilagos, céltudatos komorságot tükrözött.

Csak néztük, és néztük egymást. Végül nagy sokára megmozdultam. Visszasétáltam az asztalhoz, letenyereltem a szélére, és annyira előrehajoltam Dalton mama felé, amennyire a fémlapon elhelyezett figyelmeztetőcsík engedte:

- Ha létezik egyáltalán valami, amit elfogad tőlem, akkor az az legyen, amit most mondok. Felejtsük el egymást! Örökre. Mindenkinek így lesz a legjobb.

Majd sarkon fordultam, és ellépdeltem az őrök felé. Nem néztem vissza.

6. fejezet: Az első nyomok

- Akkor ennyi? – kérdezte Mrs Blackhawk, ahogy beszámoltam neki a börtönlátogatásról. – Nem nyomozunk a Nolette-ügyben?

- Hát, annyi biztos, hogy nem fogunk együttműködni Dalton mamával. – Kiöntöttem magamnak a kávé maradékát az irodai kancsóból, és nagyot kortyoltam az elhűlt, keserű löttyből.

- Este hat van – kommentálta a cselekedetemet Mrs Blackhawk. – Hogyan akarsz aludni, ha ilyenkor kávézol?

- Ki mondta, hogy aludni akarok? Tanulmányozni fogom Hilda Nolette esetét.

- De hát... Most akkor foglalkozunk az üggyel vagy sem?

- Nem tudom. Pont ezért akarom megvizsgálni a részleteket, hogy eldönthessük. Reggelre képbe akarok kerülni, legalább az alapokkal.

Az öregasszony pöntyögött magában valami helytelenítőt, de nem törődtem vele. Magamra húztam hófehér, karcsúsított szövetkabátomat, amelyet jókora, kerek, azúrkék gombok díszítettek. Pont illett fehér alapon kék pöttyös harisnyámhoz. Készültem hazaindulni, de azért még közben megittam a maradék kávét is nagy szorgalommal.

*

Az éjszakát valóban azzal töltöttem, hogy minden létező cikket és infót végigböngésztem a neten Mrs Nolette-ről. Így legalább a három csincsillám hosszabb rohangálási időt kapott ketrecen kívül. Még jó is, hogy szemmel tartottam a kis kártevőket, ugyanis Habcsók neki akart látni lyukat rágni a vendégszoba ajtajának a sarkába. Hoztam be neki az egyik utcai bokromról egy ágat, hogy inkább azon élezze a fogát, majd folytattam a Hilda Nolette utáni online kutatást.

Közösségi oldalakon nem volt fenn, de a médiában kiszivárgott róla néhány frissebb fénykép és felvétel, így láthattam, hogy egy középmagas, komoly arcú, kissé sótlannak tűnő ötvenes nőről van szó. A börtönben nem végezhetett túl sok testmozgást, mert petyhüdt és zsírpárnás lett a tíz év alatt. Haját piszkosszőkére festette, és egy divatjamúlt, leginkább a hatvanas évek háziasszonyait idéző rövid, kétoldalra sütött frizurában viselte. Az eredeti kéregbarna hajszínét elrejtő halvány festékárnyalat szinte ugyanolyan színtelen volt, mintha őszülne, és öltözködése is köznapi. Túl sok rendkívüli következtetést nem lehetett a külseje alapján levonni. Szürke meg barna kosztümökben fotózták le, szorosra fűzött, matt bőrcipőben. Egyetlen ékszere egy pár apró aranyfülbevaló volt.

Hilda Nolette fakó, kerek arca jellegzetességének az enyhén féloldalas ajka bizonyult. A szája egyik szeglete erőtlenül lebiggyedt, a másik viszont mintha egy alig látható, de letörölhetetlen mosolyra húzódott volna. Az egyik fotón, amin kicsit ki volt rúzsozva, kimondottan nyomasztóan rajzolódott ki az egyszerre kedvetlen és mégis ravaszkásan somolygó arckifejezés. Persze, valójában ez csak egy berögzült alapnézés volt, és semmilyen érzés nem társult hozzá. Olvastam az egyik cikkben, hogy Hilda Nolette a börtönben agyvérzést szenvedett. A börtönkórházi kezelés és a fogságban töltött évek során felgyógyult, de úgy véltem, a bénult, féloldalas mosoly összefüggésben állhat az agykárosodással.

A börtönt megelőző években szorgalmasan ténykedett, ugyanis három diplomát szerzett, és jól menő kivitelező cégeknél dolgozott, nagy felelősséggel járó pozíciókat töltött be. Igazat mondott Dalton mama, Hilda Nolette minden bizonnyal művelt és talpraesett nő volt.

A börtön utáni egy hónapjáról viszont semmit nem tudni. Az újságírók szerint nem tért vissza a családjához, hanem eltűnt egy környékbeli város forgatagában. Ez azonban inkább csak találgatás volt.

Az egyik cikk említett egy másik érdekességet is. A börtönpszichológus állítólag nem csak a nyolc év után, hanem a tíz év után beadott szabadulási kérelem esetében sem támogatta Mrs Nolette kiengedését. A bíráló bizottság azonban elnéző volt az asszony agyvérzésére és példás magaviseletére való tekintettel. Az elhunyt munkások hozzátartozói is áldásukat adták a döntésre. A cikk szerint úgy érezték, hogy Mrs Nolette épp eléggé megbűnhődött a tíz év alatt, és mindenkit meghatott az asszony rozzant egészségi állapota.

Őszintén szólva, ez utóbbi indok nekem elég ingatagnak tűnt. A neten találtam egy videófelvételt, ahol börtönőrök kísérik Mrs Nolette-et a szabadlábra helyezési meghallgatásra, és a mozgása lendületességén úgy látszott, hogy majdnem maradéktalanul felgyógyult. Csak a teremajtóhoz érve kezdte el húzni a bal bokáját. Hamar véget ért a felvétel, és nem láttam többet a jelenetből. Mindenesetre, én nem voltam meggyőződve arról, hogy az asszony egészségi állapota különösebb sajnálatra adott volna okot a szabadulása időpontjában. Ettől függetlenül, tíz példás magaviselettel eltöltött év rengeteg idő. Elgondolkodtató, hogy a pszichológus még ennyi év után sem érezte úgy, hogy Mrs Nolette-et vissza lehetne engedni a társadalomba. Vajon miért nem? Furcsa. Hiszen a nő egy gondatlanság miatt ült! Egyetlen korrekt, elfogulatlan szakember sem érezheti úgy, hogy ez elegendő ok ilyen komoly fenntartásokra. Főleg azt elnézve, hogy miféle más embereket engednek szabadon tíz év után. Nem tűnik észszerűnek.

Utánanéztem az asszony három áldozatának is. A három építőmunkás családtagjai közül senki nem volt elégedetlen a régi ítélettel. Egy húgot sikerült megszólaltatni a tévében, és elismerően nyilatkozott a bírói döntésről. Általában is úgy tűnt, hogy alaposan példát statuáltak Mrs Nolette-tel. Pont egy olyan kampányhullámot fogott ki, amikor az ügyész bőszen kárhoztatta az elnyomott dolgozók rovására meggazdagodó pénzéhes cégigazgatókat, és ebbe jól beleillett, hogy súlyos ítéletet kérjen Mrs Nolette-re.

Ügyvéd segédem, Quentin belenézett a hozzáférhető iratokba, és azt írta e-mailben, hogy a tárgyalóteremben korántsem sikerült minden kétséget kizáró bizonyítékokkal alátámasztani, hogy a szakértői jelentés alapján Mrs Nolette-nek módjában állt volna előre látni, hogy bármilyen baleset történhet. Végképp nem, hogy épületomlás következhet be. Sőt, fennállt a gyanú, hogy nem kizárólag a leromlott minőségű építőanyag okozta a bajt, hanem például egy alapozási hiba is – ehhez pedig a Mrs Nolette által elhallgatott jelentésnek semmi köze nem volt. A gyanú azonban csak hipotézis maradt, ugyanis utólag már nem lehetett bizonyítani. Mindenesetre, Quentin szerint elég furcsa, hogy teljes súllyal felrótták Mrs Nolette-nek az egész balesetet. Valamennyire enyhítő körülményként értékelték, hogy nem számíthatott ilyen durva következményekre, de így is nagy szigorral sújtott le rá a törvény ökle, az asszony pedig egyszer sem fellebbezett ellene. Szóval, látszólag az áldozatok rokonainak nem lett volna okuk tíz éven át bosszúvágyat dédelgetni egy túl enyhe ítélet miatt.

A kivitelező cég részéről két további név forgott fenn a médiában, a két ügyvezető igazgatóé. Kijegyzeteltem a nevüket a telóm Jegyzettömb alkalmazásába.

Mostanában elszorul a szívem, ha a telómba kell jegyzetelnem. Pár hónapja még volt ugyanis egy remek, bazi gyors tabletem, azon sokkal kényelmesebben tudtam rendszerezni a nyomozásaim eredményeit. Csakhogy egy általam sarokba szorított bűnöző kidobta egy kocsi ablakán, és ripityára tört! Elég szomorú történet.

A rendőrkapitány szerint túl anyagias vagyok. Hát, lehet, hogy némileg igaza van, ugyanis máig, ha erre az esetre gondolok, előbb eszembe jut a szuper táblagépem elvesztése, mint az a tény, hogy a bűnözők majdnem agyonlőttek, és jól össze is zúztam magam a kocsijuk padlóján.

A telóm képernyőjén Mrs Nolette féloldalasan mosolygó, sápadt képével nyomott el az álom, hajnali öt felé.

*

Két óra alvás után is egész jól sikerült összeszednem magam. Dupla réteg sminket tettem fel – biztos, ami biztos – de ezen túl nem volt szükség extra intézkedésre. Hamar összekaptam magam, és a kinti csípős hidegtől felfrissülve igyekeztem az irodába.

Asszisztensem még nem ért be, ott ült viszont a váróban Bill Inskeep. Átfagyott, vörösre hűlt kezét összekulcsolva melengette a térdén. Még sötétbarna, kócos fürtjeibe is ragadt pár szem zúzmara. Csak lassan tünedeztek el ebben az igen rosszul fűtött előtérben. Még munka előtt ugrott be, hogy beszámoljon a tegnap esti beköltözéséről. Meló után ugyanis valóban becuccolt a Hotel Caviar névre hallgató szállodába.

Leültettem a kávéfőző asztalkája mellé, és nekiláttam egy-egy forró italt készíteni mindkettőnknek. Az irodámban már szerencsére rendesen ment a fűtés, miután heteken át zaklattam miatta az épület gondnokát.

- Pöpec a szálloda – mesélte Bill. – A kisállat-megőrzőjük igazi kutyaparadicsom. A nagynak már a szőrét is rövidre nyírták egy este alatt. Meg kell hagyni, elég viccesen fest, de szerintem élvezi, hogy végre nincs tele csomókkal a lobonca. A foxi-pincsi keverék megismerkedett egy kis uszkárral. A másik foxinak pedig egy csúszda tetszik a legjobban... A cuccaimat felvitték egy szobába a londinerek, és kipróbáltam a minibárt. Marha jó fehér rumjuk van, benyakaltam az egészet. Azt hiszem, egyelőre ennyi.

Amikor a srác látta, hogy csalódottan elnyílik az ajkam a beszámoló hallatán, vigyorogva folytatta:

- Csak vicceltem. Van információm a nyomozáshoz is, nem a kutyapedikűr és a pia elmesélése miatt meg az ingyen-kávéért jöttem el idáig. – Elnevette magát. – Na, szóval, összehaverkodtam máris egy portással, és tök magától szóba hozta, hogy reméli, nem zavar, hogy egy nő pont az én szobám fölött ugrott le a tetőről három hónapja. Sok ember babonás meg ilyenek. Persze, én direkt ezt a szobát kértem, de előadtam, mintha meglepne az infó.

- Jól tette, remek – dicsértem meg felvidulva. Tudtam én, hogy Bill megfelelő választás lesz a beépített melóra.

- Így már feltűnésmentesen dumálni kezdhettem a portással a lezuhant nőről. Kiderült, hogy a szállodában azt beszélik, a nő – aki persze, nem más, mint az általunk vizsgált Hilda Nolette – elég abszurdan viselkedett a halála előtt. Egy takarító látta pár órával az ugrás előtt egyedül bolyongani a tetőn. Fel-alá mászkált, mint egy holdkóros, és egy női retikült ütögetett. A takarító úgy mesélte, hogy Mrs Nolette először nyitott tenyérrel püfölte a táska oldalát, aztán pedig, a levegőbe emelve rázta a feje mellett, mint valami rumbatököt.

- Ööö... A saját retiküljét?

- Legalább egy percen át rázogatta.

- És, a takarító nem furcsállotta ezt?

- Dehogynem. Megkérdezte, hogy mit művel. Kiderült azonban, hogy Mrs Nolette egy VIP vendég, így nem merte tovább zargatni. Mrs Nolette azt mondta, hogy azért ment fel a tetőre, mert jobb a térerő. Utána a takarító békén hagyta, inkább lement az épület mosodájához. Nem tudja, Mrs Nolette mit csinált ezután ott fenn.

- A térerő?

- Hát... a portás így mesélte a takarító sztoriját.

- Mrs Nolette telefonálni akart?

- Gondolom.

Eltöprengő hallgatásba burkolóztam kis időre, és egy üres csészét tologattam jobbra-balra az asztalon. Aztán azt kérdeztem:

- Tényleg VIP vendég volt?

- Nem, csak ellopta az egyik vendég VIP kártyáját. Hivatalosan sosem jelentkezett be a szállodába. A takarítók, persze, nem tudhatták. Mrs Nolette besétált az utcáról a szállodába, elcsórt egy VIP kártyát, és felment az emeletre. Utána ott kolbászolt pár óráig a tetőn, rázogatta a táskát, majd vélhetőleg leugrott. Bár senki nem látta magát a zuhanást, mert mindez késő este történt.

- Hm.

Folytattam a porceláncsésze szórakozott ide-oda lökdösését, és próbáltam elraktározni a megtudott részleteket. Közben Bill gondolatai is láthatóan elkalandoztak, és elég nyilvánvaló volt, kin kezd el merengeni. Az arca ugyanis elszomorodott, és kék szeme elrévedt a semmibe.

Megsajnáltam, ezért elhessegettem magamtól a Nolette-ügyet:

- A fontos infókért cserébe úgy fair, ha én meg elkezdek foglalkozni az Ön magánügyével. Szerintem, indítsunk azzal, hogy felteszek pár kérdést a professzor kirohanását megelőző eseményekről, jó? – utaltam a tényre, hogy a fiatalembert a villába költözés után nem sokkal váratlanul kidobta a középkorú, agykutató professzor szerelme. Valóban nem éppen egy összeillő páros, de mindig is úgy tűnt nekem, hogy a két férfiról leperegnek a nehézségek, és békés türelemmel próbálnak közeledni egymáshoz a maguk esetlen módján. Nem tudok róla, hogy valaha is szakítani akartak volna. Vajon mi változott meg?

Bill bánatosan rábólintott:

- Jó, de lövésem sincs, mi a baj. Esküszöm, megállás nélkül ezen agyalok, és semmi ötletem.

Nocsak!

- Szóval, még csak nem is sejti, mi a gond?

- Nem!

- Hát, ez fura. Nem vesztek össze előtte semmin?

- Nem.

- Nem támadt kellemetlenség, mondjuk, a villába költözés miatt?

- Nem.

- Nem adott okot arra, hogy a professzor megint féltékenykedni kezdjen? Már többször volt ilyen probléma. Nem lehet, hogy Litvin professzor ezúttal túlságosan belepörgött egy féltékenységi teóriába?

- Nem valószínű. Egyrészt, nem történt semmi félreérthető, másrészt meg, Gavrilo már korábban is hitte azt, hogy megcsalom, és egyáltalán nem így reagált. Inkább letargiával fogadta a tévhitét, és azt kérdezgette tőlem, hogy mit tehetne, hogy boldogabb legyek vele. De soha eszébe sem jutott kidobni.

- Hát, akkor mi történt? Megbántotta valamivel?

- Nem tudom. Higgye el, már mindent ezerszer végiggondoltam! És nem értem. Nem értek semmit. Pont előtte két nappal egyik este beszélgettünk arról, hogy milyen boldogok vagyunk együtt. Ezek után pár napra rá szakít?! Nem értem... Már minden hülyeség az eszembe jutott. Már arra is gondoltam, hogy talán túl érzelgősnek találta, hogy azon az estén olyasmiket mondtam neki... Lehet, hogy túlzás volt, hogy kétszer elismételtem, mennyire szeretem. Végül is, tényleg elég nyálas, nem is szoktam ilyeneket, csak akkor annyira megérintett a pillanat... De hát, ő is azt mondta...

- Ezer százalék, hogy nem ez a gond – intettem le a kétségbeesett felvetést.

- De akkor mi? Két átlagos, vidám nap következett, semmi rendkívüli nem történt. Igaz, a szakítás előtti este már éreztem, hogy Gavrilo elkezdett magában tépelődni. Nem mondta, mi a baj, hiába kérdeztem. Az az igazság, hogy nem firtattam elég kitartóan. Azt hittem, nincs semmi extrém, mert elég rendszeresen szokott magában problémázni dolgokon. Még az sem derült ki, hogy velem lenne kapcsolatos. Aztán másnap már azt láttam, hogy a pólóimat hajtogatja a bőröndömbe...

- Pontosan miből gondolt arra, hogy a professzor megint tépelődik valamin?

- Van egy savanyúan aggályos arckifejezése, amit már két mérföldről megismerek. És szótlan volt, feszült. Tudom, milyen, amikor elkezd magában agyalni. Már bánt, hogy ráhagytam, és aludtam, mint a bunda. Lehet, hogy ha nincs ideje az éjszaka folyamán kidolgozni az ötletét, nem lett volna ekkora baj.

- Igen, elég valószínű, hogy a gondolkozás nem sokat segített. – Megcsóváltam a fejem, együttérző sajnálkozással. – És, Ön szerint mit tehetnék? Nem vagyok sem pszichológus, sem párterapeuta.

- Sajnálom. – Bill végigfuttatta tenyerét homlokába lógó kócos, göndör hajtincsein, majd fáradtan eltakarta az arcát. – Senki máshoz nem fordulhatok, mert nem akarom megosztani idegenekkel, hogy milyen kapcsolat van Gavrilo és köztem.

- Értem, de pontosan mit vár tőlem?

- Derítse ki, mi a baj, hogy helyrehozhassam. Kérem szépen, csak ennyit segítsen! Nincs pénzem, egy cent sem, mert minden kis megtakarításom elment az új albérletre. Nem számítottam ilyesmire. De... de tudok segíteni a nyomozásban. Adjon bármilyen feladatot, és ledolgozom. Bármit megteszek...

- Jó, jó, ez a beépített meló bőven elég lesz. Nem kell túlzásokba esni. – Meglapogattam a vállát. – Ne aggódjon, a város legjobb magánnyomozója vagyok, egy ilyen egyszerű szerelmi ügy nem foghat ki rajtam.

Bill felnézett:

- Vannak itt más magándetektívek is?

- Hát, ööö... nincsenek. Szóval, tuti, én vagyok a legjobb, könnyű belátni. Ne búsuljon!

Sikerült egy bágyadt mosolyt csalnom az arcára.

*

Mrs Blackhawk egy órával Bill távozása után érkezett. Már éppen készültem szurkálódó megjegyzéseket tenni arra, hogy idős asszisztensem ezúttal jóval utánam ér be, azonban észrevettem, hogy nincs egyedül. Így inkább megtartottam magamnak magvas gondolataimat a későn kelésről.

Mrs Blackhawk idefele úton összetalálkozott Stephan Glasbyvel. A nyugalmazott gyilkossági nyomozó most is ezüstvégű sétabotjára támaszkodva érkezett lassú, nehézkes léptekkel, szomszédasszonyom nyomában.

- Nocsak, minek köszönhetjük a látogatást, Stephan? – örültem meg neki. – Máris van valami híred?

- Igen. – A férfi odabicegett az egyik székhez. – Van. Méghozzá olyasmi, amit személyesen akartam közölni, mert elég érdekes.

- Ejha! Mit találtál?

- Mrs Blackhawk tegnap megkért, hogy nézzek utána a rendőrségi nyilvántartásban egy bankkártyaszámnak. Vásároltak ugyanis a kártyával egy lehallgató készüléket, amelyet itt az irodában helyeztek el...

- Igen – vette át a szót mentegetőző hangsúllyal asszisztensem. – A banktól most ment nyugdíjba az ismerősöm. Nem érvényes már a jelszava, így nem tudott belépni a munkahelyi rendszerbe. Hónapokba telhet, mire egy másik alkalmazotthoz kellőképpen behízelgem magam. Sajnos, így a bankkal nem boldogultam... Tehát, arra gondoltam, hogy Stephan megnézhetné, hátha valamiért a rendőrség látóterébe került már a bankkártya. Ne haragudj, hogy átadtam a feladatot...

- Persze, tökre megérthető – nyugtattam meg. – Szuper ötlet volt megkérdezni Stephant.

- Ráadásul eredményre is jutottam – toldotta hozzá a férfi. – A bankkártyaszám előkerült egy rendőrségi nyomozás során.

- Tényleg?

- Igen. Most az előbb tudtam meg; ma reggel beengedett egy volt kollégám az irodájába, és megtaláltam a számítógépes rendszerben a számot. A kártya egy rendőrségi ügyben szereplő áldozat nevén van. Három hónapja kezdték el a nyomozást, az áldozat ekkor halt meg.

- Hoppá! Szóval, a bankkártya egy halotté?

- Igen, de nem ez a legmeghökkentőbb.

- Hanem?

- Hanem, hogy a bankkártya tulajdonosa Hilda Nolette, és a poloskát egy héttel a halála előtt vásárolta!

7. fejezet: Az ügyvéd

- Hogyan? Tessék? – nyögtem, ledöbbenve. – Hilda Nolette vásárolta azt a poloskát, amit pontosan azon a napon találtunk meg, amikor Vaughn Hoolock bejött hozzánk megbízni minket Mrs Nolette ügyével?

- Igen. – Glasby arca aggódó volt. – Frida, ez rosszul hangzik! Egy szövevényes játszmába csöppentetek bele.

- Hát, annyi biztos, hogy véletlen egybeesésnek elég durva lenne. Úgy látom, nem árt, ha alaposabban rászállok a kedves ügyvéd úrra, mert könnyen lehet, hogy ő a kapocs a két banya között.

Stephan kicsit furcsállva nézett rám a banyás megfogalmazás hallatán, így szépítettem rajta:

- Mármint, úgy értem, hogy ha Hilda Nolette poloskavásárlásának és a készülék felbukkanásának bármi köze van a börtönben ülő Ethel Daltonhoz, akkor elképzelhető, hogy erről Mr Hoolock tud egyet s mást. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy valószínűleg ő közvetített a két nő között.

- Gondolod, hogy Mrs Nolette pont Ethel Dalton tanácsára vásárolta a lehallgató készüléket?

- Talán. Mindenesetre, ha Mrs Nolette is ideszánta hozzánk a poloskát, akkor tuti, hogy Dalton mama áll a háttérben.

- Is? Miért, ki más szánta ide? – kérdezett újra a nyugdíjas nyomozó.

- Hilda Nolette három hónapja halott. Aligha tehette be hozzánk a lámpába a lehallgató készüléket. Mrs Blackhawk jóval hamarabb észrevette volna, ha már korábban is itt lett volna. Szóval, marad az a lehetőség, hogy valaki más volt, legfeljebb pár napja.

- Vaughn Hoolock?

Széttártam a karom, a gondolataimba merülve, próbálva értelmet kihámozni a poloskatémából, de nem sikerült.

- Oké, totál nem értem az egészet egyelőre – ismertem el végül. – Nyilván elhangzanak szakmai titkok és bizalmas párkapcsolati infók az ügyfeleimről, de valahogy túl egyszerűnek tűnik...

- Egyszerűnek? Mire gondolsz?

- Akarhatták például rombolni a szakmai hitelemet. Lehallgatnak, és néhány titkos információt megszellőztetnek a médiában a legjobban fizető klienseimről. Aztán úgy állítják be, mintha az én hibám lett volna az adatok nyilvánosságra kerülése. Elég kínos botrány lenne. – Elbiggyesztettem az ajkam. – Évekkel ezelőtt, pályakezdőként a Montoya-ügyben így vallottam csúfos kudarcot. Véletlenül kinn felejtettem a válási ügy részleteit tartalmazó jegyzeteimet az asztalon, és egy szemfüles ügyfél rohant vele a helyi bulvárhoz. Ráadásul a hűtlen feleségnek így alkalma adódott eltüntetni a tárgyi bizonyítékokat a félrelépésére... Az eset után hónapokig kerültek a kliensek. Azóta, ha nem muszáj, nem jegyzetelek papírra, hanem a PIN kóddal védett tabletemre vagy telómra írok.

- Lehetséges, hogy Mrs Daltonék ilyesmit terveztek a poloskával – bólintott rá Glasby. – Megindokolná a tévés Marta Sorbet érintettségét is.

- Igen, de valahogy túl egyszerűnek tűnik – ismételtem el a korábbi megállapításomat. – Dalton mama nem ilyen pitiáner. Ha ő ringbe száll, akkor biztos, hogy nem csak egy kis kellemetlen médiavisszhangra utazik.

- Megint rád akarna kenni egy gyilkosságot?

- Hát, minimum.

- De hogyan? Mit segít ebben a poloska?

- Nem tudom.

Elhallgattunk, és mindketten végiggondoltuk az elhangzottakat. Aztán egyszer csak Glasby közelebb hajolt, és suttogóra fogta:

- Frida, van itt valami, amiről beszélnünk kellene... – Vetett egy gyors oldalpillantást a háttérben dolgozó asszisztensem felé.

- Mondd nyugodtan! Nincs több poloskánk. – Nem halkítottam le a hangom. – Mrs Blackhawk pedig tud mindent, nincsenek titkaim előtte.

- Mindent?

- Igen, elmondtam neki.

Egy régi esetre céloztam, amikor egy balul elsült lövöldözés következtében meghalt a nyomozásom főgyanúsítottja. És, hát, Stephan Glasby nyakig benne volt az ügyben. Annak idején elsikáltuk, de időről időre visszatér kísérteni. Biztos voltam benne, hogy Glasby most is erre utal.

Valóban így volt; látszott a férfi szürke mélabúba sötétedő tekintetén.

- Azt hiszem, Raul sejti.

A rendőrkapitány említésére erősen összeszorítottam ujjaimat egy gombócba a térdemen:

- Igen? Ugyan mit?

Raul Gomez kapitány már annak idején sem hitte el a mesémet a lövöldözésről. Ő volt az egyetlen ember, aki átlátott rajta. Sajnos, egyedül is éppen elég volt ahhoz, hogy saját szakállára megszállott nyomozást indítson. Talán közel jutott az igazsághoz?

- Szerintem, sejti, hogy... hogy én tettem...

- Ugyan már, Stephan! – állítottam le. – Nem te voltál. Senki nem tehet róla...

- Dehogynem. Miattam halt meg, és Raul rájött.

- Miből gondolod, hogy rájött?

- Abból, hogy a házvezetőnőm mesélte, hogy egy mexikói származású, vezető beosztásúnak tűnő rendőr faggatta pár napja. A nevére nem emlékezett, de hát, ki más lett volna...

- Jó, igen, nyilván Gomez kapitány volt. Mit kérdezett?

- Hogy lehetséges-e, hogy nem te vitted el a pisztolyomat a házból, hanem én vettem magamhoz a fegyvert. Persze, a házvezetőnőm ugyanazt mondta neki, amit eddig is: hogy nem sejti, melyikünk távozott a pisztollyal. Hazudott a kedvünkért, de közben tudja jól az igazat. Látta, hogy már hiányzott a pisztoly, amikor ott jártál. – Glasby hangja tompává és erőtlenné vált. – Nem akarom erre kényszeríteni... Nem akarom, hogy örökké hazudnia kelljen...

- Senki nem kényszeríti. Ha akarta volna, megmondhatta volna az igazat. – Egyszerre felhagytam a kezem görcsös ökölbe szorításával, és a férfi karjára tettem a tenyerem. – A házvezetőnő azért falaz neked, mert jó embernek tart, és megbízik a döntéseidben.

- Igen, talán, de...

- Szerintem, ez pontosan erről szól. Egyébként is, most már nem hátrálhatunk meg, máskülönben mindannyian a dutyi mélyén kötünk ki hamis vallomásért és az igazságszolgáltatás félrevezetéséért. A házvezetőnőd nyilván megúszná kisebb bírsággal, de mi ketten jól belekeveredtünk. Valószínűleg ránk vernék az egészet gyilkosságként. – Közben eszembe jutott ismét a poloska kérdése, és fejcsóválva hozzátettem: - Erről az ügyről viszont Dalton mamáék nem sejthették meg az igazságot. Nem ismerhetik ennyire a hátterét...

- Meg kellett volna mondanunk az igazat annak idején.

- Talán. De nem tudhattuk, hogy Gomez kapitány gyanút fog majd. Ha hitt volna nekünk, az lett volna a legjobb, amit csináltunk.

Glasby lehunyta a szemét, úgy mormolta:

- Én csak... csak nem akartam, hogy a gyerekeim azzal a kétséggel nőjenek fel, hogy a nevelőapjuk lehet, hogy gyilkos. Nem akartam ilyen példát mutatni nekik. Azt tanítani a világ működéséről, hogy a fájdalmaikat vérbosszú formájában kell feldolgozni. Hogy esetleg azt szűrjék le, az erőszak és a gyűlölet visz előre...

- Na, látod? Jól tettük, hogy hazudtunk. Így legalább a gyerekeket nem őrli fel a bizonytalanság.

Glasby reszelősen felsóhajtott, és egy cigarettát kezdett keresni a pulcsija zsebében.

- Más gond is van – mondta, miután rágyújtott.

- Micsoda?

- Raul odáig jutott a gyanúsításommal, hogy külön megkérte a kollégáit a rendőrségi bizonyítékraktárban, hogy ne engedjenek be, semmiféle szívességből. Egyenként beszélt velük, és szigorúan utasította őket.

- Hűha! Mikor történt?

- Ma reggel derült ki. Miután ugyanis kikerestem az irodai rendszerben a bankkártyaszámot, elkanyarodtam a bizonyítékraktárhoz, és be akartam nézni, átfutni a Nolette-ügy tárgyi bizonyítékait. Csakhogy a volt kollégáim nem mertek beengedni. Be van kamerázva az egész raktár, és utólag is bizonyítható, ha megszegik a parancsot. Így hát, eredménytelenül kellett távoznom.

- Ó, az ördögbe! – szisszentem fel. – Pedig kíváncsi lennék Mrs Nolette táskájára. Állítólag a zuhanás előtt nem sokkal püfölt egy retikült, majd rázta a feje mellett, mint egy rumbatököt. Vajon miért? Látnunk kellene...

- Sajnálom, Frida.

- Semmi gond, megoldjuk. – Összeütöttem a tenyerem, és odaperdültem székemmel a számítógépem elé. – Mára viszont az lesz a prioritás, hogy rászálljak az ügyvédre. Amit eddig látok a boszorkák ügyködéséből, az alapján elképzelhetőnek tartom, hogy Vaughn Hoolock a leggyengébb láncszem. Nem ártana minél hamarabb a körmére nézni.

*

Az egész napot netes vájkálással töltöttem, de nem lettem okosabb Vaughn Hoolock elmúlt négy hónapjával kapcsolatban. Minden felkerült friss infó csak a Sorbet-showban megszellőztetett botrányait idézte fel, de semmi olyat, ami számomra újdonság lett volna. Nem tudni, a népszerűségét végleg elvesztett ügyvéd miben töri a fejét az utóbbi időben. Semmi érdekes vagy meglepő. A közösségi oldalakon sem posztolt már hetek óta. A legutolsó látható online tevékenysége egy ügyvédi konferencia aulájáról készült fotó volt az idővonalán. Lényegtelen.

A nap végére beláttam, hogy kénytelen leszek belendülni, mert olvasgatással semmire nem megyek. Személyes találkozásra van szükség.

Úgy döntöttem, a lehető legalkalmatlanabb pillanatot választom a látogatásra, hátha olyankor óvatlanabb. Ha nem számít az érkezésemre, talán olyan részletek is napvilágra kerülhetnek, amelyeket egyébként ügyesen elsumákolna.

Így hát, késő este csengettem fel Vaughn Hoolock emeleti luxuslakásához az épület portáján. Sosem jártam még itt, a környéken sem, de már a tisztaságból, a jól automatizált beléptető rendszerből és az ultramodern liftből látszott, hogy nem egy csóró helyre jöttem.

Örültem, hogy a portás Hoolocknak feltelefonálva egyből beengedett, így nem kellett sokat magyarázkodnom.

Hoolock a harmadik emeleten lakott, egy cserepes minipálmákkal díszített, tágas folyosó végén.

Szerencsére még nem hálócuccokban nyitott ajtót. Ingben és öltönynadrágban volt, bár a nyakkendőjét már kilazította, az övét kicsatolta és pár inggombot is kigombolt, de nem volt vészes.

Egyből megcsapott a férfi felől áradó tömény whiskyszag. Mivel bűzlött a piától, és a tekintete is elég homályos volt, nem volt nehéz kitalálnom, hogy éppen egy esti iddogálást szakítottam félbe. Hm. Hét közepe van. Ez a legalkalmasabb időpont a berúgásra? Mindenesetre, a mértéktelen piálás megindokolja a keze múltkori remegését. Nyilván még a napi adagja benyakalása előtt érkezett az irodámba, és elvonási tünetei voltak. Elég durván függő lehet.

- Mit keresel te itt ilyenkor? – Húzta fel sötét, ravaszul ívelt szemöldökét. – Na, nem mintha bármi ellenvetésem lenne, ha csinos nők toppannak be hozzám egy kellemes esti órán...

Elfojtottam egy fintort:

- Munkaügyben jöttem.

- Igen? Éspedig?

- Beszélnünk kell a Nolette-ügyről.

Nyájas szavai ellenére először keresztbe tette a karját, az ajtófélfának támaszkodva, hogy nehogy be tudjak tolakodni mellette az ajtón, de aztán a Nolette-ügy említésére meggondolta magát. Arrébb lépett, én pedig betoppantam a lakás folyosószerű előszobájába.

Felmértem a berendezési tárgyakat. Egyedileg dizájnolt, de egyszerű, sötét bútorok. Modern, automatikus lámpák. A cipős polc mellett egy eredeti, a készítő művész által szignált márványszobor állt. Arany-cirmos fekete gömb, szürke talapzaton. Új, okostelefonnal irányítható fűtés. Pasztellszínű padlószőnyeg.

Felettébb drága cuccok, de semmi szembeötlően hivalkodó. Olyan személyhez illenek, aki kellő önbizalommal tisztában van vele, hogy mit engedhet meg magának, ezért nincs szüksége arra, hogy felszínes megerősítést keresve felvágjon. Pusztán berendez mindent a saját ízlésének és a funkcióknak megfelelően.

Beleszagoltam a levegőbe, és édeskés női parfüm szagának terjengését éreztem meg. Tudtam, ki használ ilyen márkájú parfümöt. Láttam viszont, hogy ezúttal a magas sarkú cipő sem pihen az ajtó környékén, és a jellegzetes ezerkilós prémbundák egyike sem lóg a fogason.

- Itt járt Marta Sorbet? – kérdeztem rá.

Hoolock megtorpant mellettem. Éppen végzett az ajtó részegesen bizonytalan becsukásával. Háromszor is neki kellett futnia a kilincs megfelelő erejű lenyomásának ahhoz, hogy a fémnyelv a helyére ugorjon. A kérdés szemlátomást meglepte, bár igyekezett fenntartani szokásos mosolyát. Mindenesetre, habozott kicsit, mielőtt feleletet adott:

- Igen. Egy-két órája.

- Biztos benne, hogy egészséges találkozgatni azzal a nővel, azok után, ami a műsorában történt?

A férfi megkapaszkodott az egyik cipős polc sarkában, hogy kiegyensúlyozza koordinálatlan mozdulatait, és szembefordult velem. Úgy vetette oda a válaszát:

- Mi közöd hozzá?! Nem rémlik, hogy életvezetési tanácsot kértem volna.

- Nem szokásom beleszólni mások életébe, ha nem kérnek meg rá.

- Akkor meg?

- Csak kérdeztem valamit. Kíváncsi voltam, hogy Ön ezt egészségesnek tartja-e.

Megvetően felhorkant:

- Nevetséges! Nem fogok nekiállni kitárgyalni veled a magánéletemet!

Megvontam a vállam, és nem feleltem.

- Egyáltalán, mit is keresel itt pontosan?

- Miért tereli másra a szót? Kényelmetlen, ha Marta Sorbetről kell beszélnie velem?

- Nem. – Hoolock felszegte az állát. – Csak nevetségesnek tartom.

- Szerintem, ebben semmi vicces nincsen.

- Akkor használjam a kérdésedre inkább a „szánalmas” jelzőt? Mert elég szánalmas, hogy azzal akarsz előrébb jutni a nyomozásodban, hogy betolakodsz a privátszférámba.

- Inkább aggasztónak nevezném, ha egy normális estéje úgy néz ki, hogy egy Sorbet-féle nővel enyeleg, aztán magányosan bevedel egy üveg whiskyt...

- Mit is mondtál arról, hogy nem szokásod beleszólni mások életébe?

- ... Én egy ilyen jelzőt használnék.

Hoolock arcáról továbbra sem hervadt le a lekezelő mosoly:

- Egyébként meg, még ha igaz is lenne, mi ebben az aggasztó? Iszom pár kortyot egy fárasztó munkanap után. Marta pedig alkalmi szórakozás, egy-két szakmai egyeztetés mellé.

- És Ön ebben nem lát semmi aggasztót?

- Nem.

- Ha így véli...

- Gondolod, hogy Marta ki akarna játszani? A múltkor túl messzire ment a műsorával, ezt ő is pontosan tudja. Nem merne még egyszer ilyesmit tenni.

- Mi van, ha mégis?

Hoolock tekintete elsötétült. Szavai keményen koppantak a folyosó csöndjében:

- Ha még egyszer elárul, megölöm.

Egy darabig féloldalra billentett fejjel néztem vissza rá, aztán annyit mondtam:

- Nem célszerű olyasmivel fenyegetőzni, amit úgysem tenne meg.

- Honnan veszed? Esküszöm, megölöm azt a nőt, ha még egyszer megpróbálja keresztülhúzni a számításaimat!

Csak karba tettem a kezem, és nem válaszoltam a komor, italtól kásás szavakra. Inkább mást kérdeztem, váratlanul témát váltva:

- Ismerte Ön személyesen Hilda Nolette-et?

- Igen. A második szabadlábra helyezési kérelméhez nyújtottam szakmai segítséget az ügyvédjének, és együtt meglátogattuk a börtönben.

- Milyen benyomást tett Önre Mrs Nolette?

- Unalmas nőnek tűnt. Csak a száraz tények érdekelték, semmi személyesről nem beszélt. Humortalan, tárgyilagos. Körülbelül annyi szórakoztató volt a társaságában, mint egy döglött leguánéban...

- Jó, köszönöm, azt hiszem, értem – vetettem inkább véget a jelzők sorának. – Érzékelt bármilyen nyugtalanságot vagy idegességet rajta?

- Nem, semmit.

- Nem tűnt kialvatlannak?

- Nem.

- Betegesnek?

- Nem.

- Gyengének vagy fáradtnak?

- Nem.

- Végig tiszta volt a beszéde és a gondolkodása?

- Igen.

- Mondott bármit arról, hogy mit tenne a szabadulása után?

- Nem, de a kérelmébe beleírtuk, hogy szeretne sokat együtt lenni a családjával, mert ezt pozitívan értékelik az elbíráláskor.

- Valójában azonban nem volt igaz?

- Nem hát! Mégis, ki akarna a családjához rohanni tíz év börtön után?

- Általában minden hétköznapi ember...

- Én biztos, hogy látni sem akarnám őket. – A férfi hangja váratlanul érdes, a beszéde nehézkesebb lett.

- Az öccsét sem?

- Őt a legkevésbé!

- Pedig Quentin szívből szereti. Évtizedeken át Ön volt a példaképe.

- Ugyan már! Kinek hiányzik ez?!

Megvártam, amíg Hoolock kihozza a nappaliból a kristálypoharát, és iszik egy korty whiskyt, csak utána szólaltam meg újra, már ismét az ügyről beszélve:

- Támadt az az érzése a kérelem elkészítésekor, hogy Mrs Nolette-nek volt egy konkrét elképzelése a börtön utáni terveiről?

- Igen, határozottan. Túl elszántnak és precíznek tűnt a kérelem részleteit illetően ahhoz, hogy csak sima kiszabadulási vágy legyen. Nem is volt az a típusú nő.

Kicsit elhallgattunk, és megint csöndben álltunk a folyosó automatikusan változó intenzitású lámpafényében. Végül azt kérdeztem:

- Ennyi?

- Ennyi.

- Nem tud róla semmi mást?

A férfi megint ivott a poharából:

- Nem.

- Jól van, akkor most megyek, nem tartom fel tovább.

- Maradhatsz nyugodtan, ha már itt vagy... – És célzatosan a nappaliban álló, méregdrága, bőrhuzatos kanapé felé intett.

- Nem, kösz.

Inkább kisurrantam az ajtón. Lementem a hangtalanul nyíló és csukódó lifttel a portához, majd igyekeztem vissza a kocsimhoz.

8. fejezet: Kérdések

- Miért van az az érzésem, hogy Marta Sorbet, Dalton mama és Vaughn Hoolock is megpróbál hülyére venni? – tettem fel a költői kérdést, belépve irodám ajtaján, egy kis őszreggeli esőt rázogatva az ernyőmről.

- Hát, kedvesem, nyilván mert így is van – mondta ki a választ az asszisztensem könyörtelenül. Az öregasszony éppen az újabban szokásunkká vált reggeli rutinellenőrzést végezte.

Amióta poloskát találtunk, minden reggel megnézzük az ajtó- és ablakzárakat. Esténként el szoktunk helyezni egy-egy kis hajszálat is a kilincseken, hogy lássuk, reggelre érintetlenül a helyükön vannak-e. Biztos, ami biztos, azért a főbb berendezési tárgyakat is csekkoljuk utána, nehogy újra lehallgató készülék legyen rajtuk.

- Tegnap este beszéltem Mr Hoolockkal – meséltem, miközben csatlakoztam az ellenőrzéshez. – Éppen elég illuminált állapotban volt, szóval, abban bíztam, hogy elejt egy-két hasznos infót, de nem így történt. Csak olyasmit mondott, amit nagyjából már eddig is tudtunk. Mrs Nolette kitűzött egy konkrét célt a szabadulása utánra. Gondolom, nem csak annyit, hogy beszerel hozzánk egy poloskát.

- Nyilván lettek volna a poloskának folyományai is – értett egyet Mrs Blackhawk.

- Ha Mrs Nolette ránk utazott, akkor biztos, hogy a két boszorkány együtt tervelte ki.

- Persze, nyilvánvalóan Ethel Dalton ráhatására történt. De miért művelte ezt Mrs Nolette? – tette fel szomszédasszonyom a jogos kérdést. – Neki semmit nem ártottunk.

- Valószínűleg nyert volna vele valamit, ha ellenünk ténykedik, bár jó kérdés, hogy mit.

- És, szerinted, tényleg meggyilkolták?

- Logikusabbnak tűnik, mint az öngyilkosság, de ismerni kellene a részleteket.

- Miért lenne logikusabb?

- Három körülmény miatt gondolom. Egy: Mrs Nolette vásárolt egy poloskát nem sokkal a halála előtt. Kettő: azt hazudta a takarítónak, hogy a térerő jobb a tetőn. Három: furcsán bohóckodott a táskájával, és órákig bolyongott fenn.

- Jó, de...

- Mindegy, ne bonyolódjunk bele! – legyintettem. – Túl korai, nem ismerjük a részleteket. Simán lehet, hogy tévedek, és nem akarom befolyásolni Önt az elméleteimmel.

Inkább kihúztam az íróasztalom egyik fiókját, és előhalásztam belőle a sminklemosó szettemet. Felállítottam a talpas tükrömet az asztallapon, hogy nekiállhassak letörölni valamennyit az erős bordó rúzsomból.

- Mit csinálsz? – érdeklődött az asszisztensem.

- Kicsit szolidabbá teszem a sminkemet.

- Jaj, kedvesem, ugye nem a rendőrkapitányhoz készülődsz? – találta ki egyből az öregasszony.

Nem semmi, hogy így rájött, mert amióta négy hónapja csúnyán összekülönböztem Raul Gomez kapitánnyal a Dimitrov-ügyben, a közelébe sem mentem a rendőrségnek. Látni sem akarom többé, ha nem muszáj. Azt hiszem, Mrs Blackhawk viszont már eléggé ismer ahhoz, hogy rögtön észrevegye rajtam, amikor hozzá készülök.

Nem is mondtam hát semmit, csak befejeztem a rúzsfelesleg eltüntetését, és felgomboltam a blúzom dekoltázsát. A rendőrkapitány egy elég szigorú, katolikus férfi, nem lehet nála bevágódni csinos sminkkel és szexi dekoltázzsal. Sőt, az ilyesmi inkább csak jó eséllyel növelné az egyébként is tetemes ellenszenvét irántam. Már, persze, ha az „ellenszenv” szó alkalmas a helyzet leírására. Mielőtt ugyanis a rendőrkapitány nyomozni kezdett utánam a Glasby-féle lövöldözési ügyben, egy párt alkottunk, és elég lehetetlenül szerelmesek voltunk egymásba. Nem tartott sokáig a kapcsolat, de viharosan szenvedélyesre sikeredett, az egyszerű ellenszenvnél, tehát, jóval bonyolultabb a viszonyunk.

Mindenesetre, az tény, hogy igen különböző a személyiségünk, és minimálisan sem tudjuk elviselni egymást, még munkakeretek között sem. Főleg, amióta a Dimitrov-ügyben végleg kenyértörésre került sor. Na, hát azóta már Gomez kapitány említésétől is kiráz a hideg.

Most azonban ideje, hogy előkaparjam a szakmai szemléletmódot, és meglátogassam. Elő hát a bájmosollyal!

Láttam, hogy Mrs Blackhawk rosszallóan csóválja a fejét a háttérben, de nem törődtem vele, hanem eltüntettem jókora fehérarany fülbevalómat, és benyomtam a helyére egy-egy apró tartalék bizsut.

*

Gomez kapitány az irodájában fogadott a rendőrőrsön, bár éppen indulni készült. Látszott abból, ahogy az íróasztalától felkelve, a pisztolytáskáját igazította.

A rendőrkapitány egy nálam fél fejjel alacsonyabb, de erős alkatú férfi volt. Barna, komor arcát jellegzetessé tette enyhén görbülő, határozott vonalú orra. Rövidre vágott szakállát és elfésült fekete haját zselével fegyelmezett rendbe tapasztotta. A kintről bekúszó napsugarak megcsillantak fényesre polírozott jelvényén, kitüntetésein és a nyakában lógó apró aranykereszten is, sötét egyenruhájának éles kontrasztjaként.

A férfi mélybarna szeme először elkerekedett, ahogy meglátott, de aztán pár másodperc alatt sikerült eltüntetnie minden érzelmet, és kifejezéstelen arccal fordult felém.

- Bocsánat, hogy így megzavarlak munka közben – próbáltam a lehető legalázatosabb stílusban beóvakodni az ajtón. – Csak hát, előkerült valami. Egy ügy, és úgy gondoltam, jó lenne, ha eljönnék...

- Éppen terepre kellene indulnom, szóval fogjuk rövidre! – szakított félbe pattogása, ahogy a faliórára pillantott.

Szokásos nyers bunkóság. Úgy látszik, van, ami sosem változik.

Próbáltam a goromba sürgetés ellenére tapintatosan, körülírva fogalmazni, és nem egyből belevágni a közepébe. A Dalton-téma ugyanis felettébb kínos, tekintve, hogy anno Dalton mama letartóztatásakor jöttünk össze.

- Öhm... előkerült egy... egy régi közös ügyünk – próbálkoztam.

- Közös ügyünk? Tudtommal nincsen semmiféle közös ügyünk.

Oké, most már egyértelmű, hogy semmi változás, már ami a taplóságot illeti.

- Hát, nem is úgy közös...

- Akkor hogyan?

- Csak... érintettek voltunk a nyomozásban... – Belesültem a szövegbe. Rájöttem, hogy nem tudok értelmesen kijönni belőle, úgyhogy feladtam a körülményeskedést. Inkább kivágtam: - Dalton mama az ügyvédjén keresztül megkeresett, és szerintem tervet sző.

Raul tekintete egyből rám villant az óralapról, és elsötétült.

- Kicsoda? Ethel Dalton? – kérdezte úgy, mintha abban reménykedne, hogy valaki másról is szó lehet.

- Igen.

Tett egy gépies mozdulatot a jelvénye megigazítására, és csak utána kérdezett:

- Pontosan mit akar?

- Nem tudom.

- Mivel keresett meg?

- Azzal, hogy furcsállja a volt cellatársa halálát. A cellatárs egy hónappal a szabadulása után leugrott egy magas szálloda tetejéről. Hilda Nolette a nő neve.

- Emlékszem az ügyre, bár nem az itteni rendőrség volt az illetékes. Egyszerű öngyilkosság, nem?

- Nem tudom.

- Mi okod van kételkedni benne?

- Az, hogy Dalton mama szerint megölték.

Raul homlokán egy szigorú ránc kezdett kirajzolódni:

- Nem emlékszel, mi lett belőle, amikor legutóbb Mrs Dalton utasítása alapján elkezdtél egy gyilkosságot kivizsgálni? Többször is majdnem meghaltál.

- Tudom. – Tartottam egy kis szünetet, majd aggodalmas hangsúlyt kierőltetve közöltem: - Éppen ezért gondoltam, hogy kivizsgálhatnád helyettem te.

A rendőrkapitány gyanakodva összehúzta a szemét:

- Tessék?

- Arra gondoltam, hogy mi lenne, ha te nyomoznád ki, mi történt?

Gomez kapitány arckifejezése cseppet sem enyhült meg:

- Mégis, mi ez? Valami trükk?

- Nem. Miért kérdezel ilyet? – Ártatlan képpel megrebegtettem a szempilláimat. – Úgy gondolom, hogy rendőrkapitányként sokkal hatékonyabban és tisztábban a végére járhatnál az egésznek.

- Mire próbálsz rávenni?

- Semmire, csak fusd át a Nolette-ügyet, hogy tényleg öngyilkosság-e!

Raul hosszan, erősen nézett rám, aztán egyszerre felismerés fénye csillant a szemében:

- Szóval, azt akarod, hogy hozassam ki a bizonyítékraktárból a Nolette-ügy tárgyi bizonyítékait. Az irodám nincs bekamerázva, és itt Stephan észrevétlenül hozzáférhet a dobozhoz. Ide biztosan beengedné egy-két régi ismerőse, akiket megkér. Erről van szó, igaz?

Ó, basszus, nem hiszem el! Ez az ember valahogy mindig átlát rajtam...

- Jó, figyelj! – emeltem fel a kezem megadóan. – Lehetséges, hogy egy pillanatra felmerült ilyesmi is bennem, de... Miért kell ennyire rosszhiszeműnek lenni? Nem ez volt az alapvető célja a javaslatomnak.

- Dehogynem.

Teljes a lebukás. Beláttam, hogy ötletem totális kudarcot vallott, és semmi értelme tovább hazudoznom. Jobb, ha nem szorítom tovább a csontot bulldogként.

Egy kedvetlen szisszenéssel elfordultam az ajtó felé:

- Oké, hagyjuk! Inkább akkor megyek is...

- Várj! – lépett Raul utánam.

Azt hittem, karon ragad, hogy visszatartson, és elakadt a lélegzetem, de szerencsére félúton meggondolta magát. Abbahagyta a mozdulatot, leengedve a kezét, és csak megpróbálta utamat állni.

- Mi van még? – fékeztem le azonnal, hogy nehogy hozzám kelljen érnie nyomatékképpen.

- Mit akartál megnézni a tárgyi bizonyítékok között? – kérdezett rá.

- A táskát.

- Ha volt a halottnál táska, akkor biztos, hogy a helyszínelők és a nyomozók is szemügyre vették.

- Igen, de állítólag rázta a halála előtt.

- Tessék? Kicsoda? Mit csinált?

- Mrs Nolette. A feje mellett rázta a levegőben a retiküljét...

- Ennek számtalan lényegtelen oka lehet.

- ... Legalább egy percen keresztül!

Raul arcáról eltűnt az érdektelen kifejezés. Habozott még egy utolsó pillanatig, szemlátomást tűnődve, hogy mit mondjon, végül kurtán biccentett:

- Rendben, megnézem személyesen a táskát, és ha alapos okot látok rá, újra megvizsgáltatom a laborban is.

Amikor látta, hogy elégedetlenül elhúzom a szám szélét, közölte:

- Érd be ennyivel! És jó lenne, ha a továbbiakban kimaradnál az ügyből. Innentől átveszem, hogy hivatalosan, a szabályokat betartva járhassak el. Így lesz a legjobb.

- De, ugye, azzal tisztában vagy, hogy ha létezik valaki, aki túl tud járni Dalton mama eszén, az nem te vagy, hanem én?

- Szereztem már éppen elég rutint hazudós nőszemélyek kiismerése terén. Boldogulni fogok.

A kellemetlenül célzatos válasz hallatán inkább úgy döntöttem, ideje tényleg lelépnem, mielőtt ennél is rosszabb véget érne a társalgás. Elmotyogtam egy köszönet-félét, és kisiettem az irodából. Szaporáztam a lépteimet, nehogy visszaforduljak, és elhagyja az ajkamat egyik vagy másik kikívánkozó válasz.

*

Mivel a rendőrségen nem sikeredett hosszúra a látogatás, úgy ítéltem meg, még belefér, ha teszek egy kis kitérőt. Utánanézek Bill problémájának, és megpróbálok rájönni, hogy a professzor miért szakított vele. Nem tűnik komoly ügynek, de nem árt, ha mielőbb a végére járok, mert szegény Billt rossz ilyen boldogtalannak látni. Egyébként egy életvidám, laza srác, aki mindig tele van derűvel és nevetéssel, szóval ez a bús letargia kifejezetten szívszorító tőle. Legegyszerűbb, ha magát a másik érintettet keresem fel.

Így elkanyarodtam az Aubergine utca felé, ahol Litvin professzor lakott.

Jó környék, villákkal, ápolt kertekkel, medencékkel. Nem éppen a város csórói lakják.

Csöngettem az 5-ös számú épületköltemény kapujánál. A professzor régi ismerősként, de mégis kimért udvariassággal üdvözölt a videós kaputelefonon keresztül, majd személyesen bukkant fel az udvart átszelő márványlapos ösvényen.

Gavrilo Litvin hosszúkás, határozott vonalú arcán rátarti fanyarság sápadása fehérlett, de azért annyira nem volt rémesen gőgös, mint amilyennek kinézett. Igazából, inkább távolságtartónak és görcsösnek nevezném. Ez magyarázta pedáns, hibátlan megjelenését is. Arányosan edzésben tartott, magas alakját drága dizájner-öltöny borította. Szőkésbarna hajának minden szálát precízen eligazította, és a zakója zsebébe hajtott selyem zsebkendőn a legkisebb gyűrődés sem akadt.

Legjellegzetesebb ismertetőjegye azonban mégis az volt, hogy az egyik kezén felemás módon folyton egy fekete bőrkesztyűt hordott, egy korábbi égési sebhely eltakarására. Egy feszültség alatt álló alkatrész összeégette a kezét, amikor éppen Bill és az én életem megmentésén fáradozott.

Nem is olyan régen történt az eset, és akkor még úgy tűnt, hogy a két férfi kapcsolata végleg jóra fordul. Ugyan mi változott meg ilyen drasztikusan pár hónap alatt?

Legnagyobb meglepetésemre, ahogy a professzor elém jött kaput nyitni, egyszerre előbukkant a kert hátsó részéből egy koromfekete, rövidszőrű keverék kutya, és odaügetett az üdvözlésemre. Volt itt egy elnyűtt kis labda, amellyel Bill legnagyobb kutyája szeretett korábban játszani, és a fekete eb azt hozta a foga között.

- Hát ő? – böktem a fejemmel az új kutya felé.

Litvin köhintett egyet, és csak utána válaszolt:

- Nos, biztosan hallott már róla, kisasszony, hogy Bill elköltözött.

- Igen.

Nem mondtam mást, a professzor meg kényszeredetten babrálni kezdte vékony, porcelánfehér ujjaival a kesztyűje szárát. Szemlátomást arra várt, hogy kisegítsem egy kérdéssel vagy megjegyzéssel, de hallgattam, így végül ő szólalt meg újra, akadozva:

- Egyszerre... olyan üresnek tűnt az udvar kutyák nélkül. Ez a fekete meg itt csatangolt gazdátlanul a környéken. Így hát, pár napja befogadtam.

- De hát, Ön nem is szereti az állatokat!

- Valóban nem, főleg a szőröseket nem, de ahogy belegondoltam, hogy soha többé nem hallom majd a körmök kopogását a kerti kőlapokon... Ahogy futnak elém örömmel... Egyébként is, olyan üresnek tűnt a ház. – Elakadt a szava, és nem bírta folytatni. Csak a kesztyűjét igazgatta elmélyülten.

Wow! Hitetlenkedve meredtem a profra. Litvin tényleg komolyan gondolja, hogy Billel mindennek vége. Máskülönben biztos, hogy nem fogadott volna be egy kutyát, ha a leghalványabb esélyt is látná rá, hogy Bill és a háziállatai még valaha visszatérnek. Súlyosabb a helyzet, mint gondoltam.

- Öhm... és ez most... – Döbbenetem csillapítására áthelyeztem a súlyom egyik lábamról a másikra. – Szóval, ez honnan jött? Mármint, mi történt, hogy így szétköltöztek? Legutóbb még olyan boldognak tűntek.

A professzor belemerült a kesztyű húzgálásába. Alig érthetően mormolta maga elé a feleletét:

- Nem minden a látszat. Már akkor is... gondjaink voltak.

- Gondjaik? Miféle gondjaik?

- Megismerkedtem valaki mással, és beleszerettem. Előfordul az ilyesmi.

Gondoltam egyet, és ekkor felöltöttem legszélesebb szakmai bájmosolyomat. Belépve a kapun, nagy vígan meglapogattam a professzor vállát:

- Igen? De hát, ez tök jó! Végre talált valakit, aki illik Önhöz! Szuper! Meséljen róla! Sokkal jobb, mint Bill?

Litvin fájdalomtól megránduló arcáról lesírt, hogy ennél gonoszabb kérdést nem is tehettem volna fel. Nyilvánvalóan elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy olyasmit mondjon, ami Billt degradálja. Nem is tudott válaszolni, csak nyelt egyet.

Én viszont kegyetlenül folytattam:

- Mennyivel néz ki jobban?

- Nem... ezt így nem mondanám... – nyögte ki.

- Hát, akkor?

- Csak... csak egyszerűen beleszerettem. Így hát, úgy döntöttem, az a tisztességes, ha Billel mindennek véget vetek.

Tovább ütögettem a vállát megjátszott kedélyességgel:

- Na, de meséljen már erről az új pasiról! Hol ismerkedtek meg?

- Nem akarok belemenni a részletekbe.

- De annyira kíváncsi vagyok! Hol találkoztak?

A férfi falfehér arcán immár vörösség kezdett végigkúszni a kérdések hatására. Litvin pocsékul hazudik, és nem is szeret, így kínosan érinthette, hogy a fickóról kérdezgetem. Egyértelműen látszott rajta, hogy az egész egy nagy kamu.

- Teniszezés közben – mormogta végül, kitalálva egy épkézláb választ.

- Igen? Itt a helyi teniszpályán? Remek, minden környékbeli teniszest ismerek. Egy mostanában kapott ügyben át kellett világítanom az összes sportolót. Biztosan az Ön új pasija is górcső alá került. Mi a keresztneve?

Litvin egyre idegesebb mozdulatokkal gyürkészte a kesztyűje szárát:

- Nem helyi, csak... egy ismerősét kísérte el. Biztosan nem ismeri.

- Nem gond, ingyen és bérmentve átvilágítom Önnek a pasast, akkor is, ha nem helybéli, az eddigi szakmai együttműködésünkre tekintettel. Hogy’ hívják?

A férfi ekkor már nem bírta tovább elviselni a kérdéseimet, és felpillantott a kesztyűje igazgatásából:

- Nem kell, hogy átvilágítsa. Köszönöm, majd én rendezem a magánéletemet, ahogyan jónak látom.

- Jól van, jól van – adtam meg magam, hátralépve. – Csak érdeklődni próbáltam. És, egyébként, Billel mi volt a gáz, hogy így ráunt?

A prof megdermedt a kérdés hallatán. Éppen végleg abbahagyta volna a kesztyű gyötrését, és kitárta volna előttem a villa bejárati ajtaját, hogy betessékeljen a nappaliba, de most megfagyott ajtónyitás közben:

- Megkérném, hogy mellőze ezt a stílust, kisasszony!

- Rendben, de a kérdésem akkor is él. Mi volt a gond?

- Semmi.

- Na, de valami csak nem volt az igazi. Különben nem kacsingatott volna ki a kapcsolatból...

- Nem tehetek róla, ha beleszerettem valaki másba. Nem Bill hibája.

- Jó, de...

- Szeretném, ha lezárnánk a témát. Előfordul, hogy változnak az érzések.

- Igen? Szóval, ennyi? Változnak az érzések? – Egyszerre eltüntettem a hamis mosolyt, és a professzor elé toppantam, már komoly arccal. – Változnak az érzések?! Ennyi magyarázatot ad annak a férfinak, aki az egész korábbi életét eldobta, és mindent maga mögött hagyott, hogy Önnel lehessen? Aki két éven keresztül minden egyes nap küzdött az Ön aggályaival, problémáival és rigolyáival? Aki mindent megtett, hogy Ön végre elfelejthesse a múlt kísértő árnyait? Hogy Ön elhihesse a szüleitől elszenvedett gyerekkori bántalmazások ellenére, hogy valaki önmagáért szereti, és nem a külsőségek miatt? Aki képes volt a kedvenc baseballmeccsét elkapcsolni a tévében, hogy Ön operaközvetítést nézhessen? Aki éjszakába nyúlóan súrolta a padlót egy-egy fárasztó munkanap után az Ön tisztaságmániája miatt...

- Elég! – Litvin váratlan erővel ragadott meg a könyökömnél fogva. - Vége. Soha többé nem akarom látni Billt. Ennyit mondjon meg neki, ha találkozik vele!

És meggondolva magát, becsukta az orrom előtt a villa ajtaját. Majd elkezdett maga után vonszolni, vissza a kertkapuhoz, hogy egyszerűen kidobjon.

9. fejezet: Kétely

Egy kicsit meghökkentett a tény, hogy ilyen látványos kudarcot vallottam a professzornál. Igazság szerint ugyanis arra számítottam, hogy egy apró félreértésről lesz szó, és egyetlen beszélgetés alatt megoldom. Komolytalan ügyet sejtettem Bill leírása alapján és a két férfi korábbi problémáiból kiindulva. Például, hogy a professzor szokás szerint beképzelt magának egy képtelenséget, mondjuk, Bill hűtlenségéről. Sajnos, a helyzet egyelőre nem festett rózsásan. Nem vetettem el azonban továbbra sem a lehetőséget, hogy szerencsétlen félreértésről lehet szó. Még mindig ezt tartottam a legvalószínűbbnek, bár azután, hogy a professzor meglepően nyersen, minden értelmes indoklást nélkülözve kidobott, kezdtem elbizonytalanodni.

Betértem egy kávézóba, ahová Mrs Blackhawk leszervezett nekem egy találkozót, és kényelembe helyeztem magam egy rózsaszín üvegből készült, kerek asztalkánál. Éppen nekiálltam tanulmányozni a virágos kartonra nyomtatott cappuccino-kínálatot, amikor megérkezett, akire vártam.

Marta Sorbet géppuskaropogásként kopogó tűsarkúban viharzott be az ajtón, csakúgy úszott utána hatalmas fehér szőrmebundája. Egyik fülére egy telefont szorított a vállával, és instrukciókat hadart valakinek a készüléken keresztül, közben egy másik telón szöveges üzenetet írt. Ahogy meglátott, könyökével félretaszította az útjában tébláboló vendégeket, és odadübörgött az asztalomhoz.

Elköszönés nélkül szétkapcsolta a hívást. Mindkét telefont ledobta a középre állított műrózsa-virágdísz mellé, majd lekezelő mozdulattal odacsettintette az egyik felszolgálót:

- Két presszókávét, de egy percen belül! Nem érek rá kivárni minden totyogó nyugdíjast, aki az unokájának vásárol pitét.

A felszolgáló tudhatta, hogy egy veszedelmes tévés személyiségről van szó, ugyanis egy árva szót sem mert szólni a nő odavetett utasítására, csak elsietett a kávégéphez elkészíteni a kávékat. Hát, megértem. Ha, mondjuk, Sorbet előkapná a műsorában, hogy talált egy oszlófélben lévő döglött egeret a kávézó pultja alatt, többé senki sem tenné be ide a lábát, még a környékét is elkerülnék.

- Ugye, nem nekem kérte a másik kávét? – kérdeztem a nőtől, aki közben helyet is foglalt velem szemben, szőrmebundáját a szék karfájára terítve.

- De. Mert?

- Az eszébe sem jutott, hogy esetleg megkérdezhetne, mit szeretnék inni?

- Jaj, Frida szívem, ugyan már! Haladjunk! Tényleg nincs sok időm. – Sietős mozdulattal oldalra söpörte a fekete frufruját átszelő, hosszúra hagyott hófehér tincset.

- Jól van, térjünk a tárgyra! – Előkészítettem a telómat jegyzetelni, hiszen nem a kávé érdekelt igazán. – Azt üzente az asszisztensemnek, hogy van pár új infója.

- Igen. Jártam Vaughn Hoolocknál tegnap este. Előadtam, hogy ott felejtettem a zsebtükrömet. Szerencsére, nem bánta, hogy hosszabbra nyúlt a látogatásom... És, ahogy megegyeztünk veled korábban, rákérdeztem az Ethel Dalton-szálra is.

- Remek. Hogyan hozta szóba?

- Meséltem pár szót a legutóbbi interjúalanyaimról, aztán elkezdtem érdeklődni, hogy neki milyen ügyfelei vannak mostanában. Gondolhatod, jó pár dögunalmas ügyvéd-sztorit végig kellett hallgatnom, persze, érdeklődő képet vágva. Őszintén szólva, nem volt egy leányálom. Egy idő után azonban végre megemlítette Mrs Daltont. Akkor, természetesen, rácsodálkoztam, hogy mit kell még intézni egy egész életre bezárt sittessel kapcsolatban.

Nem rossz ez a nő alamusziságban, meg kell hagyni.

- Mit mondott Mr Hoolock? – kíváncsiskodtam.

- Először le akart pöccinteni mellébeszéléssel, csak hadovált az elhúzódó papírmunkákról. Egyébként sem volt színjózan, így nem volt könnyű követni, mert már előtte, amikor a sok süketelést összehordta az ügyfeleiről, benyakalt vagy fél üveg skót whiskyt. Persze, utána is ivott tovább. Aztán viszont végre kibökte, hogy a cellatárssal van valami. Mrs Dalton volt cellatársa egy hónappal a szabadulása után lezuhant egy magas épület tetejéről, és Mrs Dalton tudja, hogy nem öngyilkosság volt, hanem megölték.

- Tudja?

- Igen. Vaughn ezt mondta.

- Ezt a szót használta, hogy tudja?

- Igen.

- Honnan tudná Dalton mama ott a börtönben?

- Fogalmam sincs, nem én mondtam ezt a hülyeséget, hanem Vaughn, ráadásul jó ittasan. – A nő csak legyintett egyet. – Simán lehet, hogy félrebeszélt. Persze, én is rákérdeztem, honnan venne ilyesmit Mrs Dalton...

- És?

- Vaughn szerint van valaki, aki meg akarta ölni a cellatársat, és az illető pont ott lakott a szállodában, ahonnan a volt cellatárs lezuhant. Mrs Dalton rá gyanakszik.

- Nocsak! - pillantottam fel a telefonos alkalmazás nyomkodásából. – Nőről vagy férfiról van szó?

- Nem derült ki. Vaughn azt mondta, nem tudja, ki az; Mrs Dalton nem árulta el.

Ejnye. Nekem meg azt adták elő, hogy Dalton mamának egy olyan pasas a fő gyanúsítottja, aki rendszeresen látogatta Mrs Nolette-et a börtönben, és simlisnek tűnt. Megváltozott a sztori? Pontosan hány embert gyanúsít Dalton mama? Vagy esetleg ugyanarról a személyről van szó? Talán ezt könnyű lesz kideríteni. Na de, egyáltalán, honnan venné Dalton mama, hogy kik laktak a Hotel Caviarban Mrs Nolette halálakor?

Hangosan annyit mondtam:

- Rendben, köszönöm. Mást sikerült még kiszedni az ügyvédből?

- Rólad is kérdeztem.

- Rólam?

- Igen. Említetted, hogy szerinted ellenünk ügyködnek, és magamat mégsem hozhattam szóba, tehát, arra kérdeztem rá, hogy te érintett vagy-e. Vaughn elismerte, hogy igen.

- Mit mondott erről?

- Hogy nem lepné meg, ha az egész cellatárs-ügy jó nagy vérfürdővel végződne. Nem volt egyértelmű, hogy kiknek a halálára utal. Mindenesetre, ez a válasz akkor jött, amikor rólad kérdeztem. Bár itt már elég zavaros volt a beszéde, mert éppen akkor húzott be egy újabb pohár whiskyt.

- Nem hangzik túl biztatóan – ingattam meg a fejem. – Semmi konkrétabbat nem árult el?

- Nem. Elkezdett az előszobájában álló szoborról magyarázni, hogy milyen művészeti galériában vásárolta. Akkor leállítottam, hogy nem érdekel a vacak szobra, de utána már... Utána már nem beszéltünk semmiről.

Inkább nem kérdeztem a továbbiakról. Semmi esetre sem kívántam végighallgatni az esti találkozás intim részleteit.

- Értem, szóval ennyi derült ki Dalton mamáról – foglaltam össze, és pontot tettem a jegyzet végére. – Köszönöm, már így is segített, mert eddig nem tudtam a gyanús szállodavendégről.

A jegyzetelő alkalmazás kikapcsolásáig elhallgattam. Miközben a telón pötyögtem, feltűnt, hogy az eddig élénken mesélő Sorbet most váratlanul nem reagál semmit. Felpillantottam, és észrevettem, hogy szokatlan szótlansággal a frissen megérkezett kávéja feketén csillogó felszínét nézi.

- Van esetleg még valami?

Először csak közelebb tolta a felém eső csészét, mintha lekötnék a forró italok, és nem is hallotta volna a kérdésemet. Aztán, amikor visszatért a saját kávéjához, végre megszólalt:

- Úgy vélem... nem kellene folytatnom a kérdezősködést.

Megütközve kaptam fel a fejem. A mindig magabiztos és megállíthatatlan Sorbet arcára bizonytalanságot láttam kiülni a gondosan felkent sminkrétegek ellenére is.

- Miért gondolja? – tudakoltam.

- Azt hiszem... azt hiszem, Vaughn az összeomlás szélén áll. Nagyon részeg volt, amikor tegnap nála jártam. Az sem hangzott túl jól, ahogy a vérfürdőt emlegette, és úgy általában is furcsán viselkedett... Nem tudom, mit tenne, ha rájönne, hogy átverem.

Olyan értetlen arckifejezést öltöttem fel, mintha nem sejteném, mire céloz. Úgy kérdeztem:

- Mégis, mit tehetne? Ha lenne a kezében ütőkártya, már kijátszotta volna a botrányos tévéadások után, nem?

- Igen, de nem attól tartok, hogy ügyvédi trükköt vetne be.

- Hát?

- Attól, hogy bántani fog.

Ittam egy kortyot a kávémból.

- Mire gondol pontosan?

- Arra, hogy megöl. – Sorbet hangja egészen erőtlen volt.

- Mr Hoolock nekem is a nyakamra küldte már egyszer egy bűnöző védencét, hogy megfélemlítsen, de szerintem nem akarta, hogy eldurvuljanak a dolgok. Amikor később beszéltem vele az irodájában, egyértelműen úgy tűnt, hogy csak ijesztgetésnek szánta. Valószínűleg a bűnöző önszorgalomból tette túl nyomatékossá a fenyegetést. Tény, hogy Mr Hoolockot nem feszélyezi, ha csúnyán végződik egyik vagy másik mesterkedése, de nem hiszem, hogy olyan típusú ember lenne, aki csakúgy megöl valakit.

- Nem tudom.

Kutatón a nő arcába néztem, és sokáig nem szóltam semmit. Ő sem törte meg a beállt csendet.

Egyszer csak feltűnt, hogy az egyik kezét a másik csuklója fölött tartja, ahogy az asztalon pihenteti az alkarját. Odakaptam, és félrerántottam a kezét. Egy csúnya, tenyérnyi, vörös sérülés vált láthatóvá a ruhaujj alatt, bár látszott, hogy be van púderezve, de még így is elég nyilvánvaló volt.

- Mr Hoolock csinálta? – kérdeztem halkan.

Nem válaszolt rögtön, csak elhúzta a karját, elrejtve az asztal alá, hogy minél jobban eltakarja a viszonylag frissnek tűnő sebet.

- Igen, tegnap este.

- Mi történt?

- Nekitaszított a tűzhelynek. Éppen főtt rajta valami spagetti, és rám ömlött a forró víz. Nem... nem vagyok benne biztos, hogy szándékos volt-e, mert alig állt a lábán, és előtte vert le egy poharat is, de... elnézést kért utána. Nem kért volna elnézést, ha tényleg baleset lett volna, tudom. Túl gőgös ahhoz, hogy elismerje, ha csak ügyetlenkedik. Attól tartok, tényleg kikészült.

Sorbet hangja elhalt, és nem folytatta a mondandóját. Ezúttal is hosszan méregettem, mielőtt bármit mondtam volna.

- Ugye, tudja, hogy ezért feljelenthetné? – kérdeztem aztán.

- Tudom, de nem érdekel a rendőrség. Csak egy jó sztorit akarok a műsoromba az ügyről. Hozd össze nekem! Én nem mehetek ennél messzebbre.

Nem válaszoltam, és mindketten elkezdtünk a kávénkkal foglalkozni. Ittunk egy-két kortyot, de közben lopva figyeltük egymást a szemünk sarkából. Végül kellő nyomatékkal annyit mondtam:

- Remélem, felfogja, hogy Dalton mama emberek tucatjait áldozta fel a tudomány oltárán. Megöletett egy detektívet, majd egy ártatlan zöldségest is, szemrebbenés nélkül, csak mert akadályt jelentettek. Azt is a saját fülemmel hallottam, ahogyan parancsba adta az egyik emberének, hogy baseballütővel üsse meg szegény idős asszisztensemet. Biztos vagyok benne, hogy még most is bármit megtenne, hogy keresztülvigyen egy tervet. Nem fog szívbajoskodni, ha áldozatokra lesz szükség. És számára aztán tényleg lényegtelen, ha még több vér tapad a kezéhez. Érti?

Sorbet próbálta kifejezéstelenné tenni az arcát, de sötétre festett szempillái mégis megrezzentek szavaim hallatán:

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Hogy jobban tenné, ha nem keveredne bele a hálójába.

- Mégis, miért pont nekem adsz ilyen tanácsokat? – Kapkodó gyorsasággal kortyolt egy aprót a kávéjából. - Éppen készülök távol tartani magam az egész ügytől... Mi mást tehetnék?

Én is visszafordultam a kávémhoz, és nem feleltem.

*

- Figyeljen, mammer, fontos feladataink vannak mára! – siettem be az iroda ajtaján.

Mrs Blackhawk éppen egy iratot iktatott a saját asztalánál. Szúrós pillantást vetett rám:

- Ne zavarj, mert éppen számlákat könyvelek, és ha véletlenül elszámolom, mennyit csaljunk el a bevallásnál, lebukhatunk az adóhatóságnál!

- Jó, akkor először elkészítem az álcámat – hunyászkodtam meg egyből a válasz hallatán. – Addig fejezze csak be nyugodtan!

Lábujjhegyen odaosontam az íróasztalomhoz, és nekiálltam álruhát húzni az egyik fiókban tartott készletből. Akadt egy régóta jól bevált álcám, egyik-másik nyomozásom során ugyanis előfordult, hogy albán egyetemi hallgatónak öltöztem, és ezúttal is ehhez folyamodtam.

A magánnyomozói álruha-készletem nem volt túl nagy, mert alapvetően nem voltam híve a külsőm erőltetett álcázásának, és csak akkor éltem vele, ha muszáj volt. Ahhoz azonban elégnek bizonyult, hogy egy-két alapvető változtatást elvégezhessek.

A készletből egy sorozatnyi színes kontaktlencsére volt most szükségem, így azokat piszkáltam ki egy ezüstszínű fémtáska aljáról. Kivettem közülük a barnaszínűt, és azzal rejtettem el egyébként elég karakteresen halványzöld szemszínemet. Utána kentem magamra egy három árnyalattal sötétebb alapozót, mint a rendes bőrszínem, vörösre festett hajamat pedig fekete fejkendőbe csavartam úgy, hogy egyetlen szála se látsszon ki alóla.

- Már megint előkerül Isra Kolonja PhD hallgató? – érdeklődött Mrs Blackhawk, szokásos álnevemre utalva. Közben befejezte már az utolsó számlát is.

- Bizony – bólogattam, az alapozóm eligazítása közben. – Idefelé úton kiderítettem telefonon, hol rendel magánpraxisban a pszichológus, aki a női börtönben is dolgozik. Hamisítok magamnak egy-két kutatási engedélyt, és felkeresem személyesen, hogy időpontot egyeztethessek vele egy interjúhoz. Majd azt mondom, hogy a kriminálpszichológiai kutatásomhoz kellene segítség. Hátha beleegyezne, hogy kifaggathassam Mrs Nolette-ről, mert érdekelne, hogy miért ellenezte a szabadon bocsátását éveken át. Átlagos esetben azt mondanám, hogy a családtagokat kellene először megkérdeznünk az elhunyt személyiségéről, de itt úgy tűnik, hogy nem lesznek képben. A pszichológus biztosabb forrásnak tűnik.

- Nekem mi lesz a feladatom?

- Kutatómunka, ha megfelel. Most tudtam meg Marta Sorbettől, hogy Dalton mama állítólag a Hotel Caviarból gyanúsít valakit a gyilkossággal. Meg kellene kérni Stephant, hogy pillantson bele a nyomozási anyagokba egy volt kollégája gépén, és keresse elő nekünk a vendégek listáját. Feltételezem, a rendőrség elkérte a szállodától, kik szálltak meg ott Mrs Nolette lezuhanásakor. Ha a lista megvan, akkor Önre várna a feladat, hogy összevesse a Nolette-ügy kapcsán a rendőrségi feljegyzésekben vagy a sajtóban felmerült nevekkel. Hátha akadna egyezés. Arra is meg kellene kérni Stephant, hogy a vendéglistán kívül keresse meg Mrs Nolette börtönbéli látogatóinak a jegyzékét. Gondolom, a rendőrség azt is bekérte a halálesetkor. Remélem, ennyit azért kivizsgáltak. Jó lenne tudni, hogy ki volt Dalton mama másik gyanúsítottja – az öltönyös-nyakkendős, sunyi fickó, aki állítólag gyakorta látogatta Mrs Nolette-et a dutyiban.

Mivel láttam, hogy az asszisztensem már biztosan végzett az összes számlával, ezért elmeséltem neki a Marta Sorbettel folytatott beszélgetést is.

- Furcsa – jegyezte meg utána az idős asszony. – Miért nevezett meg Vaughn Hoolock valaki mást Dalton mama főgyanúsítottjaként előttünk, mint akit a tévéműsoros nőjének?

- Lehet, hogy egyazon személyről van szó – találgattam. – A börtönlátogató fickó megszállhatott a Caviarban is, nem igaz?

- Végül is, nem kizárt. Bár akkor is furcsa, hogy Hoolock miért emelt ki két ennyire különböző aspektust, ha ugyanarról az emberről beszélt.

- Igen, gyanús – értettem egyet, elsimítva az utolsó gyűrődést is a fejkendőmön. – Az is abszurd, hogy honnan tudott volna arról Dalton mama, hogy ki szállt meg a Caviarban. És még arra sem vehetünk mérget, hogy Miss Sorbet egyáltalán igazat mondott. Lehet, hogy csak nem akarta velem megosztani, mit tudott meg igazából, és kitalálta a szállodás sztorit.

- Még erre is látsz esélyt?

- Sajnos, igen.

- Miért, Marta Sorbet nem a mi oldalunkon áll?

Csak széttártam a karom.

- Akkor, egyelőre, ne higgyünk el semmit, amit eddig megtudtunk! – vonta le a következtetést az öregasszony. – Ideje, hogy magunknak gyűjtsünk információkat.

- Pontosan. Segít kicsit gyakorolni a kelet-európai akcentust? – És átperdültem görgős székemmel az idős nő asztalához. – Utána indulok a pszichológushoz. Lássuk, mit tudunk előásni!

10. fejezet: A pszichológus

Már jól eluntam magam a váróban, mire Doktor Yamin végre fogadott. Megérte azonban a várakozás. Azért kellett kivárnom az összes terápiás beszélgetést, mert a doktor egyből hajlandó volt interjút adni nekem. Csak végig kellett ülnöm a munkaidejét, és még jócskán túlórázott is. Mire az utolsó kliens távozott, már hatodjára olvastam el a telefonomon a Mrs Nolette halálával kapcsolatos főbb cikkeket. Már-már kívülről tudtam minden sorukat, így kifejezetten örültem, hogy a titkárnő végre bekísért a doktorhoz.

Szép iroda volt. Modern, tágas, magasba szökő ablakokkal. Íves könyvszekrények vették körbe a teret, mindenféle tekervényeken tartva a vaskos kötetek sorát. Az íróasztalon rendezettek az iratok és eszközök. Kényelmes, hívogató fotelok a kliensek számára. Az erkélyt megvilágító napelemes LED sor fénye egy kis bonsai-fákkal teleültetett japánkertet emelt ki. Arra tippeltem, hogy a doktor maga gondozhatja a balkonra telepített kertet, mert kiszúrtam a könyves szekrények polcán több sor növénytani kötetet is. Szóval, türelmes, aprólékos ember.

Doktor Yamin egy sötétbőrű, középmagas férfi volt. Szinte légiesen vékony. Rövidre vágott, hollófekete haja kezdett őszülni, ránctalan arca ellenére árulkodva előrehaladott koráról. Őzikeszerű, fekete szeme volt. Nem túl drága, de elegáns inget és szürke farmert viselt. Elég kellemes és harmonikus ember benyomását keltette, legalábbis a kisugárzása elsőre mindenképpen ezt mutatta, de még nem akartam egyből elvetni azt a teóriámat, hogy személyes rosszindulatból próbálta megakadályozni Mrs Nolette szabadulási kérelmeit. Ez is egy lehetőség; nem minden a látszat. Mindenesetre tíz pontot levontam gondolatban ennek az elméletnek a valószínűségéből.

- Üdvözlöm, Mrs Kolonja – biccentett felém.

- Jó napot kívánok, doktor! – Elővarázsoltam a táskámból egy nagy csokor hamis meghatalmazást és engedélyt, amit már a férfi titkárnőjének is megmutattam a váróban. Nekiláttam erős kelet-európai akcentussal magyarázni a különböző intézetek nevét, ahonnan „jóváhagyták” a kutatásomat.

- Köszönöm, foglaljon helyet! – intett a férfi az egyik fotel felé. Szerencsére, nem kötötték le a papírok.

- Megengedi, hogy diktafonra rögzítsem az interjúnkat? – érdeklődtem, miközben leültem. Erre csak a hitelesség kedvéért volt szükségem, egyébként legtöbbször nem fontos, hogy felvegyem a nyomozásaim során folytatott beszélgetéseket. A jelentős részleteket általában megjegyzem, ha tudom, hogy figyelnem kell.

A doktor jóhiszeműen hozzájárult, hogy rögzítsem a beszélgetést, így elővarázsoltam táskámból egy diktafont, és bekapcsoltam.

Értékeltem, hogy semmilyen személyes megállapítást nem tett, és nem próbált kérdezgetni rólam, mielőtt hozzákezdtünk a beszélgetéshez. Pedig gyakori szakmai ártalom az ilyen területen dolgozóknál, hogy okoskodni próbálnak, de úgy tűnik, Doktor Yamin nem akarta fitogtatni az emberismeretét vagy villogtatni a rafinált keresztkérdéseit.

Megint mínusz tíz pont a „Kicsinyes személyes sértődés miatt próbálta megakadályozni Mrs Nolette kiengedését” teóriából.

Rutinkérdésekkel indítottam, a szakmai hátterét feltérképezve. Kiderült, hogy Doktor Yamin már nagyjából húsz éve van a pályán. Fiatalon katonaorvosként dolgozott Ázsiában a békefenntartóknál, de hamar megcsömörlött a háborúk borzalmaitól, és visszatért Amerikába kriminálpszichológiát tanulni. Azóta a pszichológia és a pszichiátria különböző területeivel foglalkozik. A női börtönben tizenöt éve foglalkoztatják, tehát régebb óta, mint hogy Mrs Nolette bekerült volna. Ezt a következtetést, persze, csak magamban vontam le. Alapvető feladatai közé tartozik az elítéltekkel folytatott terápiás beszélgetés, valamint az elmeállapotuk és a veszélyességük kiértékelése.

- Mivel a tanulmányomat azokról az elítéltekről készítem, ahol a szakember ellenezte a szabadlábra helyezést, megtenné, hogy bemutat nekem röviden ilyen eseteket? – kértem egy idő után, magamban fohászkodva, hogy ne kelljen három tucat érdektelen ügyet végighallgatnom, mielőtt szóba kerülne Mrs Nolette.

- Nálam ez nem gyakori - felelte lágy hangján. – Erősen hiszek abban, hogy az emberek gyorsabban tudnak fejlődni a társadalom szerves részeként, mint egy intézetbe zárva.

- Egyetlen olyan eset sem volt mostanában, ahol mégis másképp látta?

- De, volt. – Elolvadt az arcáról a derű, és tűnődő komolyságnak adta át a helyét. – Egy magas intelligenciájú, jó kommunikációs készségekkel rendelkező hölgy. Tíz évet ült gondatlan emberölésért.

Remek. Meg is érkeztünk Mrs Nolette-hez.

- Egyszerű gondatlanságért?

- Igen. Összeomlott egy építkezés, amelynek a minőségügyi felelőse volt. – A férfi testtartása kicsit zárkózottabb lett, az egyik lábát keresztbe tette a másikon. – Kezdetektől fogva én vittem az esetet, a börtönbe kerülésétől a szabadulásáig. Jó kiállású, határozott asszony volt. Meg kell mondjam, hogy éveken át megtévesztett. Mindig kimért és logikus volt, ezért nem csodáltam, hogy nem tapasztaltam rajta a bűntudat szokásos jeleit. A tényekről szeretett beszélni, az érzéseiről soha. Így, bár nem tudtuk megközelíteni a balesettel kapcsolatos belső folyamatokat, mégsem feltételeztem, hogy titkol valamit.

Alig bírtam visszafojtani egy izgatott rezzenést. Lám, lám. A doktor tud olyasmit Mrs Nolette-ről, ami a nyilvánosság elől rejtve maradt.

Türelmet erőltettem magamra, és megvártam, hogy Doktor Yamin közbekérdezés nélkül, magától folytassa.

- Elszenvedett azonban egy agyvérzést a fogsága során. Elég súlyos volt, két napig eszméletlenül feküdt. Fokról fokra gyógyult fel. Amíg a börtönkórházban ápolták, addig is többször meglátogattam, és beszélgettem vele. Az első hetekben nem volt tiszta a gondolkodása, és gyakorta mellébeszélt. Egyszer szöget ütött a fejembe, amit mondott. Az ágyon fekve, félig öntudatlanul a három építőmunkásról kezdett mesélni, akik meghaltak a balesetben. És valahogy úgy fogalmazott, hogy „Meg kellett halniuk. Nem volt más választás. Csak így lehetett eltitkolni az igazságot...” Ennyi volt. Akkor viszont megéreztem rajta egy olyan kegyetlenséget és teljes közönyt, amit addig tárgyilagosságnak álcázott.

- Mit gondolt, mit jelentett ez a pár kis mondat?

- Nem voltam benne biztos. Mindenesetre, nem hagyott nyugodni, és az omlási balesetet annak idején kivizsgáló rendőrökhöz fordultam. Azt mondták, hogy feleslegesen aggódok, mert szándékosságnak nyoma sem volt. A falomlás baleset, és az elítélt hölgy semmiképpen sem idézhette elő akarattal. Nem vettek komolyan, bár nem is csodálom, hiszen egy nagybeteg félrebeszélése aligha tekinthető alapos gyanúnak. Én viszont ezek után nem tudtam úgy nézni rá, ahogyan előtte. Észrevettem rajta a túlzott közömbösséget. Hidegen hagyta mások szenvedése. És mindezt figyelembe véve igen valószínűnek tartottam, hogy a múltbéli eset bármikor megismétlődhetne, ha felelősséggel járó pozícióba kerülne kinn.

- Szembesítette valaha is a betegen kimondott szavaival?

- Igen, miután úgy ítéltem meg, hogy felgyógyult. Elmondtam neki, hogy a szavait hallva kétségeim támadtak azzal kapcsolatban, hogy mennyire érzi át a súlyát az egykori omlási balesetnek. Mivel kiemelkedő intelligenciájú asszonyról van szó, egyből kikövetkeztette, hogy az aggodalmam a próbára bocsátási kérelmét is veszélybe sodorhatja. Ezért megpróbált úgy tenni, mintha bánná a múltat, és azt válaszolta: „Valóban kellemetlen, hogy meghaltak, jobb lett volna, ha nem így alakul. Természetesen, nem ez volt a cél. Egyáltalán nem érdekelt, hogy élnek. A legkevésbé sem. Tehát, szó sem volt szándékosságról.” És akkor már láttam rajta, hogy voltaképpen nem is tudja, hogy hogyan kellene sajnálnia a haláleseteket. Még megjátszani sem bírta.

- Ezért nem javasolta a szabadlábra helyezését?

- Igen. Hiába telt-múlt az idő, nem tudtam elfelejteni, ahogyan betegen azt mondta a balesetről, hogy „Meg kellett halniuk”. Tényleg olyan volt, mintha ő döntött volna a halálukról, de legalábbis mintha kedvezőnek ítélte volna meg. Aztán pedig, ahogyan gyógyultan kellemetlenségnek minősítette... Máig gyakran elmerengek rajta, hogy vajon mi történhetett. A hölgy sosem nyílt meg előttem, nem árulta el. Most pedig már nem fogjuk megtudni, ugyanis magával vitte a sírba. A szabadulása után önkezével véget vetett az életének.

Tettem egy mozdulatot a diktafon eligazítására a térdemen, mielőtt tovább kérdeztem:

- Szuicid hajlama volt már a börtönben is?

- Egyáltalán nem. – Doktor Yamin megingatta a fejét. – Meglepett, hogy így végződött az eset. Néha felteszem magamnak a kérdést, hogy talán segíthettem volna neki feldolgozni a múltat, de nem látom, mit tehettem volna másként. Nem engedett közel magához.

- Senkiben sem bízott meg?

- Egyedül a legutolsó cellatársa felé nyílt meg.

Ez az! Visszafojtottam egy kíváncsi előredőlést, és csak józan egyszerűséggel reagáltam:

- A cellatársa felé? Érdekes. Neki vajon beszélt a balesetről is?

- Úgy vélem, igen. Egy idősebb, szintén rendkívül magas intelligenciájú hölgy lett a cellatársa az utolsó évre, és vele kialakult az az összhang és lelki rokonság, amelyet velem vagy más ismerősével nem talált meg. A két nő az első pár hét után máris összetartott. A kliensem mindig úgy fogalmazott a beszélgetéseink során, hogy a cellatársa kiváló gondolkodású, éles eszű nő, akivel érdemes megosztani az elképzeléseit.

No comment. Sikerrel visszafogtam egy szájhúzást, és inkább továbbra is Dalton mamára próbáltam terelni a szót:

- Ez a cellatárs is az Ön kliense volt?

- Még mindig az. Őt ugyanis már sosem fogják kiengedni. Sok-sok évtizeden át tartó szabadságvesztésre ítélték.

- Ő milyen személyiség?

A doktor arcán borús felhő suhant át:

- Igen kóros személyiségzavara van. Semmiféle empátiával nem rendelkezik. Ráadásul, a pszichopatológiai állapota akaraterővel és kimagasló kognitív teljesítménnyel társul, így kimondottan veszélyes. Nem örültem, hogy egy cellába került a másik kliensemmel. A vezetőség azonban így döntött. Azt mondták, hogy felesleges aggódni, hiszen a kockázatot az jelentené, ha valamelyikük befolyásolható, szubmisszív személyiség lenne. Két ilyen erős akaratú ember nem fog tudni hatni egymásra. Biztosak voltak benne, ezért nem hallgattak rám.

- Ön szerint tévedtek?

- Igen. Tévedtek.

Beállt egy kis csönd, majd Doktor Yamin váratlanul felkelt a fotelból, és odahozott az egyik fiókból egy megsárgult mappát.

- Most pedig, Mrs Kolonja, bemutatok egy régebbi esetet is, ahol kétségeket fogalmaztam meg a szabadlábra helyezéssel kapcsolatban. Nyolc éve történt...

Áttért egy tök más ügyre.

*

Órák múlva távoztam a doktortól, egy rakat bűnözős sztorival gazdagodva. Sajnos, egyik sem volt releváns, egyedül az a pár dolog, amit az elején Mrs Nolette-ről megtudtam.

Elgondolkodva lépdeltem a kocsim felé, és egyre csak az járt a fejemben, ahogy a pszichológus kurtán-furcsán véget vetett a Dalton mama-témának. Vajon véletlen volt, hogy ilyen gyorsan másról kezdett beszélni? Vagy akad valami, amit nem akart megemlíteni? Inkább ez utóbbira tippeltem volna. Hát, igen. Ha most magánnyomozói minőségben lettem volna itt, biztos, hogy agresszívabban rárepültem volna a témára. Így viszont nem akartam erőltetni. Mindenesetre, nem árt észben tartani.

Amikor jó későn megérkeztem az irodámhoz, éppen ott találtam még az asszisztensemet. Bill Inskeeppel teázott a kávéfőző gépnél. Bill nagyot kacagott, ahogy meglátott az álruhában:

- Ejha, Miss Lorne! Ön is beépülős akción volt?

- Ja, olyasmi. – Odahúztam melléjük egy széket, és töltöttem magamnak egy csésze forró teát. – Mi újság itt?

- Éppen azt meséltem, hogy jó hírem van. – A fiatal férfi kihúzta magát gépolajfoltos farmerdzsekijében. – Új szintre léptem a beépített melóval.

- Nocsak!

- Most már nem csak a szálloda portásával vagyok jóban, hanem összebarátkoztam azzal a takarítólánnyal is, aki a biztonsági kamerák vezérlőtermét szokta felmosni. Arra gondoltam, hogy esetleg ma este elcsórhatnám tőle a kulcsot, és éjjel belóghatnék. A portás azt mesélte, hogy félévre visszamenőleg őriznek meg felvételeket. Van egy kamera a bárban, egy a liftben és egy az étteremben. Ha le tudnám másolni a videófájlokat, vagy elküldeném magamnak, talán tudnánk velük kezdeni valamit.

- Lehetséges, hogy a rendőrség már lefoglalta a Nolette-ügyben a felvételeket – vetettem fel.

- Csak másolatokat készítettek. A biztonsági őr legalábbis azt mesélte. Ja, igen, közben a biztonsági őrnél is bevágódtam, mert segítettem neki reggel beindítani a kocsiját. Egy apró műszaki gikszer volt, komolytalan, simán elhárítottam. Persze, úgy tettem, mintha jó sokáig tartana, és közben mindenféléről beszélgettem vele. Így tudtam meg, hogy megvan az összes felvétel.

- Szuper! – csaptam össze a kezem. – Jó lenne, ha meg tudná szerezni. Nem csak a lezuhanás napja kellene, hanem lehetőleg minden anyag. Ha szükséges, vegyen külső merevlemezt, és számlázza ki az irodámnak!

- Oké, ma este akkor belendülök. Úgyis elmegyünk megnézni egy filmet a takarító csajjal, és előtte talán ki tudom lopni a kulcsot az uniformisa zsebéből.

Rásandítottam Billre, mire hozzátette:

- Ez nem egy randi, csak kiderült, hogy mindketten szeretjük a horrorfilmeket, és pont adnak egy jót a szálloda melletti moziban. Egyáltalán nem tekintem a Gavrilóval szakítást véglegesnek, és nem akarok másokkal úgy ismerkedni... Csak most kicsit kiélvezem, hogy végre nem problémázik rajta senki három napon keresztül, ha egy-két órára kimozdulok.

- Hát, jó. Amúgy sincs semmi előrelépés a professzor ügyében – vallottam be egy legyintéssel. - Megpróbáltam beszélni vele, de nekem is csak ezt a „Megismerkedtem valaki mással, és beleszerettem”-maszlagot nyomatta.

- Nem lehet, hogy tényleg van valakije? – kérdezett közbe Mrs Blackhawk.

- Á, ugyan! Lesírt róla, hogy hazudik. – Közben egy erőteljes mozdulattal kiszabadítottam a hajam a fejkendő alól, és szétrázogattam vörös tincseimet a vállamon. – Viszont, szerintem, megsértődve sincs. Őszinte szeretettel gondol Billre. Még annyit sem bírt hazudni, hogy az a pasi, akivel összejött, vonzóbb.

- Jobb is, hogy nem mondott ilyeneket, mert különben hallgathatná az életünk hátralevő részében, miután kibékültünk – jelent meg Bill arcán egy csibészes mosoly. – Biztos, hogy minden egyes féltékeny megjegyzésére válaszul felemlegetném a kitalált fickót, aki sokkal helyesebb nálam.

Elnevettem magam, aztán nekiláttam egy puha szalvétával letörölni az arcomról az alapozó rétegeit.

- Visszatérve a feladatainkra – kanyarodtam vissza a Nolette-ügyhöz –, nem ártana, ha én is kigondolnék egy hatékony lépést, hogy mivel folytassam. Önök szerint melyik a legsürgetőbb probléma? Az, hogy Mr Hoolock még mindig elhallgat dolgokat Dalton mamával és egy vérfürdővel kapcsolatban? Vagy az, hogy Dalton mama random embereket gyanúsítgat – látszólag indokolatlanul – egy gyilkossággal? Vagy az, hogy a botránykeltés királynőjének, Marta Sorbetnek is van köze az ügyhöz? Vagy az, hogy Dalton mamáról még a börtönpszichológus is titkol valamit? Vagy az, hogy lehetséges, hogy Mrs Nolette szándékosan okozta három építőmunkás halálát? Esetleg az, hogy rázta a táskáját a tetőn, mielőtt lezuhant?

- Hát, ez utóbbi inkább vicces – vigyorodott el Bill a táskás eset említésére.

- Pedig szerintem ez a legaggasztóbb. Meg az ügyvéd.

- Akkor vegyük valamelyiket előre! – javasolta az asszisztensem. – Az Ethel Dalton által gyanúsított személyek egyikét már egyébként is sikerült lefülelnem ma délután. Stephan megszerezte a rendőrségi nyilvántartásból a látogatók jegyzékét, akik Mrs Nolette-et felkeresték a börtönben. Kikerestem a listából, hogy ki látogatta rendszeresen. Egyetlen egy ilyen ember volt, a neve Dirk Jeffries.

- Ismerős név. – Előkaptam a jegyzeteimet, és átfutottam. – Á, az egyik igazgató a kivitelező cégnél, ahol Mrs Nolette dolgozott. A neten böngészve találtam rá, máig a cég egyik vezetője.

Mrs Blackhawk már nyilván magától is utánajárt ennek, ugyanis mindentudóan bólogatott, és annyit dünnyögött:

- Megjegyezném, hogy míg a férje és a gyerekei csak karácsonykor néztek be hozzá, ez a bizonyos Dirk Jeffries jószerével minden hónapban bement meglátogatni. Tíz hosszú éven át.

- Hm. Milyen példaértékű munkatársi kapcsolat! – füttyentettem egyet. – Nem árt, ha majd ennek is alaposabban utánanézünk. Most viszont összeszedem magam. Mr Hoolock ügyében pillanatnyilag ötletem sincs, mit léphetnénk, úgyhogy marad a táska. Meg kellene vizsgálnom.

- Jaj, lelkecském, ugye, nem arra készülsz, hogy betörsz a rendőrségre a Nolette-táskáért? – fogta a fejét egyből az asszisztensem.

- Á, dehogy, mit nem feltételez rólam! – Kacsintottam egyet, és ellibbentem az íróasztalom felé, előkeresni a betörőkészletemet a fiókból.

11. fejezet: Az egyik igazgató

A sötét, fűtetlen folyosó hűvösében meglátszott a leheletem, ahogy keresztezte a zseblámpám fénysugarának útját. Letérdeltem a tárgyi bizonyítékokat tartalmazó dobozok kupaca mellé az egyik falnál.

Szerencsére, jól számítottam ki, hogy hol találom majd a Nolette-ügy bizonyítékait. Úgy kalkuláltam, hogy ha Raul még aznap, amikor benn jártam nála, kikérte a szomszéd város bizonyítékraktárából a megfelelő anyagokat, akkor abból mostanáig még nem lett túl sok, az itteniek legfeljebb addig jutottak el, hogy előkeressék a dobozt, de még nem szállították le. Így az első hely, ahol a Nolette-ügyhöz tartozó cuccokat kerestem, az a szomszédos bizonyítékraktár volt. Igazam lett. Szerencsére, már kiválogatták a rengeteg eltárolt holmi végtelenbe nyúló polcsorairól a Nolette-ügy dobozát, és kitették egy külső terembe. Elég volt egyetlen ablakot felfeszítenem, és bemásznom rajta. Utána pedig mindössze két leszállításra előkészített dobozhalmot túrtam át, hogy előkerüljön a számomra érdekes „Nolette, H.” feliratú.

- Szuper – fújtam ki a levegőt. Így nem kell hosszú éjszakákat raktárpolcokon keresgélve töltenem. Nem feltétlenül az minden vágyam, hogy símaszkban és kesztyűben ólálkodjak egy lezárt épületben, ahol, ha véletlenül lefülel egy őr, egyből lesittelnek. Szóval, megörültem a sikernek, és büszkén cipeltem ki a Nolette-dobozt egy olyan mellékfolyosóra, amelyik nem volt bekamerázva.

Azért kétszer is ellenőriztem, hogy egyetlen biztonsági kamera se legyen, majd utána felnyitottam a dobozt, és elkezdtem kipakolni belőle.

- Na, lássuk, mit művelt a retiküljével, kedves asszonyom – susogtam magam elé, miközben előkotortam a kérdéses kistáskát. Mindenképpen ezzel akartam kezdeni a vizsgálódást, hogy ha véletlenül menekülőre kellene fognom, akkor legalább a legfontosabbnak ígérkező tárgyat legyen időm szemrevételezni.

Kibontottam a táskát a tároló fóliából.

Nézegettem, meg is forgattam. Egyszerű, kisméretű, de méregdrága bőrtáska, középen egy aranyozott csattal. Az egyik oldalon jelzés mutatja, hogy márkás termék. A zsaruk már kipakoltak belőle, így üresen fityegett a kezemben. Valószínűleg a bebörtönzése előttről volt meg Mrs Nolette-nek, ugyanis egy enyhén használt darabról volt szó, egy-két kisebb kopásfolttal.

Utána kinyitottam a táskát, és elkezdtem végigtapogatni a belsejét. Körbenyomkodtam mindenütt. Csak miután háromszor átforgattam, és semmi furcsaságot nem találtam, akkor kezdtem elfogadni, hogy tényleg üres. Mindenesetre, előkaptam a betörő-hátizsákomból egy nagyítót, és végignéztem a táska varrását is, hátha bárhol nyom utal arra, hogy korábban el volt rejtve valami az anyag bélésében. Semmi.

Lehetséges, hogy nem volt rendellenesség a táskán? Akkor viszont Mrs Nolette miért ütögette és rázta a levegőben?

Előkerestem a listát, amelyet a helyszínelő rendőrök vettek fel a táskában talált tárgyakról a zuhanás után. Végignéztem a különböző bizonyítékos tasakokban a retikül korábbi tartalmát a rendőrségi feljegyzéseket követve, de csak hétköznapi holmikat találtam. Semmi olyasmit, aminek a jelenléte szokatlan vagy elgondolkodtató lenne egy női kistáskában. Pénztárca, okmányok, teló, zsebkendő, körömreszelő, toll, ceruza, divatjamúlt rúzs, egy fülbevalónak tűnő kis fémékszer. Egyik sem kirívó. Az egyetlen oda nem illő tárgy a Hotel Caviar VIP kártyája volt, amelyet Mrs Nolette nem sokkal a lezuhanása előtt lopott. Az viszont nem újdonság.

Biztos, ami biztos, mégis egyenként kinyitottam az összes apróbb holmi tároló tasakját, és amennyire lehetett, szétszedtem, ellenőriztem. Minden pontosan az volt, aminek látszott.

Akkor mégis, mi az ördögért rázogatta Mrs Nolette ezt a nyavalyás retikült?!

Tapogattam, húzogattam, ütögettem én is a táskát, hátha rájövök valamire, de nem jutottam eredményre. Már végső elkeseredésemben megfogtam, és rázni kezdtem a fejem mellett, hátha az segít. Semmi.

Még egyszer-kétszer nekifutottam a rázogatásnak. Amikor ezután sem vettem észre érdemlegeset, bevágtam a retikült a bizonyítékos dobozba, és a nő ruháit kezdtem vizsgálni.

Semmi. Hétköznapi blúz, pamutszoknya. Csak a rájuk fröccsent vér miatt tették el.

Újra meg újra körbeforgattam minden tárgyat, de továbbra sem szúrtam ki furcsaságokat. Úgy tűnt, hogy akármi is lehetett Mrs Nolette bizarr viselkedésének az oka, az vagy nem függött össze a cuccaival, vagy hiányzott. Teljes kudarc.

Mindenesetre, a táska tartalmaként leltárba vett kis fém fülbevalót kivettem a bizonyítékos tasakjából, és az egyik saját, aznap vásárolt, még nem hordott fülbevalómat csúsztattam némi szívfájdalommal a helyére, hogy ne keletkezzen hiány a lista szerint. Úgy döntöttem, hogy megvizsgáltatom az ékszert. Bár a táskarázogatáshoz aligha lehet köze, de ha rendkívül értékes, akkor talán elgondolkodtató kérdés, hogy hol lehet a párja. A többi táskában talált cuccot meghagytam a rendőröknek, mert végképp érdektelennek tűntek, majd távozóra fogtam.

*

- Szóval, óriási melléfogás volt a betörés, csak feleslegesen kockáztattam – fejeztem be másnap reggel a beszámolómat, álmosan, egy vegetáriánus tortillát majszolva, az íróasztalom szélén lógázva a lábam. – Mindössze egy-két képet készítettem a telómmal.

Mrs Blackhawk, akihez szavaimat címeztem, rizslisztből készült aprósüteményeket reggelizett. Van a szomszéd város kulturális antropológia tanszékén egy idős kínai professzor ismerőse, aki hébe-hóba küld neki ilyesmiket. A múltkor sikerült elcsórnom egy hasonló sütit, és kimondottan ízlett.

- Viszont, hogy ne csak keseregjek – folytattam aztán, lenyelve a kajámhoz díszítésként mellékelt zöldcitromkarikát –, egy dologra jó volt a kiruccanás. Most már látjuk, hogy valami tényleg nem stimmel Mrs Nolette lezuhanásával.

- Mi?

- Nem tudom.

- Akkor honnan veszed?

- Onnan, hogy rázogatta a táskáját a halála előtt, de mégsincs rajta semmi extra. – Elmélkedés közben letöröltem a lime levét az ujjaimról egy szalvétával. – Ez pedig jelentősen megnöveli a gyilkosság valószínűségét.

- Nem világos számomra a gondolatmeneted, de fogjuk rá, hogy rendben van – hagyta rám az öregasszony. – Mit tervezel mára?

- Mivel megnőtt a gyilkosság valószínűsége, javul Dalton mama tippjeinek az esélye is. Tehát, érdemes lenne utánaerednem a Dirk Jeffries nevű fickónak. Ugyan miért látogatta Mrs Nolette-et olyan sűrűn?

- Szerinted, volt köztük valami?

- Hát, valami biztosan volt. Még Ön sem látogatna engem tíz éven át havonta, pedig nálam jobb fej munkatársat elképzelni sem lehetne!

- Bogaram, afelől ne legyen kétséged, hogy én egyszer sem mennék be – dörmögte az öregasszony egy halvány somolygással. Én is elvigyorodtam, majd a kiürült tortillás zacskót a kukába dobva, elkezdtem felhúzni a kabátomat. Egyből el akartam indulni Jeffries cégéhez.

Útközben azért még elcsentem egy rizssüteményt Mrs Blackhawk asztaláról.

*

Az eddigi nyomozásaim során nem volt kifejezetten jó tapasztalatom a cégvezetőkkel, és ha ennek hatására elkezdett volna bennem kialakulni valamiféle előítélet a vállalatigazgatókkal kapcsolatban, akkor arra Dirk Jeffries egészen biztosan nem cáfolt volna rá. Már ránézésre is egy túlkompenzált, öntelt ember benyomását keltette. Diadalmasan felszegett állal lépdelt elő irodája vastag tölgyfaajtaja mögül – bár ez lehet, hogy azzal is összefüggött, hogy helyet kellett csinálnia rengő tokájának. Terjedelmes sörhasán majd’ szétpukkant a kábé ezer dolláros ing, és meg sem próbálta ezt testalkatához illő ruhaméretezéssel konszolidált keretek között tartani: hatalmas, agyontömött vállú, éjfekete zakót hordott és óriási svájci órát. A benyomáson, hogy az arca leginkább egy hízott disznóra hasonlított, a feje búbján jobbra-balra fésült kevéske szőkés ősz haj sem sokat javított, sőt...

Ahogy kisétált az irodájából a fogadásomra, laza csuklómozdulattal odahajított egy iratos mappát a titkárnője asztalára, ügyet sem vetve arra, hogy ezzel szétdúlta az asszony által külön sorokba rendezett csekkeket.

Maga a cég egy hétköznapi irodaházban működött, és most annak az egyik íróasztalokkal körbepakolt, billentyűzetkopogástól hangos helyiségében várakoztam egy dísznövény árnyékában. Tíz perce üzentem meg a titkárnővel, hogy az egyik környékbeli városból jött detektív vagyok, Frida Lorne, és egy fontos ügyben lennének kérdéseim Mr Jeffrieshez.

Ahogy a férfi odaért mellém, egyből bizalmaskodva meglapogatta a derekamat. Inkább arrébb léptem, mielőtt netán folytatása lesz a gesztusnak.

- Nem tudtam, hogy már nőket is alkalmaznak a vidéki rendőrségen – jegyezte meg egy harsogó, ordenáré hahotázással kísérve.

- Magánnyomozó vagyok. – Csak ennyit válaszoltam.

- De azért egy csuklóbilincsed van otthon, nem? – És egy sejtelmes hunyorítást küldött felém.

Erre nem mondtam semmit.

- Felkértek egy öngyilkossági ügy kivizsgálására – magyaráztam inkább. – A megbízómat érdekelné, mi állhat a háttérben.

- Ki halt meg?

- Három hónapja történt az eset.

- Ezek szerint akkor Hildáról van szó? A falusi rendőrök még mindig rajta törik a fejüket? Már régen volt, és akkor is többször kikérdeztek, pedig nem tudtam semmit.

- Mint mondtam, nem a rendőrségnél dolgozom. A megbízóm független kivizsgálást szeretne.

Jeffries vetett egy látványos pillantást a karórájára.

- Meddig fog ez tartani? Csak azért kérdezem, mert tíz perc múlva kezdődik egy meeting, ahol dollárezrekről fogok dönteni, és azt hiszem, érthető, ha nem akarok lemaradni róla.

- Próbálok rövid lenni. – És átváltva a Frida Lorne-féle provokatívabb nyomozói stílusra, nekiszegeztem: - Ha ennyire nem érdekli, hogy Mrs Nolette öngyilkos lett, akkor miért látogatta olyan sűrűn a börtönben?

- A rendőrök is folyton ezt akarták tudni, hogy miért mentem be hozzá. – A férfi nagyot rántott kitömött vállán. – Talán nem akartam, hogy teljesen el legyen vágva a külvilágtól. Meséltem neki pár otthoni hírt. Biztos, hogy nem ennek a hatására ugrott le, mert csak beszélgettem vele.

- Tíz éven át minden hónapban?

- Miért ne?

- A feleségének is ennyit mondott?

- A feleségemnek? – Jeffries felvonta ritkás, szőke szemöldökét. – Hogy’ jön ide a feleségem?

- Ő sosem kifogásolta, hogy Ön miért látogatja egy kolléganőjét ilyen nagy buzgalommal?

- Nem. Egyébként is, nem csak egy feleségem volt a tíz év alatt, hanem négy, de semmi beleszólásuk nem volt.

- Úgy tűnik, a házasságaiban nem olyan kitartó, mint a börtönlátogatásban.

- Ugye, nem egy olyan kis falusi liba vagy, aki elítéli a válást? Nem bírom a bigott, rugalmatlan lánykákat...

- Semmilyen személyes véleményem nincs a válásairól, csak a tényeket állapítottam meg.

- Igazából sajnáltam Hildát. Biztosan nem könnyű bezárt életet élni. Azért mentem be hozzá, hogy kicsit felrázzam. Én voltam az egyetlen, aki bármit is tett azért, hogy ne omoljon össze. Ha létezik valaki, aki közvetve próbálta megakadályozni az öngyilkosságát, az én voltam. Nem értem, miért engem zaklat mégis minden okoskodó rendőr.

- Kedvelte?

- Hogy kedveltem-e? Nem is tudom. Nem sok kedvelnivaló volt rajta. – Jeffries ismét az órájára nézett. – De szerettem vele beszélgetni, mert vágott az esze.

- És, miről beszélgettek a látogatások során? Gondolom, nem csak a börtönkosztról...

- Nem. A kinti történésekről meséltem neki. Az unokáim születéséről, a városi hírekről, a sporteseményekről... Mindenről. Hogy nagyjából képbe kerüljön.

- Mrs Nolette beszélt Önnek a cellatársáról?

- Igen, volt több is. Melyikre lennél kíváncsi?

- Az utolsóra.

Jeffries sertés-arcán egy fintor jelent meg.

- Az valami ármányos kis öregasszony volt – undorgott. – Ki nem állhattam. Ellenem bujtogatta Hildát. Tavasszal még arra is rábeszélte, hogy egyáltalán ne álljon szóba velem. Feleslegesen utaztam miatta mérföldeket, pedig nekem aztán igazán drága az időm.

Nocsak. Úgy tűnik, Dalton mama tényleg nem szimpatizál ezzel a fickóval. Firkantottam egy gyors feljegyzést a telómba, aztán tovább kérdeztem:

- Vajon miért próbálta Ön ellen hangolni Mrs Nolette-et?

- Sejtelmem sincs! Csak próbáltam jó kolléga lenni. Lehet, hogy pont ez zavarta a cellatársat! Tele akarta beszélni Hilda fejét a sületlenségeivel, és nem akarta, hogy hozzám hasonló pozitív gondolkodású, jó szándékú emberek megvédhessék az ő káros befolyásától.

Már ha, persze, feltételezzük, hogy Jeffries „pozitív gondolkodású, jó szándékú ember”-nek minősül. Kétségeimet azonban inkább megtartottam magamnak, és a tényeket firtattam:

- Van konkrét oka feltételezni, hogy a cellatárs manipulálni próbálta az elhunytat?

- Ez elég konkrét, nem?

- Más nincs?

- De, van. – Jeffries megint az óráját nézte, majd türelmetlenül felgyorsítva folytatta: - Hilda egyszer azt mondta, hogy a cellatársával közösen kitaláltak egy tervet. És, hogy ha kiszabadul, az lesz az első dolga, hogy megvalósítja. Azóta többször is elgondolkoztam rajta, hogy talán az a nyomorult öregasszony beszélte rá az ugrásra. Amúgy is rémlik, hogy a cellatársát valamilyen szektás bűncselekményért ítélték el. Lehet, hogy egy világvége-elméletről győzte meg?

- Semmi nem derült ki erről a bizonyos tervről?

- Nem igazán. Lehet, hogy képletesen értette. Nem feszegettem, mert nem érdekelt.

Kár, pedig ez eddig a legígéretesebb szál. Látva azonban Jeffries üres arckifejezését, nem erőltettem a témát, hanem mást kérdeztem:

- Ismeri Ön a Hotel Caviar nevű szállodát?

- Persze, a cégünk építette.

- Szállt meg valaha ott?

- Még az átadási ünnepség estéjén. Meg volt ott egy vállalati rendezvény jó régen. Csinos szálloda lett, úgy hallottam, jó nagy a forgalma, talán már öt csillagnál tart.

- Három hónapja szállt meg ott?

- Hilda halálakor? Ugyan, dehogy! Évek óta a közelében sem jártam annak a helynek.

- Tud valakiről, aki akkortájt megszállt a Caviarban?

- Honnan tudnék? – A férfi csak vonogatta a zakó által szándékosan szélesebbnek mutatott vállát.

- Találkozott Ön Mrs Nolette-tel a kiszabadulása után?

- Nem.

- Akkor mesélne pár szót a bő tíz évvel ezelőtti építkezési balesetről? – próbálkoztam mással.

Jeffries erre tett egy lépést hátrafelé.

- Jól van, kislány, letelt az idő – vetette oda váratlanul, megkocogtatva a svájci órája számlapját takaró kerek üveget. – Amúgy sem tudok többet segíteni. Kínos baleset volt, évekig tartott helyrehoznunk a cég renoméját. Ennyi. Most pedig sietnem kell. Ha akarsz még valamit, kérdezd meg az igazgatótársamat, Udót!

És feltűnő hirtelenséggel visszaindult az irodája felé, faképnél hagyva a további kérdéseimmel.

12. fejezet: A másik igazgató

Úgy döntöttem, hogy ha már amúgy is helyben vagyok, előkerítem az Udo Renburg névre hallgató igazgatót is, akit Jeffries említett sietős távozása közben. A médiából összehalászott információim alapján már tudtam, hogy Jeffries és Renburg közvetlenül együtt dolgozott Mrs Nolette-tel az építkezési baleset előtt. Szóval, van rá remény, hogy Renburgnak is lesz használható tudása az esetről.

Udo Renburg jóval konszolidáltabb benyomást keltett a nagyhangú Jeffriesnél egyszerű, barna öltönyében, vékony kis szemüvegével, kopaszodó feje búbjával. Inkább olyan könyvmoly beütése volt, főleg tudálékosan ráncos homloka miatt. Előregörbülő nyaka és megereszkedett válla is mutatta, hogy sok ülőmunkát végez.

Barátságosan kínált hellyel az irodájában, amint a titkárnője bejelentett. Szerencsére, nem érintette Jeffries felettébb sürgős meetingje, így vállalkozott rá, hogy válaszol a kérdéseimre.

Az iroda túlzsúfolt benyomást keltett a sok iratos polccal, de nem volt rendezetlen. Renburg feltehetően gyűjtötte a régi térképeket, ugyanis a mögötte lévő falat beborították. Az íróasztalán viszont nem sok dísztárgy akadt. Az egyetlen ilyesmi egy sima, keretes kis fénykép volt. Három gyereket és egy macskát ábrázolt. Ezek szerint Renburg valószínűleg egy családapa.

- Feldúlt, ami Hildával történt – kezdte a férfi, bár őszintén szólva, nem sok mély sajnálat jelent meg az arcán szavai közben. – Azt hittem, ha kiszabadul, értékelni fogja a visszanyert életét.

- Mikor találkozott utoljára vele?

- Van már vagy öt éve. Egy darabig még viszonylag rendszeresen felkerestem a börtönben, de azután megszűntek a látogatásaim. Azt hiszem, nem sok mondanivalónk maradt egymás számára.

- A kiszabadulása után sem vette fel Önnel a kapcsolatot?

- Nem. Talán Dirk, az igazgatótársam tud valami közelebbit, ő többször látogatta.

- Mr Jeffries közel állt az elhunythoz?

- Eléggé. Már ha érti, mire gondolok...

- Arra utal, hogy szeretők voltak?

A férfi elővett barna mellénye zsebéből egy csíkos zsebkendőt, és kopaszodó homlokát kezdte törölgetni, bár nem is izzadt.

- Eszem ágában sincs rosszindulattal kibeszélni Hildát – felelt kicsit kitérően. – Lesújt, ami vele történt. De... mindenki tudta itt a cégnél, nem volt titok. Dirk egyébként sem az a típus, aki bármit el akar leplezni.

- Szóval, szeretők voltak?

- Úgy vélem, igen.

- Mennyire volt komoly?

- Nem tudom, de mindig együtt láttam őket. Egymás fülébe sugdostak, és ha valaki belépett a helyiségbe, témát váltottak.

Némileg meglepett, hogy így habozás nélkül kiteregeti a régi céges szennyest. Nem túl lojális az igazgatótársához, annyi biztos.

- Mit szólt ehhez Mrs Nolette férje? – kérdeztem rá féloldalra billentett fejjel.

- Nem hiszem, hogy tudta. Egy naiv, türelmes ember volt. Villanyszerelő talán. A keresztnevére, látja, már nem is emlékszem. Szóval, egy békés, jámbor férfi, aki, szerintem, nem vonta kétségbe a felesége szavait. Ha Hilda azt mondta neki, hogy csak kollégák, hát elhitte.

- Ön közel állt Mrs Nolette-hez?

- Ha arra gondol, hogy bizalmas dolgokat megosztott-e velem, akkor a válaszom nem. Csak munkaügyekről beszélgettünk. Kedveltem viszont. Tetszett az a szikár határozottság, amellyel egy-egy problémát megoldott. Sosem érzékenykedett, sosem személyeskedett, mindig a feladatra koncentrált. Én javasoltam minőségügyi igazgatónak. Úgy véltem, hogy a pontossága és a szigorúsága tökéletessé teszi majd a munkakör betöltésére. – A férfi szórakozottan hajtogatni kezdte a csíkos zsebkendőt. – Életem legsúlyosabb tévedése volt. Máig kísért a gondolat, hogy ha annak idején másként döntök, akkor talán az a három ember még élhetne...

- Nem lehet az ilyesmit előre látni, nem igaz?

- Nem, és már hiába is őrlődöm rajta. A múltat nem tudom megváltoztatni.

Hagytam neki egy pár másodpercet, amíg eltűnődve révedt maga elé, és csak utána kérdeztem tovább:

- Tud még Mr Jeffriesen kívül valakiről, aki közel állhatott Mrs Nolette-hez?

- Úgy érti, hogy volt-e több szeretője? Á, nem. Hilda nem olyan nő volt. Azt is csodáltam, hogy Dirkkel összeszűrte a levet.

- Igazából csak arra gondoltam, hogy voltak-e itt barátai vagy bárki olyan, akit a bizalmába fogadott?

Renburgot zavarba hozta, hogy félreértette a kérdést.

- Nos, igen, elnézést... – Köszörült egyet a torkán. – Volt mellette egy gyakornok, egy fiatal nő, az utolsó évben kezdte betanítani. Úgy gondolom, Hilda elég jóban volt vele. Az eset után elbocsátottam.

- Milyen eset után? Az épületomlásra gondol?

- Igen. Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy talán ő is tudott arról a jelentésről. Hilda sosem utalt rá, de... Minden minőségügyi jelentést együtt értékeltek ki. Folyton ott motoszkált a fejemben a gyanú, hogy a gyakornoknak is látnia kellett... Persze, tagadta. Mégsem engedhettem, hogy tovább itt dolgozzon.

- Meg tudná esetleg adni ennek a gyakornoknak a nevét?

- Utána fogok nézni a HR nyilvántartásban, és ha itt hagy nekem egy telefonszámot, elküldöm Önnek.

Hm. Úgy tűnik, Renburg névmemóriája nem valami jó.

- Rendben, köszönöm – bólintottam rá, és témát váltottam: - Ismeri Ön a Hotel Caviart?

- Természetesen, hiszen a cégünk építette. Volt egy korai építkezés a telken, az omlott össze, de ezt biztosan Ön is tudja. Utána egy évig szünetelt a projekt, majd végül megépült a szálloda.

- Járt ott mostanában?

- Igen. Egy szörnyű véletlen folytán pont akkor szálltam meg ott, amikor Hilda leugrott. Nem is sejtettem... Csak másnap hallottam, mi történt. Még a szirénázásra sem ébredtem fel, a rendőrök csak dél körül kérdeztek ki.

Megdermedtem a váratlan információk hatására.

- Mit csinált pont akkor a Caviarban? – Alig bírtam kizárni a hangomból az izgatott megbicsaklást.

- Egy beszerzés miatt mentem. Hosszú, többnapos tárgyalást folytattam egy kanadai üzletemberrel, aztán végül még megállapodnunk sem sikerült. Eredménytelen három nap volt, és ráadásul, ami közben Hildával történt... Nem sejtettem, hogy ott lesz. Hogy szinte egy karnyújtásnyira tőlem úgy dönt, hogy eldobja magától az életét. Az az igazság, hogy már egyáltalán nem is gondoltam rá... Azt is csak Dirktől tudtam meg utólag, hogy előtte egy hónappal engedték ki.

Beszéd közben már olyan kicsire hajtogatta a zsebkendőt, mint egy gomb az ingén.

- Furcsa, nem? – szólalt meg újra, egy kis szünet után. – Olyan könnyű megfeledkezni emberekről, akik egykor az életünk részét képezték. Tizenegy-tizenkét éve még természetes volt, hogy reggelente, ha beléptem ide, nyitva találtam Hilda irodájának az ajtaját, és már szállt ki onnan a friss kávéillat. Mindig korán beért. Mire lepakoltam a táskámat, az asztalomon álltak az első jelentések. A pénteki ebédszünetben szokásunk volt, hogy elszívtunk egy szál cigarettát a parkolóban, pedig egyébként egyikünk sem dohányzott. Most meg... már az ötödik új minőségügyi vezető foglalja el az irodát. Annyi minden megváltozott! Hildát pedig szinte el is felejtettem. Ha nem ugrott volna le, talán sosem gondolok rá többé. Tudom, szörnyen hangzik.

- Nem, azt hiszem, ez természetes.

A férfi fáradt mosolyt vetett rám, és abbahagyta a zsebkendő egyre kisebbre zsugorítását.

- Mit gondol, volt valaki, aki gyűlölte Mrs Nolette-et? – kérdeztem rá ekkor.

Megütközve pislogott egyet vékony szemüvege mögött:

- Mégis, mire utal?

- Arra, hogy Ön szerint lehettek-e ellenségei.

- Nem tudok róla. Persze, a börtönben összeakadhatott pár veszélyes nőszeméllyel. Ilyesmire céloz?

- Talán.

Éreztem, hogy a kérdésem tartózkodóvá és óvatossá tette, bár arckifejezése nem változott, de testtartása merevebb, feszültebb lett.

- Megkérdezhetem, hogy ki bízta meg az üggyel? – szegezte nekem.

- Egy régi ismerősöm. Mrs Nolette-nek is az ismerőse volt, így keveredtem bele.

- És, voltaképpen mi után is nyomoz? Ha jól értettem, amit a titkárnőm mondott, a haláleset érdekli.

- Igen.

- Azzal kapcsolatban mi?

- Az ismerősöm feltételezi, hogy akár gyilkosság is lehetett.

- Gyilkosság? – Renburg arca elkomorodott, és váratlanul most ő is az órájára nézett, bár neki nem volt akkora feltűnő svájci, mint Jeffriesnek, csak egy bőrszíjas, régi darab. – Sajnálom, hölgyem, de most jutott eszembe, hogy kettőre várnak egy helyszíni felmérésre a szomszéd megyében. Indulnom kell, ha nem akarok elkésni. Megbocsát?

- Persze, semmi gond. – Kiléptem a telefonom jegyzetelő alkalmazásából, és odaadtam neki egy névjegykártyát. – Ezen a számon elér, ha sikerült megkeresni a gyakornok nevét, vagy esetleg bármi más fontos eszébe jutna.

- Igen, igen, köszönöm. – Ideges kapkodással suvasztotta barna zakója zsebébe a kis papírdarabot.

*

Útbaesett egy ékszerbolt, ezért, mielőtt elhajtottam volna az irodámig, beugrottam. Meg akartam nézetni a Mrs Nolette táskájából elcsórt kis ékszert. Bár erősen kételkedtem benne, hogy egy unalmas, fémszínű fülbevaló hozná meg bármelyik kérdésemre a választ, de egy esélyt akartam adni annak, hogy sokat ér. Talán ha egy rendkívüli összegbe kerül, az érdekessé teheti, hogy hová lett a párja.

Odaléptem a pulthoz:

- Van itt ez a kis ékszer, szeretném, ha megnézné, hogy mennyire értékes.

Az eladó előkapott egy nagyítót, és megvizsgálta az apró tárgyat. Aztán csak egy vállvonással adta vissza átlátszó tasakjában:

- Orvosi fémből készült, de semmi különös. Pár dollárt érhet.

Nem is nagyon vártam mást, úgyhogy nem tört le az érdektelen megállapítás.

Már indultam is kifelé:

- Kár, hogy nem túl értékes a fél fülbevaló, de azért köszönöm szépen a segítséget, viszontlátásra!

- A fél fülbevaló? - Az eladó szemöldöke felszökött. - Ez nem fülbevaló, hanem piercing. Méghozzá, szerintem, nyelvpiercing.

Egyszerre lefékeztem, és eltátott szájjal bámultam rá. Hogy micsoda?! Az ötvenkét éves, konzervatív Mrs Nolette egy nyelvpiercinget hordott a táskájában?

Eddig természetesnek tűnt, hogy fülbevalóról van szó, mert mást nehezen tudtam volna elképzelni Mrs Nolette holmija között, de most jobban megnézve... Tényleg egy nyelvpiercingre hasonlít inkább!

Na, jó, ez az ügy kezd egyre bizarrabb fordulatokat venni.

*

Miközben az irodám felé vezettem, igyekeztem kizárni a fejemből a nyelvpiercing ténye által előhívott egyre vadabb képeket, és inkább azon törtem a fejem, hogy vajon miért van az, hogy akit eddig megpróbáltam kikérdezni a Nolette-ügyben, mind látványosan elzárkózott a teljes igazság elmondása elől. Jeffries a baleset említésére, Renburg a gyilkosság gondolatára, a pszichológus pedig Dalton mamánál terelte másra a szót. A pszichológus talán még elfogadható, hiszen egy olyan ügyfeléről volt szó, akivel máig fennáll a szakmai kapcsolata, és hamis kutatási engedélyek ide, kamu meghatalmazások oda, talán nem akarta megsérteni a titoktartási kötelezettségét egy jelenleg is folyamatban lévő orvos-páciens kapcsolatban. Érthető, ha a régi eseteiről szívesebben mesélt. Jeffries vagy Renburg zavara azonban nem ennyire indokolt. Ráadásul, úgy tűnik, hogy Dalton mama épp őket gyanúsítja.

Így hát, azzal töltöttem a délutánt, hogy az asszisztensemmel egyetemben Renburgról és Jeffriesről olvastam. Az összes kapcsolódó cikket, netes említést, közösségi oldalas profilt előkerestük, de egyikükről sem találtunk számottevőt. Mindketten családos emberek. Jeffries éppen az ötödik feleségével villog a társasági rendezvényeken - egy egykori fotómodellel. Renburgról nem derült ki ilyesmi, ő valószínűleg az első és egyetlen feleségével és a három gyerekével él, legalábbis a közösségi oldalakon kitett képek szerint.

- Megmondom őszintén, hogy sok mindent nehezemre esik elhinni ebben az ügyben, de ha létezik valami, ami tényleg atom nagy képtelenség, akkor az az, hogy Hilda Nolette ennek a Dirk Jeffriesnek a szeretője volt – állapítottam meg egyszer csak, amikor már eluntam a néma csöndben olvasgatást. Előttem éppen Dirk Jeffries közösségi profiloldala volt megnyitva, egy fotóval, amelyen a pasas két bikinis nővel koktélozik a tengerparton.

- Akkor viszont miért sugdolózott vele folyton? – tette fel a jogos kérdést Mrs Blackhawk. – Vagy szerinted az sem igaz?

- Nem tudom. Nem látom át, hogy Mr Renburg miért hazudott volna ilyesmit. Mi lenne, ha rábíznám Önre?

- Hogy’ érted?

- Megtenné, hogy holnap elkezdi végigtelefonálni a cég összes olyan mostani vagy korábbi alkalmazottját, aki ott dolgozhatott Mrs Nolette idejében? Ki kellene deríteni, hogy milyennek látták Mrs Nolette és Mr Jeffries viszonyát. Mr Renburg azt állította, hogy akkoriban mindenki tudott a kapcsolatról. Lássuk, tényleg így volt-e!

- Rendben, könnyű rutinmunka. – Mrs Blackhawk tett egy feljegyzést új virágmintás noteszébe a másnapi feladatai közé. Nemrég telt be a kedvenc tulipános jegyzetfüzete, és most végre itt lett volna a lehetőség, hogy kiválasszon egy kevésbé öregasszonyos mintát, de sikerült egy virághímzéseset. Na, mindegy, végül is, pont ilyen illik hozzá.

Éppen készültem tovább filózni Jeffriesen, ám ekkor kopogtak, és Bill lépett be az ajtón. A kezében egy pendrive-ot fogott, és széles mosolya egyből jelezte, hogy remek szerzeménye van a Nolette-ügyben.

- Jaj, de jó! Megvannak a biztonsági kamerák felvételei? – pattantam fel a székemből.

- Igen. – A fiatal férfi feldobta a pendrive-ot, majd elképesztő sebességgel még a levegőben el is kapta, és ugyanazzal a mozdulattal odaállította az asztalomra. - Sőt, mivel már tegnap este sikerült a takarítólány kulcsával megszereznem a felvételeket, ma beteget jelentettem a melóhelyen. Tudom, nem illik a főnöknek hazudni, de annyira örültem a felfedezésnek! Úgyhogy el is kezdtem a laptopon végignézni a felvételeket. Már majd’ kifolyik a szemem, mert hajnal óta a videókat bámultam mostanáig.

- Ó, te jó ég! Igazán nem vártam volna el, hogy ezt az unalmas szöszmötölést Ön csinálja helyettünk! – Magamban azért elöntött a hála érzése. Ha létezik valami, amit nem szeretek ebben a munkában, akkor az a monoton bogarászás. Viszont szegény asszisztensemre sem akarom ráhárítani az összes ilyen feladatot, így az uncsi infóböngészések egy jó részét még mindig kénytelen vagyok magam végezni.

- Semmi gond, egyébként is kivagyok, amióta Gavrilóval szakítottunk. Ez volt az első olyan nap, hogy nem küldtem neki legalább öt üzenetet, mert annyira elmerültem a felvételek nézegetésében. Rám fért egy kis figyelemelterelő tevékenység. – Bill közben leült a felé tolt székre, és úgy magyarázta tovább: - Három hónap anyagait végignéztem, de azért maradt még Önöknek is bőven. Beleírtam egy szövegfájlba, hogy melyik hónapokat böngésztem végig.

- Szuper, köszönjük! Lelt említésre méltót?

- Hát persze! Figyeltem az összes olyan személyt, akiről tudtam, hogy érintett lehet, nem csak Mrs Nolette-et. És találtam például egy felvételt a szálloda étterméből, ahol Marta Sorbet és Vaughn Hoolock együtt vacsorázott kábé két hónapja. A tévés nőt egyből kiszúrtam, de az ügyvédet magamtól nem ismertem volna fel így arcról. Viszont pont előtte rákerestem neten, mivel Ön említette, hogy ő is érintett a Nolette-ügyben. Tehát, őt is be tudtam azonosítani.

- Remek, és történt bármi érdemleges a vacsora során?

- Semmi extra. Csak együtt vacsoráztak, aztán a liftes kamera felvételén láttam, hogy felmentek a harmadik emeletre egy szobába. Viszont az biztos, hogy volt köztük valami, mert félreérthetetlenül ölelgették egymást a liftben. Elég... khm... lényegre törő volt.

- Sajnos, nem újdonság. Eddig is tudtuk, hogy néha szállodai szobában végződik egy-egy megbeszélésük. Marta Sorbet nem szemérmeskedett, amikor erről beszélt például egy régebbi ügyem kapcsán. – Kissé csalódottan felsóhajtottam. – Mindenesetre, azt azért nem árt az eszünkbe vésni, hogy két hónapja találkoztak. Hátha lesz még valami jelentősége ennek az időpontnak, végül is, mindössze egy hónappal Mrs Nolette halála után történt. A tetőre nem mentek fel?

- Hát, ha fel is mentek, biztos, hogy nem a lifttel. A lift kamerája szerint még aznap este távoztak a harmadik emeletről, külön-külön. Mindketten lementek egyenesen a földszintre. Szóval, csak ennyi. – Közben Bill a pendrive felé bökött. – Most viszont bemutatom a fő felfedezésemet. Remélem, jóval hasznosabb lesz. Kikerestem azt az estét a szállodai bár kameráján, amikor Hilda Nolette besétált az utcáról, és ellopta egy vendég VIP kártyáját.

Csatlakoztattam a kütyüt a gépemre, és nézhettük is, ahogyan a videólejátszó program ablakában megjelenik a bárpult, és egy mellette iszogató részeg vendég. A pasasnak egy fémcsipesszel egy műanyag tokos VIP kártya volt felrögzítve az inge első zsebére. Félálomban kókadozott a pultra dőlve.

A kép legszélénél még éppen látszott a bejárati ajtó is, így megfigyelhettük, ahogy Hilda Nolette alakja feltűnik. A nő belépett, és megtorpant. Úgy festett, mintha eddig sietett volna, mert mozdulatai gyorsak, feszültek voltak, de szemlátomást elég céltalanul tévedt be a bárba. Befelé haladva lelassult, elbizonytalanodott, mintha nem tudná, jól teszi-e, hogy beljebb megy. Amikor azonban kiszúrta a VIP kártyás férfit, egyből céltudatossá vált. Rendelt magának egy italt. Amíg a bárpultos elfordult kitölteni a martinit, az asszony egy óvatos mozdulattal elcsente a félálomban bóbiskoló részeg ingéről a kártyát, és belesuvasztotta a táskájába.

- Állj, állj! – Odakaptam, és egy kattintással megállítottam a felvételt. – Mi az ott a táskán?!

Előredőlve közelebbről is szemügyre vettem a kimerevített képet. Hilda Nolette táskáján ugyanis a bizonyítékraktárban látott aranyozott csaton kívül egy aranyszínű dísz is csillogott.

- Volt a táskáján egy téglalap alakú fémdísz – suttogtam a képernyőre meredve. – Az egyik kopásfolt a táskáján ennek a dísznek a helye lehetett...

- Eltűnt egy dísz a halott nő táskájáról?

Megmutattam Billnek a telómon egy képet, amelyet a raktárban készítettem a Nolette-retikülről. Valóban csak egy megszürkült kis folt húzódott ott, ahol a kamerafelvételen az aranyszínű téglalap volt.

- Hát, ez tényleg nincs ott – ismerte el a fiatal férfi is. – Mi következik ebből?

- Még nem tudom, de arra tippelnék, hogy a hiányzó dísz lehet a táskarázás magyarázata.

- Vajon hová lett?

- Mondjuk, Mrs Nolette gyilkosa elvitte magával.

Billt meglepte az ötlet, és elkerekedett szemmel kérdezett rá:

- Szóval, lát rá reális esélyt, hogy tényleg egy gyilkosságról van szó?

- Nem szívesen értek egyet Dalton mamával, de vannak erre utaló jelek.

- Akkor elképzelhető, hogy Mrs Dalton kivételesen tényleg csak jót akar? Tisztázni a cellatársa halálát...

- Ha ez így lenne, akkor nem engem kért volna fel nyomozni. – Csak ennyit mondtam, majd elindítottam újra a felvételt. Néztem, ahogyan Hilda Nolette pókerarccal inni kezdi a martiniját a bárpultnál.

*

Bill és Mrs Blackhawk már rég hazament, én viszont még az irodában ültem, és újra meg újra lejátszottam a Mrs Nolette-ről készült felvételeket. Ellopja a kártyát a bárban. Megissza a martinit. A szálloda belseje felé távozik a bárból. Egy nagyjából fél óra múlva megjelenik a liftben elhelyezett biztonsági kamera felvételén, amint felmegy a lifttel a legfelső emeletre. A léptei és a mozdulatai viszonylag gyorsak, sietősek a liftbe be- és kiszálláskor is. És ennyi.

Néztem, néztem, próbáltam kiszúrni valamit, de nem sikerült. Nem utalt rá semmi, hogy mire készülhet. Egyedül azt furcsállottam, hogy körülbelül harminc perc eltelt a bár elhagyása és a liftbe beszállás között. Nem látszott azonban a nőn semmi extra. A táskáját sem piszkálta, a plusz díszre sem pillantott rá. Mintha esze ágában sem lenne táskarázogatásba kezdeni a tetőn.

Utána elkezdtem lassított felvételben végignézni a Mrs Nolette felliftezése és halála között eltelt pár óra anyagait. Egyenként feljegyeztem minden személyt, aki utazott a lifttel. Ismerőst egyet sem láttam köztük. Mindegy, azért képernyőfotót csináltam mindenkiről, és berendeztem egy mappába a képfájlokat. Beleírtam minden fájl nevébe a pontos időt, hogy mikor és melyik emeleten szállt be és ki az adott illető.

Mivel több órás szakaszról volt szó, hajnalig pöszmögtem vele, és még azt sem tudhattam, hogy bármi haszna lesz-e a kitartó munkámnak. Mindenesetre, biztosra akartam menni, hogy semmi se kerülje el a figyelmemet.

Éppen az a gondolat kezdett körvonalazódni a fejemben, hogy nem ártana feldolgoznom a Mrs Nolette felliftezését megelőző pár óra felvételeit is, amikor elnyomott az álom a nyomozati anyagok fölött.

*

Szunyókálásomból az irodaajtó lendületes kicsapódása riasztott fel. Felemeltem a fejem az alkaromról, és egyszerre elvakított a besütő reggeli nap fénye. Fekete sminkpatakokat pislogva fordultam a bejárat felé.

Mrs Blackhawk érkezett, méghozzá szokatlanul vehemensen. Szemlátomást felkavarta valami, és meglepő sietségre ösztönözte. Kellett neki egy kis idő, mire kifújta magát, és végre el tudott kezdeni beszélni. Én közben megpróbáltam magamhoz térni.

- Kedvesem, láttad a reggeli híreket? – tört ki végül belőle. – Iszonyatos dolog történt...

- Nem mentem haza, itt tanulmányoztam az irodában a Nolette-ügyet. Egyébként sem nézek híradót, ha nem muszáj.

- Jó, de ez igazi döbbenet! Nem fogod elhinni!

Eddig csak félkómásan billegtem a székemmel, de most tényleg kidörgöltem az álmot a szememből, és igyekeztem koncentrálni. Az idős nő kifulladva megmasszírozta a szívét, majd, miután kicsit ismét rendezte sorait, mondta is tovább:

- Egy borzalmas, véres gyilkosság történt ma hajnalban! Ráadásul itt helyben!

- Tényleg? – kérdeztem, már egyre inkább felébredve. – Mi volt?

- Szörnyű, brutális eset. És ismerjük is az áldozatot! Marta Sorbet halt meg!

Óriási puffanással csapódtak le a székem görgői, és előrevágódtam az íróasztalomra.

- Micsoda? – tört ki belőlem őszinte döbbenettel. – Marta Sorbet meghalt?

- Igen.

Egy darabig néma elképedéssel meredtem az idős nőre, aztán nagy nehezen formáltam meg egy választ:

- Ez elég... hihetetlen.

- Igen, de bemondták a hírekben. Nem jelentették volna ki ilyen egyértelműen, ha bármilyen kétség lenne.

- Tuti?

- Az hát!

- Mégis, mi történt?

- Megölte az ügyvéd. Részegen agyonverte egy márványszoborral a saját lakásában. Már le is tartóztatták.

- Vaughn Hoolock?!

- Igen.

És ez volt az a pillanat, amikor képtelen voltam több kérdést feltenni, csak lefagyva bámultam az asszisztensemre.

13. fejezet: A gyilkosság

Azonnal odapördültem a számítógépemhez, hogy ellenőrizzem a hír valóságtartalmát, de ahogy kapkodva behívtam a helyi hírblogot, csak tovább nőtt a már egyébként is jókora elképedésem. Kiderült ugyanis, hogy a hír pontosan úgy szól, ahogyan az asszisztensem összefoglalta.

Ráadásul nincs kétség a részleteket illetően. Az egyik szomszéd hajnalban kihívta a mentőket és a rendőrséget, mert egy buliból hazaérve azt látta, hogy vér szivárog ki a lépcsőházba Vaughn Hoolock lakásának küszöbénél. Hiába csöngetett, semmi válasz. A rendőrök feltörték a bezárt ajtót, és ráleltek Marta Sorbet holttestére. Csúnya nagy vérfürdő, egy márványszoborral agyonverték. Magát az ügyvédet pedig már le is tartóztatták, ugyanis ott találták a halott nő mellett, hullarészegen, nyakig véresen. Állítólag csak a mentősorvosnak sikerült magához térítenie Hoolockot, mert annyira kiütötte magát. A blogger szerint már akkor is ittas lehetett, amikor agyonverte a szeretőjét, és utána még tovább piált.

Egy darabig még hüledezve meredtem a cikk soraira. Alapvetően nem az rázott meg, hogy annyira kedveltem volna Marta Sorbetet. Persze, nem kívántam volna, hogy ilyesmi történjen vele, és nem voltunk rosszban sem, viszont nem kifejezetten szerettem. Hozzátartozott azonban a település életéhez; én is majdnem minden szombat este néztem a botrányos talkshowját, és minden pletykaújságban naponta hatszor belefutottam a nevébe. Sokkoló a gondolat, hogy halott.

Ráadásul, még az is lehetséges, hogy részben az én hibám az egész. Sorbet előre megmondta, hogy tart tőle, hogy ilyesmi fog történni, és én semmit sem tettem, a kisujjamat sem mozdítottam az ügyben. Igazság szerint, cseppet sem vettem komolyan. Elég sok mindent aggasztónak tartottam Vaughn Hoolockkal kapcsolatban, de pont ezt nem.

Szegény nő...

Lesújtva meredtem magam elé.

- Hát ez... ez olyasmi, amire egyáltalán nem számítottam. – Végre ismét szóhoz jutottam.

- Pedig Marta Sorbet mondta, hogy attól tart, hogy az ügyvéd meg fogja ölni – jegyezte meg a háttérben Mrs Blackhawk is.

Nem válaszoltam, csak továbbra is néma hitetlenkedéssel bámultam magam elé.

Bár legszívesebben azonnal rohantam volna a rendőrségre, hogy beszéljek Gomez kapitánnyal, beláttam, hogy most biztosan nem fog fogadni. Nyilván a helyszínelők még nem végeztek a tetthelyen a nyomok rögzítésével, a rendőrök pedig a tanúvallomások felvételével vannak elfoglalva. Így valahogy, nagy nehezen türelmet erőltettem magamra, és inkább a Nolette-ügy videóit szedtem elő, bár belülről úgy éreztem, mindjárt felrobbanok. Ezer kérdés zakatolt a fejemben Marta Sorbet meggyilkolásával kapcsolatban, és hiába próbáltam egyértelmű választ találni rájuk. Ráadásul, a hányinger kerülgetett a vérfürdő gondolatától, bár igyekeztem nem túl erősen rágondolni.

*

Délután közepére úgy ítéltem meg, hogy éppen eleget güriztem a liftes felvételek hiábavaló kijegyzetelésével. Már a Hilda Nolette leugrását megelőző teljes fél napot kielemeztem, és az összes fel-le utazó vendéget meg alkalmazottat nyilvántartásba vettem, aki ebben az időszakban akár egy másodpercre is betette a lábát a liftbe. Egyébként sem bírtam tovább várni. Ideje, hogy tényleg beszéljek Raullal. Most már talán van rá remény, hogy hajlandó lesz szóba állni velem.

Nem festett túl biztatóan a helyzet, ahogy végre beértem a rendőrőrsre. A rendőrkapitányt pont egy kihallgató szobából kellett kihívniuk, amikor megüzentem neki egy közrendőrrel, hogy fontos beszédem van vele.

Gomez kapitány aranybarna arcán kimerült ráncok rajzolódtak ki a folyosó rosszul megvilágított félhomályában, ahogy felém lépdelt. Még az egyenruhája sem volt olyan szabályszerűen rendezett, mint általában, mert az egyik kitüntetése mintha kissé félrecsúszott volna.

- Frida, éppen egy gyanúsítottból próbálok vallomást kiszedni – tett kapásból szemrehányást köszönés helyett. – Nem szakíthatom meg csakúgy...

- Tudom. Viszont fontos információim vannak az üggyel kapcsolatban. Jobb lenne, ha meghallgatnál most rögtön.

A rendőrkapitány homlokán még egy gondterhelt árny suhant át szavaim hatására:

- Tudod egyáltalán, hogy pontosan miféle ügyről van szó?

- Igen, hallottam, mi történt. És fontos lenne, hogy megosszuk egymással, amit tudunk. Kérlek szépen, most az egyszer higgy nekem!

Vetett rám egy fáradt, korántsem lelkes pillantást, de végül intett az irodája felé.

- Gyere, menjünk be!

Követtem, és megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Nem voltam benne biztos, hogy hajlandó lesz végighallgatni egy ilyen kritikus helyzetben. Nyilván rengeteg munkája van a Sorbet-gyilkosság miatt, az őrjöngő médiáról nem is beszélve. Nem hiányzik, hogy még én is felbukkanjak. Szerencsére, ad egy esélyt.

- Figyelj! Tudom, hogy nem szivárogtathatsz ki sok infót – kezdtem, ahogy becsukta mögöttünk az ajtót. – Viszont muszáj lenne nekem is megismernem pár részletet ahhoz, hogy átlássam, hogyan kellene értelmeznem, amit tudok.

- A helyi rendőrségi eljárási szabályzat 72. szakasz 9. pont 21. alpontjának értelmében...

- Jaj, ne! Ugye, nem akarod felsorolni az összes idevágó előírást?

- Csak ötöt akartam megemlíteni.

- Oké, vegyük úgy, hogy elmondtad. Gondolom, annyi a lényeg, hogy semmi értelmeset nem árulhatsz el.

- Ennél azért összetettebb a kérdés. Biztos, hogy nem lenne jobb, ha ismertetném veled a vonatkozó szabályokat?

- Inkább beszéljünk a lényegi dolgokról! Nem azt mondtad, hogy nem érsz rá?

- Valóban nem.

- Akkor ne húzzuk az időt! Szóval, a helyzet a következő: Tudom, hogy Mr Hoolocknak és Miss Sorbetnek viszonya volt egymással, tehát, az ezzel kapcsolatos dolgokat nem kell elhallgatnod előlem. Így, ennek az ismeretében mit mondhatsz el arról, amit a gyanúsítottól eddig megtudtál?

- Azért jöttél, hogy egy fontos és sürgős kikérdezésről kirángatva faggatni kezdj? Azt hittem, hasznos információkkal tudsz szolgálni a nyomozáshoz...

- Nyugi, van infóm. De mi lenne, ha egyszer az életben megbíznál a módszereimben?

Raul arca csak még komorabb lett a felelet hallatán, és rám förmedt:

- Ha csak egyetlen okot is tudsz mondani, ami miatt meg kellene bíznom az úgynevezett módszereidben...

Ezen a ponton azonban elfúlt a hangja, és belesült a szövegbe. Nyilván felderengett előtte, hogy a Dimitrov-ügy után talán nem a legcélszerűbb ilyen mondatokba kezdenie. Az arcán kellemetlen zavar pírja jelent meg, és elkapta rólam a tekintetét.

- Elnézést, csak azt akartam...

- Oké, tudom, hogy nem mindig tökéletesek a döntéseim – szakítottam félbe kínos motyogását. – És... és tisztában vagyok azzal, hogy a Csen-ügy az én elhibázott stratégiám miatt végződött lövöldözéssel. Viszont a nyomozói következtetéseim ott is helytállóak voltak.

- Igen, rendben... – Az arca már lángolt. – Feltennéd még egyszer az előbbi kérdésed?

- Csak arra lennék kíváncsi, hogy Mr Hoolock hogyan foglalt állást azzal kapcsolatban, ami hajnalban történt?

- Nem tagadta, bár még nem is ismert be mindent. A mentőautóban először elég beszédes volt, már-már azt hittem, teljes vallomást tesz. Nem titkolta, hogy az áldozat az alkalmi szexpartnere volt, és azt sem, hogy tegnap este is felvitte a lakására. Még csak meg sem rázta az egész. Olyan fölényes stílusban beszélt velünk, mintha nem is érdekelné, hogy mit követett el ittas állapotban. Azt állította, nem mindenre emlékszik az éjszakából. Közben nem mutatott cseppnyi feldúltságot vagy aggodalmat sem, pedig már ismertettük vele a bűncselekményt. Még a ruháját beborító rengeteg vér sem zavarta. Aztán viszont, amikor ideértünk, egy ponton magába fordult, elhallgatott, és azóta nem beszél tovább. Egyik pillanatról a másikra megváltozott a viselkedése.

- Mitől?

- Lehet, hogy akkor jött ki rajta a rosszullét a mértéktelen alkoholfogyasztás miatt. Azóta sápadt, émelyeg, és egy árva szót sem szól. Ha tudsz bármi olyasmit, amivel újra szóra bírhatnám, hogy rögzíthessük mielőbb a beismerő vallomását, akkor hallgatlak.

Csak annyit kérdeztem:

- Egy szürke talapzaton álló, arany-cirmos, fekete márványgömb volt a gyilkos fegyver?

- Igen, de honnan tudod?

- Láttam egyszer Vaughn Hoolock előszobáját, és emlékszem rá, hogy így nézett ki az ott álló díszszobor. Az pedig már reggelre kikerült a médiába, hogy egy márványszobor a gyilkos fegyver. - Bedobtam egy újabb kérdést: - Mit gondolsz, miért követhetett el ilyesmit Mr Hoolock?

- Mindenki tudja, hogy az áldozat tönkretette a műsorával. Nyilván elég ambivalens viszonyuk volt. Ha ittasan feléledt benne a sérelem, akkor érthető az erős felindulás...

- A Mr Hoolockot lejárató adások négy hónappal ezelőtt mentek le a tévében! Mégis, mi okozta volna pont most az erős felindulást?

- Lehet, hogy egy féltékenységi ügy is rásegített. – Raul arcán látszott némi habozás. Végül úgy dönthetett, hogy olyan információról van szó, amihez egyébként is hozzájuthatnék, és nem kifejezetten titkos, ugyanis tovább beszélt: - Kihallgattuk délelőtt az áldozat közvetlen munkatársait, és kiderült, hogy Miss Sorbet alkalmanként együtt aludt hol az operatőrével, hol az egyik producerrel. Elképzelhető, hogy az időjárás-bemondóval is a szomszédos stúdióból. Még csak nem is leplezte, köztudomású volt. És mindeközben viszonyt folytatott azzal a Vaughn Hoolock nevű ügyvéddel, akit ő semmizett ki a gátlástalan műsorával?!

- Jó, de szerinted ezzel Mr Hoolock nem volt tökéletesen tisztában? Mármint, hogy Miss Sorbetnek más alkalmi partnerei is vannak?

- De, persze, nincs afelől kétségem, hogy végig tudta, vagy legalábbis sejtette. Ettől azonban még nem kizárt, hogy ez is szerepet játszott...

- Nem hinném.

- Frida, könyörgöm, ne mondd megint azt, mint a Dimitrov-ügyben! Hogy nem lehet szó féltékenységről csak azért, mert a gyanúsított már régebb óta tisztában volt azzal, hogy nem jellemzi kizárólagosság a párkapcsolatát. A féltékenység nem racionálisan működik...

- Nem, nem ezt akartam. Elképzelhető, hogy itt tényleg gondot okozhatott volna Miss Sorbet életvitele. Főleg a tévéműsoros előzményeket és a kapcsolatuk zavaros voltát figyelembe véve. Ha az ügyvéd full részeg volt, és már egyébként is kikészült a szakmai bukása, a közutálat, a magány és a sok piálás következtében, meg úgy általában az egész sehová nem tartó viszony miatt, nem lett volna meglepő, ha elvesztette volna az önuralmát. Csak egy gond van az egésszel.

- Mi?

- Hogy szerintem a gyilkosságot nem felindulásból, hanem előre kitervelten követték el. És akkor ugrik a teljes előbbi indoklás.

- Részegen agyonverte a szeretőjét egy díszszoborral a saját lakásában! Ez minden lehet, csak előre kitervelt gyilkosság nem!

- Márpedig én biztos vagyok benne, hogy az.

Raul erősen rám nézett, mintha a szavaim súlyát mérlegelné:

- Miért?

- Például, mert Mr Hoolock feketén-fehéren megmondta nekem előre, hogy meg fogja ölni Miss Sorbetet.

- Mikor történt ez?

- Felírtam a telómba a pontos időpontot, amikor egyik este az otthonában kikérdeztem Mr Hoolockot a Nolette-ügyről.

Megkerestem a jegyzetet a telefonomon, és átküldtem Raul mobiljára. Előszedte sötétkék egyenruhája zsebéből a készüléket, és vetett egy gyors pillantást az üzenetre. Utána egyszerre rám villant a tekintete:

- Mégis, miért mászkálsz te ilyen alakok lakására késő este?!

Úgy döntöttem, jobb, ha erre nem reagálok.

- Szóba került Miss Sorbet is – folytattam inkább –, és Mr Hoolock konkrétan kimondta, hogy ha Marta Sorbet még egyszer átveri, megöli. Mindezt jó adag whisky elfogyasztása után.

- Ha erősen ittas állapotban nyilatkozott így, akkor az éppenséggel csak alátámasztja, hogy milyen közel állt az összeomláshoz.

- Ó, nem, korántsem volt annyira ittas! Persze, színjózannak sem nevezném, de simán elbeszélgettünk a Nolette-ügyről, értelmesen. Nagyon is felfogta, hogy miket mond.

- Ez akkor is csak azt igazolja, hogy közel járt ahhoz a lelkiállapothoz...

- Nem! – szakítottam félbe. – Semmiféle lelkiállapothoz nem járt közel. Teljesen megtervezetten mondta el nekem, hogy meg fogja ölni a nőjét.

- Biztos ez?

- Igen.

- Ennyire jól ismered?

Azt hiszem, ezt a kérdést inkább mellőzni kellett volna... Csak annyit feleltem egy ajakrándulással:

- Nem, de láttam rajta. Mr Hoolock nem egy idegroncs, hanem egy ravasz és számító ember. Pontosan tudta, hogy mikor és hogyan fogja megölni a szeretőjét.

- Még azt is, hogy hogyan? Frida, képtelenség...

- Akkor ezt hallgasd meg! Mr Hoolocknál egyszer ott járt az öccse, kábé két hete, és „véletlenül” kiszúrta nála Miss Sorbet tűsarkú cipőjét az előszobában. De csakis azért, mert Mr Hoolock feltűnően egy díszszobor mögé próbálta betuszkolni a lábával a cipőket. Érted? Egy díszszobor mögé! Pontosan amögé a szobor mögé, amelyikkel most agyonverte a nőt! Biztos, hogy az a szobor volt, mert amikor nála jártam, láttam, hogy a talapzaton álló fekete márványgömb áll kinn a cipős polc mellett. Még Marta Sorbet előtt is nyomatékosan felemlegette a szobrot, hogy milyen aukción vásárolta, meg ilyenek.

Raul csak hitetlenkedve bámult rám:

- De hát, miért? Miért hívta volna fel szándékosan a saját öccse figyelmét a szeretőjére, akiről máskülönben az öcs talán nem is tudna?! És arra a díszszoborra... Illetve, miért árulná el pont egy magánnyomozónak, hogy gyilkosságra készül? Az égvilágon semmilyen épeszű indokot nem látok!

- Hát, én sem, de mégis így történt.

- Frida, attól tartok, képzelődsz. Ezek csak véletlenek.

- Nem. Biztos vagyok benne, hogy előre kitervelt gyilkosság volt. Beszéltem többször mind Marta Sorbettel, mind az ügyvéddel mostanában, és az emberismeretem ezt súgja.

Raul továbbra is kétkedéssel nézett rám:

- Miért ölné meg bárki is így az alkalmi partnerét, ha van ideje előre eltervezni? Nyilván reménykedhet némi enyhítésben az ittas állapota és az érzelmi felindulás miatt, de az semmi ahhoz képest, mint ahány évre mindenképpen el fogják ítélni! Figyelj, Frida! Ott feküdt az áldozat vérében, karnyújtásnyira a holttesttől és a gyilkosság eszközétől a saját lakásában, miután öntudatlanra itta magát. Miért nem az utcán ölte meg, vagy bárhol máshol? Sosem jöttünk volna rá, hogy ő volt.

- Nem tudom, ezen még gondolkoznom kell.

- Mégis min?

- Hogy miért így ölte meg.

Raul csak a fejét csóválta:

- Biztos, hogy most kivételesen tévedsz. A gyanúsított leitta magát, megpattant benne valami, majd megölte a szeretőjét.

- Én pedig biztos vagyok benne, hogy nem. Mr Hoolock előre tudta, hogy agyon fogja verni a nőt a díszszoborral. Semmi kétség.

Egy pár pillanatig álltunk egymással szemben, farkasszemet nézve. Aztán hozzátettem:

- Fogadjunk ötezer dollárban!

- Tudom, hogy neked túlságosan fontos a pénz ahhoz, hogy ekkora összeget megkockáztass... De mégsem lehet most igazad. Egy ilyen gyilkosság nem lehet kitervelt.

Na, jó...

A pénzes megjegyzés kellőképpen felbosszantott. Vágtam egy igen kevéssé leplezett grimaszt, és elfordultam. Kellett némi önerő, hogy visszatartsak egy obszcén kézjelzést annak nyomatékosítására, hogy mi a véleményem a szövegéről, így nem pazaroltam az energiámat elköszönésre. Inkább sarkon fordulva kisiettem az irodából, nagyot csapva magam mögött az ajtón. Egyébként sem volt már keresnivalóm a rendőrségen. Elmondtam a legfontosabb észrevételeimet, abban pedig hiába reménykednék, hogy Hoolockkal beszélhetek, mert ha megpusztulok sem fogják most megengedni.

Ideje, hogy a saját módszereimmel folytassam a nyomozást.

14. fejezet: Vér

- Valahogy nem áll össze az egész – mormoltam magam elé az íróasztalomnál ülve, homlokomat gondterhelten a tenyerembe támasztva, a billentyűzetem mellé állított aranyszínű integetőmacskának címezve szavaimat. A szuvenírt Mrs Blackhawk kínai professzorától kaptam még a születésnapomra. Nem ártana, ha most hozna egy kis szerencsét.

Nem rég értem vissza a rendőrségről, és azóta non-stop a Sorbet-gyilkosságon töprengtem.

- Ami azzal a szegény tévés nővel történt? – érdeklődött asszisztensem, aki éppen ekkor hagyta abba a telefonálást. Most kérdezte sorra Mrs Nolette volt kollégáit az asszony és Dirk Jeffries „viszonyáról”. Egyelőre, meglepő módon, tényleg mindenki azt mondta, hogy valószínűleg szeretők voltak.

- Igen, az. Úgy vélem, Mr Hoolock ezt az egész véres gyilkosságot már hónapok óta terveli.

- Hónapok óta?! – visszhangozta elhűlve az öregasszony.

- Igen. Megindokolná, hogy miért nem fogott nagyobb szabású bosszútervbe, amikor Miss Sorbet hátba szúrta a műsorával. Mert ezen törte a fejét!

- Elképzelhető.

- De ha ennyi ideje volt rá, hogy kidolgozza a részleteket, hogy bírt pont ilyesmit kitalálni? Érthetetlen. – Üres tekintettel révedtem a gépem billentyűzetére.

- Biztos, hogy így akarta? Nem lehet, hogy tényleg csak berúgott, és elvesztette az irányítást a cselekedetei fölött?

- Nem tartom valószínűnek. Raul azt mondta, hogy az ügyvéd nyugodt volt a mentőautóban, amikor magához tért. Még az sem zaklatta fel, hogy a ruhája csurom vér volt, és nem vált nyugtalanná, amikor a zsaruk szembesítették a bűncselekménnyel. Ha bármilyen részlet nem stimmelt volna, ideges lett volna. De legalábbis nem fölényeskedett volna nagyképűen, hanem elkezdett volna magában agyalni rajta, hogy mit szúrhatott el.

- Akkor pontosan ezt akarta? Hogy órákon át feküdjön egy halott vérében, teljesen részegen?

- Igen, úgy tűnik.

Az öregasszony félrerakta a telefont, és hitetlenkedve nézett rám:

- Kedvesem, egyet kell értenem a rendőrkapitánnyal: képtelenség. Akármekkora gazembernek is tartjuk Hoolockot, ehhez neki sem lett volna gyomra. Valószínűbb, hogy hirtelen felindulásból gyilkolt, és az egészet nem így akarta.

- Akkor miért nem borzadt el reggel attól, hogy csupa vér, és a rendőrök a szeretője meggyilkolásáról kérdezik?

- Talán csak nem fogta fel, mi történt. Végül is, még akkor tért magához.

- Annál inkább meg kellett volna rettennie, nem? Ha nem ez volt végig a terve...

- Lelkem, ez akkor is lehetetlen. Egy ügyvédről beszélünk! Tudja jól, hogy egy ilyen bűncselekményért kérdés nélkül el fogják ítélni. Vagy szerinted van rá bármi esély, hogy felmenthetik a kirívóan ittas állapot miatt? Végül is, érvelhet azzal, hogy nem volt beszámítható a gyilkosság pillanatában...

- Hát, még ha lát is bármi reményt, bolond lenne ekkorát kockáztatni! Egy ilyen kaliberű bűncselekményre nem fog rálegyinteni egyetlen esküdtszék sem csak azért, mert a vádlott bedöntött egy csomó piát. Még súlyosbító körülményként is értékelhetik. Az is kérdés, hogy mennyire volt ittas a tényleges gyilkosság időpontjában. – Aggodalmas értetlenséggel ráztam a fejem. – És még az is itt van, hogy alapból mindenki utálja. Még a legkétbalkezesebb ügyész is megerőltetés nélkül úgy le tudná járatni a tárgyalóteremben pár tanú segítségével, hogy a bíróság vígan kimaxolja a rendelkezésére álló büntetési lehetőségeket... Kétlem, hogy ez lenne Mr Hoolock terve. Ennél sokkal egyszerűbb lett volna, ha úgy öli meg Miss Sorbetet, hogy az eset semmiképpen se legyen hozzá köthető.

- Akkor mit akar?

- Nem tudom. Olyan, mintha hiányozna egy részlet.

Ekkor erőteljes kopogás szakította félbe válaszokat kereső, tanácstalan párbeszédünket. A következő pillanatban pedig beesett az ajtón Vaughn Hoolock öccse.

Quentint még sosem láttam ilyen feldúltnak. Szögletes szemüvege félrefittyent, az arca falfehér volt, az ajka remegett. Le sem vetette átázott, esőfoltos barna kabátját, hanem odarontott hozzám, és könyörgőn megragadta az egyik kezem.

- Kérlek, Frida – tört ki belőle. – Kérlek szépen, segíts valahogy! Vaughnt letartóztatták.

- Tudom, én is azon emésztem magam. – Megpróbáltam elhúzni a kezem, hogy ne szorongassa olyan erővel, mint egy fuldokló a felé dobott mentőkötelet. Nem sikerült, Quentin visszarántotta az ujjaimat.

- Szépen kérlek... – nyöszörögte. – Vaughn ártatlan. Biztosan nem tett volna ilyet.

- Részegen sem?

- Kizárt.

Quentin arcán olyan mély meggyőződést láttam, hogy még engem is meglepett. A férfi kapkodva beszélt tovább:

- Életemben csak egyetlen egyszer láttam, hogy bármilyen agresszív vagy erőszakos dolgot csinált. És én együtt nőttem fel vele! Kétségtelen, hogy nem egy lelkiismeretes vagy jólelkű ember, és nem túlságosan érdeklik a tettei következményei. Igen, miatta vágta fel az ereit az a szegény középiskolás lány a régi ügyében, de annak idején sem akarta, hogy ez történjen. Járulékos veszteségnek tekintette, és lerázta magáról az egészet. Ez is kegyetlenség, tudom, de ennyi év alatt egyszer sem láttam, hogy szándékosan fizikailag bántalmazott volna valakit! Soha nem tenne ilyet. Soha!

- Az elején azt mondtad, hogy egyszer láttad...

Quentin kicsit magához tért kétségbeeséséből, és lesütötte a szemét:

- Hát az... más volt.

- Miért? Mi történt?

- Nem érdekes. Nem is kellett volna megemlítenem, mert semmi köze az egész borzalomhoz.

- Azért elmondhatnád. – Közben végre sikerült kiszabadítanom a kezem a szorításából, és odahúztam neki egy széket, hogy le tudjon ülni mellém.

Erőtlenül leroskadt.

- Még gyerekkorunkban történt – motyogta elködösült tekintettel. – Az apánk elég sokat ivott, már akkoriban is. Akkoriban talán még többet. És hazajött részegen, mindenbe belekötött... Szerintem állandóan verte anyát és Vaughnt is. Bár erre már nem nagyon emlékszem, mert kicsi voltam még. Csak azt tudom, hogy egyik este is őrjöngött valamin, és akkor akart adni nekem is egy hatalmas pofont. Vaughn akkor már tizennégy éves volt, és viszonylag erős. És akkor hirtelen közénk lépett, és úgy kicsavarta apa csuklóját, hogy eltört. Mondott is neki valamit, talán olyasmit, hogy ha még egyszer kezet mer emelni rám, nem ússza meg ennyivel. Apa soha többé nem mert megütni.

Quentin hangja elfulladt. Remegő kézzel lekapva a szemüvegét, zaklatottan törölgetni kezdte a kabátja ujjával. Kis szünet után folytatta:

- Szóval... szóval, Vaughn akkor is csak engem védett. És máskor tényleg nem fordult elő, hogy bárkit így bántott volna. Engem sem, soha, pedig egy kistestvér sokszor idegesítő. Ha nem volt türelme hozzám, akkor kizárt a szobájából. Sosem volt azonban agresszív. Mindig a tanulás meg a munkája érdekelte. Ha voltak is szakmai ellenfelei, azokat trükkökkel semmizte ki, nem fizikailag bántalmazta. Egyszer egy bosszantó osztálytársát is ügyeskedéssel rúgatta ki a suliból. Az sem volt túl szép, de akkor sem erőszakos módszereket választott!

Odatettem a kezem a fiatalember vállára:

- Nézd! A bátyádat nem zavarta, amikor a rendőröktől megtudta, mi történt. Kicsit sem rázta meg.

- Lehetetlen!

- Márpedig a rendőrkapitány nem hazudna ilyesmit.

- Előfordulhat, hogy csak nem vette észre, hogy titkon mennyire felkavarta Vaughnt.

- Sajnos, nem lehetséges. Sok gond van Gomez kapitány munkamódszereivel, de jó emberismerő. Látta volna a bátyádon, ha megjátssza magát.

- Nem, Frida. Kérlek, higgy nekem! Nem lehetséges, hogy Vaughnt hidegen hagyta volna, ha részegen elkövet egy ilyen szörnyűséget, és másnap erre ébred. Tudom.

- Akkor viszont józanul követte el – szúrta közbe asszisztensem a háttérből.

- Nem! Biztos, hogy nem – bizonygatta Quentin. – Vaughn nem ilyen, nem egy erőszakos gyilkos.

- Az sem érdekelte, hogy egy kislány felvágta miatta az ereit egykor – emlegette fel az esetet ismét Mrs Blackhawk.

- Jó, de azt az egész ügyet elhárította magától – vetette ellen Quentin meggyőződéssel. – Nem tekintette magát felelősnek. Igen, tudom, egy gátlástalan szemétláda, és engem is máig kísért, ahogy csak a vállát vonogatta arra a szegény lányra, de akkor sem kívánta a halálát!

- Fridára is ráuszított egy bűnözőt, hogy gázolja el a kocsijával – folytatta az asszisztensem a felsorolást. – Lásd be, fiam, elfogult vagy. A bátyád, sajnos, minden valószínűség szerint egy gyilkos.

- Szerintem, Vaughn csak annyit mondott a bűnözőnek, hogy ijesszen rá Fridára – tiltakozott tovább Quentin. – Nem akarta, hogy vérfürdő legyen belőle... Könyörgöm, Frida, segíts! Nem tudom, mit lehetne tenni, de te vagy az utolsó reményem.

Egy kis időre csöndbe burkolóztunk, aztán friss lendülettel összekaptam magam, és a mobilomat kezdtem keresni az asztalon. Közben újult energiával kijelentettem:

- Quentin, beszélnem kell a barátnőddel!

*

Quentin barátnője, aki egykor középiskolai osztálytársam is volt, és máig elég jóban voltunk, Patricia Elmont névre hallgatott. Mivel a helyi kórboncnok asszisztenseként dolgozott, nyilván tudna nekem segíteni pár infóval a Sorbet-ügyben. Így hát, leegyeztettem Pattyvel egy találkozót közvetlen munkaidő utánra.

Beültünk a kedvenc bárunkba.

Patty testhez álló, sötét kosztümben és hozzáillő magas sarkú szandálban sétált be. Rövidre vágott, fekete haját a füle mögé simítva hordta.

- Figyelj, Frida, kicsempésztem neked egy rakás helyszínelői fotót, de sietnünk kell! – súgta, ahogy leült mellém az asztalhoz. – Egyébként nem csinálnék ilyet, de Quentin kedvéért... Viszont nincs sok időnk, mert a doki bármelyik percben észreveheti a hiányt. Még benn tötyög az oldalsó laborban egy új mikroszkóp összecsavarozásával. Vissza kell vinnem a képeket, amilyen gyorsan csak lehet.

- Persze, sietek – igyekeztem megnyugtatni, és elő is kaptam a telómat, hogy lefotózhassam a Patty által hozott anyagokat.

Az asztal alatt, óvatosan kihúzott a táskájából egy rakás kinyomtatott digitális képet, és lopva odamutatta nekem egyesével, hogy fényképet készíthessek. Felvillantott egy sor fotót a holttest elhelyezkedéséről, aztán előkerültek a kórbonctani képek a sérülésekről. Nem vettem most semmit szemügyre, csak villámsebességgel fotózgattam.

- Oké, kész – súgtam, amikor a végére értünk.

Patty visszasöpörve a táskájába a képeket, felpattant az asztaltól:

- Mindjárt jövök. Rendelj addig egy kör martinit!

- Inkább egy mojitót, jó? – javasoltam. – Egy banyát nem rég néztem végig körülbelül ezerszer egy újra meg újra lejátszott videófelvételen, ahogy martinit iszik.

- Nekem mindegy, csak kérj, légyszi, egy italt, amíg ezt visszaviszem! – És már ki is surrant a bárból.

Így tettem, és odamentem a pulthoz hozni egy normál meg egy alkoholmentes mojito koktélt. Elvből nem iszom alkoholt munka közben, ezért a magam részéről maradtam a lájtos verziónál.

Patty visszaért, sietősen kopogó léptekkel, és leült újra az asztalunkhoz.

- Huh, mázli – fújtatott. – A doki véletlenül leejtett egy mikroszkóplencsét, és annyira kiakadt rajta, hogy fel sem tűnt neki, ahogy az orra előtt visszacsúsztattam a helyükre a képeket. Idegbeteg tuskó.

Patty nem bírja a főnökét. Quentin előtt volt egy kósza viszonya a doktorral, és nem végződött túl szépen, miután kiderült, hogy a dokinak titokban menyasszonya van. És még ő szidta az összes szakmai ismerőse előtt Pattyt, egy hisztis libának beállítva a lányt. Azóta, érthető okokból, nem túl rózsás a munkakapcsolatuk.

- Figyelj, durva ez a gyilkosság! – Patty még mindig zihált, kifulladva, de már rá is terelte a szót a Sorbet-ügyre. – Szegény Quentin! Így is folyton emésztette magát a bátyja miatt, és most... Annyira szörnyű! Úgy segítenék valahogyan! Ráadásul lelkifurdalásom van, mert mindig próbáltam nyugtatni, hogy szerintem ne aggódjon. Elbagatellizáltam az egészet, pedig említette, hogy attól tart, a bátyja egyre többet iszik, és hogy már teljesen kikészül...

- Akkor én mit szóljak? – Beletúrtam a hajamba, és eltakartam az arcomat a karommal. – Én képes voltam Miss Sorbetet kioktatni Dalton mamával kapcsolatban, miközben ő próbálta nekem elmondani, hogy Vaughn Hoolock bántani fogja... Talán én voltam az egyetlen ember, akinek jelezte, hogy baj van, és ennyit bírtam kinyögni! Mert azt hittem, ezzel tudnék segíteni.

- Olyan rossz! – Patty együttérzően megölelt. – De hát, nem tudhattuk, hogy mi fog történni.

- Az a baj, hogy én egy magánnyomozó vagyok!

Egy kicsit pihentettem a fejem a barátnőm vállán, aztán vettem egy nagy levegőt. Kiegyenesedtem:

- Rendben, elég az önostorozásból, úgysem segít senkin. Inkább lássuk a munkát! Volt bármilyen furcsaság az áldozat sérüléseivel kapcsolatban?

Pattyt meghökkentette a gyors váltás, de ő is rendezte sorait mojitót kortyolgatva:

- Egyértelműen a díszszobor a gyilkos fegyver. Beleillik minden ütésnyomba. Ezzel kapcsolatban nem tudnék szokatlan jellemzőket kiemelni. Volt viszont egy olyan sérülés, amelynek az eredetére nem tudtunk rájönni a dokival. Egy vágás a nő alkarján. Jó arasznyi, egyenes. Kicsi és éles tárgy okozhatta, de nem találtak a helyszínelők semmi ilyesmit a helyszínen. Megmutatom a telódon.

Odaadtam a készüléket, hogy válassza ki a képek közül a vágást, mert nem akartam egy halott ismerősöm összes hátborzongató sérülését végigbogarászni, ha nem muszáj.

Igaz, azt sem állítanám, hogy az volt minden vágyam, hogy a nagy, mély vágást nézegessem Marta Sorbet hófehér alkarján. A munkámra való tekintettel viszont erőt vettem magamon, és szemügyre vettem a sebet, amikor Patty megtalálta a megfelelő fotót.

- Elég csúnya – hőköltem hátra. - Lehetséges, hogy korábban vágta meg valami?

- Nem. Friss seb volt, közvetlenül a halála előtt keletkezhetett.

- Mi okozhatta?

- Sejtelmem sincs. Csak azon a részen volt vér a lakásban, ahol a szoborra és a holttestre rátaláltak, de ott meg nem került elő éles tárgy.

- A szobor nem vághatta meg?

- Néztük a dokival, de nincs rajta ennyire hegyes vagy éles rész. Talán dulakodtak Quentin bátyjával.

- Volt ennek bármi más nyoma?

- Igen. Egy kis karmolás Quentin bátyjának az alkarján az áldozattól. Azonban nem egy túl mély karmolásról van szó. Kétlem, hogy komoly küzdelemre utalna.

- Akkor mi lehet a vágás Marta Sorbet karján?

- Nem tudom. Quentin bátyjának a ruházatán volt egy nyakkendőtű; holnap azt vizsgáljuk majd meg, hogy okozhatta-e bármilyen módon a vágást.

- Egy nyakkendőtű? Kizárt.

- Tényleg nem túl valószínű, de semmi más nem lehet.

- Akkor lehet, hogy hiányzik valami a helyszínről?

- Lehet.

Odafordultam az alkoholmentes koktélomhoz, hogy igyak egy kortyot. Amikor újra megszólaltam, már mást kérdeztem:

- Hogyan érte az áldozatot az első ütés?

- A helyszínelők még dolgoznak a vérnyomok elemzésén, de az első kiértékelésük alapján azt mondanám, hogy az áldozat már alapból a padlón ült vagy térdelt, amikor hátulról egy erős ütést mértek a fejére a szoborral.

- Mi?! – ugrott fel a szemöldököm. – Miért tett volna ilyet Marta Sorbet? Mit keresett volna a padlón Vaughn Hoolock előszobájában? Ő is részeg volt?

- Nem. Nem volt kimutatható alkohol jelenléte a vérében.

- Akkor miért térdelt ott?

- Nem tudom, Frida, ennek lehet egy pár oka...

- Hát, nekem azért elég fura.

Patty célzatos pillantását látva folytattam:

- Oké, tegyük fel, hogy mondjuk, ott enyelegnek, pont az előszoba padlóján. Bár ez nem kifejezetten logikus helyszín egy jól berendezett luxuslakásban, de mindegy, tételezzük fel, hogy mégis. Amikor Miss Sorbet nem számít rá, és gyanútlanul elfordul, Vaughn Hoolock mér rá egy erős ütést a márványszoborral. Aztán megüti még jó párszor, és kész, Miss Sorbet halott.

- Igen, ez a legvalószínűbb, hogy így történt.

- Akkor viszont mikor és hogyan sérült meg a nő karja? Mi az a vágás? Nem illik a képbe.

- Mi sem értjük a dokival.

- Egyáltalán, mikor kezdett el dulakodni az ügyvéddel, ha nem számított a támadásra?

- Lehet, hogy az a kis karmolás Quentin bátyjának a kezén nem egy küzdelemből származik, hanem csak úgy az előzmények során keletkezett...

- Az áldozaton lévő vágás viszont nem tréfadolog. Rendkívül fájdalmasnak tűnik – idéztem fel, elmerengve kavargatva a jegeket a szívószálammal a pohárban. – Biztos, hogy nem csak egy kis etyepetye következménye.

- Nehéz bármit is megállapítani, mert csupa vér a padló. A vérfröccsenések alapján annyi tuti, hogy az áldozat nem álló helyzetben volt, amikor az ütés érte.

- És hátulról érte, tehát nem számított rá.

- Igen.

- Ráadásul teljesen fel voltak öltözve – dünnyögtem magam elé, egy újabb céltalan körre küldve a jégkockákat. – Persze, ez nem zárja ki, hogy Miss Sorbet a padlón kötött ki, de azért rontja az előbb felvázolt elmélet valószínűségét.

- Igen, az öltözékük hiánytalan volt. Csak az áldozat prémkabátja lógott a fogason.

- Volt rajtuk cipő?

- Igen.

- Pedig egy netes cikk azt írta ma délután, hogy a portás éjfél előtt látta őket felmenni a lakásba. A gyilkosság viszont már hajnalban történt, nem?

- Hajnali háromkor.

- Az előszobai szexjelenet hogy’ jön össze azzal, hogy már órák óta a lakásban voltak rendesen felöltözve? Hogyan kerültek vissza az előszobába? És miért volt rajtuk utcai cipő?

- Nem biztos, hogy van bármilyen észszerű oka.

- Szerintem, rossz az elmélet. – Tovább törtem a fejem, a szívószálat forgatva. - B verzió: Marta Sorbet távozni készül, letérdel felvenni a cipőjét, és Vaughn Hoolock ekkor öli meg. Elképzelhető, de Miss Sorbet cipője ott van rajta, hiánytalanul becsatolva. Ha már nem volt elfoglalva a csattal, miért nem látta a készülő támadást?

- Lehet, hogy nem a cipőjét csatolta, hanem leejtett valamit?

- Oké, C verzió. Leejt valamit, és felveszi. Ekkor Vaughn Hoolock megöli, amíg a nő a padlón térdel.

Odavettem magam elé ismét a helyszínelői fotókat a holttest elhelyezkedéséről és a halottnál talált tárgyakról.

- Volt rajta egy igazgyöngy nyaklánc, egy arany fülbevaló és egy arany karkötő – soroltam a képek alapján. – Ezekből ejthetett le valamit, mert a táskája távol volt tőle, a cipős polc legtetején. Az abban talált cuccok nem igazán lehettek nála a gyilkosság pillanatában.

Megnéztem közelebbről a nyakláncot, a fülbevalót és a karkötőt is a fényképeken. Egyik sem tűnt nyagdának vagy annyira lazának, hogy indokoltnak tűnjön a lehullásuk.

- Nehéz elképzelni, hogy leesett bármelyik – szögeztem le. – Plusz, rajta voltak az áldozaton a halálakor. Lett volna ideje még gondosan visszavenni egy elejtett ékszert?

- Nem tűnik életszerűnek, hogy azt is a padlón kúszva-mászva csinálta volna – értett egyet a kétségeimmel Patty.

- Egyébként is, Vaughn Hoolock szobra pont Miss Sorbet mellett állt, amikor én láttam pár napja – jegyeztem meg még tanácstalanabbul. - Ott, ahol a nő elvileg letérdelt. Mr Hoolock hogyan vette volna fel észrevétlenül a szobrot a lesújtáshoz?

- Talán az áldozat pont azért térdelt le, hogy megnézze a szobrot? És Quentin bátyja úgy tett, mintha a szoborról magyarázna, miközben felemelte?

- Ez lesz a D verzió, de ez sem túl valószínű. Miss Sorbetet egy kicsit sem érdekelte a szobor, maga mondta nekem korábban. Miért akarta volna szemrevételezni? Ráadásul, hátat fordított a gyilkosnak. Ha Mr Hoolock ott mutogatta volna neki a szobrot a levegőben, csak nem fordul el... Meg mit csinálna még mindig a padlón, ha a szobor már nincs ott?

- Oké, Frida, belátom, tényleg nem áll össze. Lehet, hogy Quentin bátyja egyszerűen letaszította a földre, mielőtt megütötte a szoborral?

- És gondolod, hogy Miss Sorbet ezek után simán hátat fordított neki gyanútlanul? Miután Mr Hoolock a padlóra lökte?

- Nem, de talán próbált felkászálódni.

- Háttal a támadójának?!

- Az ajtó felé akart menekülni...

Legyintettem a felvetésre:

- Áh, Marta Sorbet nem egy menekülős típus. Simán megvédte volna magát, ha számít egy támadásra.

- Akkor nincs több ötletem.

- Nekem még van két tippem, de pillanatnyilag mindkettő túl nagy képtelenségnek tűnik ahhoz, hogy megosszam.

Csendben iszogattunk pár kortyot.

- Jaj, Frida, ez az egész ügy zavaros! – Patty hangja megremegett. – Szegény Quentin úgy ki van bukva... És fogalmam sincs, mit mondhatnék neki. Hogyan segíthetnék...

- Próbálj megértő lenni vele! Mást nem tehetsz.

Csak ennyit tudtam felelni, aztán a gondolataimba merülve bámultam az italom felszínét.

15. fejezet: A viszony

- Volt egy vágás a karján – ismételtem el a részletet félhangosan vagy hatvanadjára. Már éjszaka is kábé ötvenszer előadtam a háziállataimnak, egy terráriumnyi achátcsigának és a három csincsillámnak, és amióta reggel beértem az irodába, Mrs Blackhawkot boldogítottam tovább. – Volt egy csúnya, mély vágás...

- Aranyom, még mindig a Sorbet-ügyön tépelődsz? – szólt rám ekkor az idős nő fejcsóválva. - Pedig egyértelműnek tűnik. Megölte az ügyvéd, és kész. Így is, úgy is a börtönben fog megposhadni, akár előre kitervelten tette, akár érzelmi felindulásból. A Nolette-ügy ellenben sokkal zavarosabb. Nem arra kellene koncentrálni?

- Akkor mondja meg, mi volt az a vágás Miss Sorbet karján!

- Még az is lehet, hogy csak véletlen. Lényegtelen baleset volt nem sokkal a gyilkosság előtt.

Kapkodva kikerestem a telómon a fotót a sérülésről, és odaindultam vele Mrs Blackhawk asztalához:

- Nézze meg! Nem csak egy kis karcolás. Egy ilyen vágással én rögtön futnék az ügyeletre, hogy összevarrják, de először is jó alaposan bekötném. És semmi jele, hogy megpróbálták volna ellátni!

- Ide ne hozd azt a képet! – fordította el az asszisztensem a fejét.

- Jól van, na, de akkor is higgye el, hogy ez nem tréfa! – Leengedve a telót, visszabattyogtam a helyemre. – Ön mit csinálna, ha megvágnák a karját? Az előszobapadlón térdelne, hátat fordítva a lakásban tartózkodó másik személynek?

- Leejtett valamit, és azért térdelt le, mert meg akarta keresni. Mondjuk, a kulcsot – ötletelt az öregasszony, valószínűleg, hogy leállítsa végre a témát. – Menekülni próbált, és kiesett a kezéből a kulcs. Lehetséges, nem? Valami ilyesmi történt abban a szörnyű modern filmben is, amit pár napja este néztem elalvás előtt. Elég nyomasztó rémálmaim lettek tőle. Abban volt egy jelenet, ahogy egy szegény kislány megpróbált kijutni a pszichopata házából, de annyira remegett a keze, hogy elejtette a kulcsot...

- A kulcs fel volt akasztva a zár mellé, láttam a fényképeken.

- Biztosan Vaughn Hoolock tette oda, a gyilkosság után.

- Akkor a kulcs is véres lenne – vetettem ellen. – Minden véres lett, amit Mr Hoolock összefogdosott az előszobában. A whiskys üveg és a szobor is. A kulcs nem az. Egyébként is, miért bajlódott volna azzal Mr Hoolock, hogy megtisztítsa a kulcsot, és a helyére tegye?

- Nem tudom. Részeg volt, nem gondolkozott.

- Nem. Hagyjuk a kulcsot! Szerintem, semmi köze ahhoz, ami történt.

Mrs Blackhawk megpróbálkozott egy újabb tippel:

- Akkor a tévés nő egy újabb vágás elől akart kitérni, és azért húzódott le a padlóra.

- Milyen vágás elől?

- Hát, egy olyan elől, mint ami a karján van.

- És az első hogyan keletkezett?

- Hoolock megvágta valamivel.

- Elvileg nem volt semmilyen éles tárgy azon a részen, ahol a vérnyomok láthatóak. És ha Miss Sorbetnek volt ideje menekülni a vágás után, akkor miért nem kiáltott segítségért? A szomszédok meghallották volna. Meg miért nincsenek látványosabb dulakodásra utaló nyomok? Nem is próbálta magát rendesen védeni?

- Próbálta, de túl késő volt, mert Hoolock leütötte a szoborral. Ennyi.

Hátradöntöttem a fejem a székem támlájára, és egy darabig behunyt szemmel elmélkedtem. Aztán összekaptam magam, és felkászálódtam.

- Meg kellene néznem a lakást – jelentettem be.

- Hoolock lakását?

- Igen.

- Azt nem zárták le a rendőrök gyilkossági helyszínként?

- Dehogynem.

Vetettem egy nyomatékos pillantást Mrs Blackhawkra, aki egyből megértette a kimondatlan üzenetet, és szedelőzködni kezdett. A vállára terítette horgolt kendőjét, amíg én előkerestem egy betörőkulcsot a fiókjaimból.

*

- Jaj, drága fiam, úgy kifulladtam a lépcsőzésben! – pihegte Mrs Blackhawk a mellkasa drámai ütögetésével a Hoolock-lakás ajtajában posztoló rendőrnek. A portást már sikerült elkerülnünk egy csengő-beragasztási trükkel, és most különváltunk a folytatáshoz. – Tudna segíteni egy kicsit? Csak az ötödik emeletre kellene felmennünk. Sajnos, a liftet nem tudom használni a klausztrofóbiám miatt...

- Persze, hölgyem, semmi gond. – A rendőr belekarolt a szomszédasszonyomba, és elvezette a lépcső felé, féltéssel figyelve minden léptét.

Én megvártam a kanyarban lapulva, amíg eltűnnek a lépcsőn, majd egyből odasurrantam a lezárt lakás ajtajához. Gumikesztyűt húztam. Félrerángattam a rendőrségi szalagot, és kinyitottam a zárat a betörőszerszámmal. Szerencsére, nem volt vészes a feladat, mert a biztonsági zárat nem fordították rá, így egyből bejutottam.

Az előszobában vennem kellett egy nagy levegőt, és próbáltam nem nézni túl hosszan a gyilkosság miatt csupa vér tárgyakra. Átegyensúlyoztam a padlószőnyegen a vérfoltok nyomai fölött úgy, hogy a lehető legkevésbé kelljen hozzájuk érnem a cipőm talpával.

Utána a nappaliban kezdtem nézelődni. Minden úgy volt, ahogyan az emlékeimből rémlett. Nem láttam semmi furcsát, kirívót vagy elgondolkodtatót. Mindenesetre azért körbejártam, és amit lehetett, szemügyre vettem.

Kimentem az erkélyre is. Semmi különös. A legközelebbi számottevő épületelem a tűzlétra volt, de az is vagy húsz láb mélységben. Visszatértem a lakás belsejébe.

Utána a konyhában vettem sorra a késeket és egyéb hegyes-éles konyhai eszközöket. Hátha valahogy itt vágta meg valami Marta Sorbetet. Ez viszont teljes képtelenségnek tűnt, mert sehol egy csepp vér nyomát sem láttam. Lehetetlen, hogy ki tudott volna menni az előszobáig anélkül, hogy lecsöppent volna legalább egy icipici vér a köztes helyiségek padlószőnyegére. A padlószőnyegekből pedig nem is lehetett volna nyomtalanul kiszedni. Nem. A vágásnak az előszobában kellett keletkeznie. Más nem lehetséges.

Kimentem újra az előszobába, és kénytelen-kelletlen az ottani holmik szemügyre vételével folytattam, bár a vérnyomok közelségének nem különösebben örültem. Megálltam, és próbáltam a berendezési tárgyakat bámulva kisütni valamit, amíg meg nem rezdült a telefonom. Az asszisztensem jelzett, hogy a rendőr visszafelé indul az ötödik emeletről.

Így hát, kapkodva kisurrantam a lakásból, visszazártam magam mögött az ajtót, és amennyire lehetett, helyre lökdöstem a jelzőszalagot. Mire nyílt a liftajtó, és felbukkant a zsaru, már lefelé iszkoltam a lépcsőn.

*

- Találtál érdemlegeset? – kérdezett rá asszisztensem, amikor már az autóban ültünk.

- Sajnos, nem. Még mindig úgy érzem, mintha valamilyen részlet hiányozna. – Elindítottam a járművet, és közben egy darabig a vezetésre koncentráltam, csak utána szólaltam meg újra: - Ideje visszanyergelni a Nolette-ügyre, mert a Sorbet-üggyel most úgy érzem, hogy elakadtam, és nem látom át, mi segíthetne. Kikérdezhetném a szomszédot, aki kihívta a rendőrséget a vér láttán, de kétlem, hogy hasznos új infóval szolgálhatna. Szemtanúk pedig nincsenek. A portás látta, hogy éjfél felé felmentek együtt a lakáshoz, de ennyi. Ezzel sem tudunk semmit kezdeni. Beszéljünk inkább a volt kollégák véleményéről! Mit meséltek Hilda Nolette és Dirk Jeffries viszonyáról?

- Úgy tűnik, hogy tényleg szeretők voltak.

- Áh, biztosan nem!

- Az egyik takarító látta őket csókolózni.

- Micsoda?! – Nagyot kellett fékeznem, mert majdnem beleszaladtam az előttem araszoló sofőrbe a váratlan döbbenet hatására. – Csókolóztak?

- Sikerült személyesen is beszélnem a takarítóval telefonon keresztül, és elmondta, hogy egyik este benyitott Jeffries irodájába, mert azt hitte, már senki sincs ott, és azt látta, hogy éppen megcsókolja Mrs Nolette-et.

- Ó, te jó ég! – nyögtem elborzadva, ugyanis a kelleténél élénkebben sikerült elképzelnem a jelenetet. – Ez elég... sokkoló. Mármint, persze, néha kifürkészhetetlenek az emberi kapcsolatok, és hogy két ember miért vonzódik egymáshoz, de azért...

- Kedvesem, én sem akartam elhinni. Még rá is kérdeztem, hogy biztosan jól látta-e, de bizonygatta, hogy premier plánban elé tárult a jelenet, ahogy benyitott.

- Nem lehet, hogy csak egy baráti ölelés volt?

- Azt mondta, hogy rendes csók volt, szájra.

- Oké, hát ez... – Nagyot nyeltem. – Nem is tudom, mit mondjak. Lehetséges, hogy kezdenek megkopni a nyomozói képességeim?

- Miért gondolod?

- Mert úgy tűnik, mostanában minden következtetésem téves. Kezdek elbizonytalanodni...

- Ugyan már, bogaram! – Mrs Blackhawk a vállamra tette ráncos, öreg kezét. – Bízz magadban! Te vagy a legjobb nyomozó, akit csak ismerek.

Igyekeztem erőt meríteni a szavaiból. Nem sűrűn fordul elő, hogy az asszisztensem ilyesmiket mondjon, szóval, nyilván megérezte, hogy most tényleg szükségem van a biztatásra.

*

Miután visszavittem az irodába Mrs Blackhawkot, elkanyarodtam, hogy újból meglátogassam a kivitelező céget. Akármilyen elfoglalt legyen is Jeffries, muszáj még egyszer megkérdeznem a Mrs Nolette-hez fűződő kapcsolatáról. Valami nem stimmel itt.

Jeffries ezúttal alaposan megváratott; majdnem két óra hosszán keresztül voltam kénytelen üldögélni az egyik iroda előtti széken. Jobb híján, a telefonomon olvasgattam a jegyzeteimet és a Sorbet-gyilkossággal kapcsolatban gombamód szaporodó netes híreket. Próbáltam a nyomozásaimra koncentrálni, de nem volt egyszerű, mert fel-alá rohangáltak a különböző titkárnők, építésvezetők és beszállítók az irodák között.

Már-már azon gondolkoztam, hogy felkelek és hazamegyek, mert semmi értelme itt porosodnom, amikor Dirk Jeffries végre felbukkant. Ahogy odaért mellém, megpróbálta átkarolni a vállamat, de úgy fordultam, hogy ne tudja kivitelezni a gesztust.

- Nem számítottam rá, hogy egymás után két nap is meglátogatsz. – Annyira kihúzta magát, hogy komolyan aggódni kezdtem a sörhasán befeszülő ing gombjainak épségéért. – Ennyi pénzük van a falusi rendőröknek felesleges üzemanyagra, hogy ide-oda kocsizgassanak? Erre megy el a hozzám hasonló becsületes adófizetők pénze?

- Beszélnünk kellene még egyszer a Nolette-ügyről. – Inkább nem reagáltam a hőzöngésére, amiről egyébként nehéz volt eldönteni, hogy viccnek szánta, vagy komolyan gondolta, de mindkettőnek elég gáz volt.

- Mindjárt gondoltam. És, mit akarsz még Hildáról kérdezni?

Egyszerű nyíltsággal nekiszegeztem:

- A szeretője volt?

- Ugyan, kislány! Hová gondolsz! – Jeffries jó nagyot legyintett.

- Mindenki ezt beszélte annak idején.

- Ostoba pletyka. Szemenszedett hazugság.

- Egy korábban itt dolgozó takarító látta Önöket csókolózni.

- Ugyan már! Ezeknek a latinóknak egy szavát sem kell elhinni!

- Arra gondol, hogy az illető nem tudta megállapítani, hogy egy csókot lát-e?

- Nem, nem arra. – Jeffries még közelebb lépett hozzám, és cinkosan hunyorított egyet. - Eszem ágában sincs rosszindulatúnak lenni, de tudod, milyenek ezek. Biztosan azt hitte, kap egy kis aprót, ha mesél neked egy szaftos hamis sztorit...

- Telefonon beszéltünk vele – utasítottam el a felvetést tömörséggel.

- Hát, akkor meg kiszínezett egy homályos emléket. Nem láthatott ilyesmit, mert sosem történt még csak hasonló sem.

- Akkor Ön honnan tudja, hogy melyik takarítóról van szó?

- Már hogyan tudnám? Fogalmam sincs...

- Akkor miért mondta rá, hogy latinó?

A férfi nagy vehemenciával rám mutatott húsos ujjával:

- Te magad említetted! Azt mondtad, hogy egy mexikói takarítóról van szó.

- Nem, nem mondtam. – Hátrébb léptem, hogy ne bökdössön a mondandója nyomatékosításaképpen.

- Dehogyisnem. Emlékszem rá.

- Nem mondtam ilyet.

- De, bizony. Máskülönben honnan venném?

Álltam a tekintetét, úgy feleltem:

- Azért tudta, hogy melyik takarítóról van szó, mert emlékszik az esetre. És ez csak akkor lehetséges, ha tényleg megtörtént a csók. Nos, tehát, szeretők voltak?

Jeffries abbahagyta a hadonászást, látva, hogy nem sikerült vele meghunyászkodásra késztetnie. Egy darabig összehúzott szemmel méregetett, majd látványosan módosított álláspontján, és derűs egykedvűséggel kimondta:

- Jól van, hát, igen, előfordult, hogy Hildával néha... kettyintettünk egyet.

- Mrs Nolette lefeküdt Önnel?!

- Nem kell ezen ennyire megbotránkozni. Nem mindenki olyan prűd, mint te.

- Aha. Szóval, Mrs Nolette-et egy laza, kalandvágyó nőként jellemezné?

Jeffries arcára ráfagyott a kedélyeskedő mosoly.

- Na, ezt azért így nem mondanám – ismerte el. – De hát, biztosan nem tudott ellenállni a kisugárzásomnak.

- Aligha valószínű.

- Pedig pontosan így volt. Végképp nem értem viszont, hogy ennek mi köze az öngyilkosságához. Garantálom, kislány, hogy egyetlen nő sem fog leugrani egy épület tetejéről azért, mert több mint tíz évvel ezelőtt velem töltött egy-két éjszakát.

Inkább megtartottam magamnak a kikívánkozó választ, és csak annyit mondtam:

- Tehát, viszonyuk volt. A házastársaik tudtak erről?

- Hilda férje biztosan nem. Az akkori feleségem meg, nem hiszem, hogy törődött vele. Az egész nem volt nagy ügy. Nem tudom, miért firtatod.

- Miért nem árulta el egyből?

- Nem ezzel akartam kezdeni, és egyébként sem sok közöd van hozzá.

Nyilvánvaló volt, hogy összevissza hazudik, de nem feszélyezte. Én is zavartalanul folytattam a kérdezést:

- Ezért látogatta a börtönben? Mert szeretők voltak?

- Igen.

- Amikor kiszabadult, nem akarták kicsit feleleveníteni a régi ismeretséget?

- Megmondtam, hogy nem találkoztam Hildával a börtön után.

- Miért nem?

Jeffriest némileg meglepte a visszakérdezés.

- Nem tartottam rá igényt. – Nagyot húzott a kitömött zakó által szélesebbnek mutatott vállán. – Nem volt már egy fiatal, hamvas teremtés, mit ne mondjak...

- A börtön előtt az volt?

Jeffries egyre látványosabban kezdett belesülni az érvelésébe, azonban továbbra sem zavartatta magát, csak nagyot kacagott:

- Nem állítanám, hogy a legkitűnőbb választásom volt, de elvoltam vele.

- Hogyan kezdődött a viszonyuk?

- Ahogyan az ilyesmi kezdődik... Mint általában az irodai történetek. Kicsit szemezgettünk, aztán egyik este bennmaradt túlórázni. Csak ketten voltunk az épületben, úgyhogy gyorsan kialakult a helyzet. További részletekre is szükséged van?

- Nem, köszönöm. Hordott Mrs Nolette bármiféle testékszert?

Jeffries felvonta ritkás szemöldökét a váratlan kérdés hallatán, de aztán beugorhatott neki valami, mert közölte:

- Igen, egy nyelvpiercinget.

- Tessék?!

- Ritkán tette be, általában a táskájában hordta, úgyhogy senki nem tudott róla. Nekem is csak sokára árulta el. Valami hóbort volt.

- Hogyan történt az omlási baleset?

A témaváltás olyannyira kizökkentette Jeffriest, hogy egy darabig szóhoz sem jutott.

- Olvasd el a sajtóban! – mondta végül. – Annak idején minden lap erről cikkezett.

- Nincs más, amit el szeretne mesélni?

- Nincs.

- Akkor nem tartom fel tovább.

- Csak ennyit akartál megkérdezni? Ezért kellett pazarolnod a falusi rendőrség benzinpénzét?

- Mint mondtam, magánnyomozó vagyok...

- Akkor meg pláne nem kellene a rendőrség pénzét tékozolnod!

- A vállalkozásom önálló költségvetéssel működik.

- Ugyan! Tudom én, hogyan mennek az ilyen dolgok!

Ez volt az a pont, amikor úgy döntöttem, hogy részemről véget ért a társalgás. Búcsút intve Jeffriesnek, szapora léptekkel elsiettem a lift irányába.

*

- Nos, sikerült? Megtudtad, milyen viszony volt köztük? – kíváncsiskodott az asszisztensem, ahogy visszaértem az irodába, és ledobtam magam az íróasztalomhoz. Úgy átfagyasztott az őszvégi hideg szél, hogy még benn, a jól fűtött helyiségben is fázósan összébb húztam magamon rózsaszín bolyhos pulcsimat.

- Nem tuti. Csak egy biztos: Ez a Mr Jeffries felettébb bizarr dolgokat mesélt Mrs Nolette-ről.

Bekapcsoltam az asztali gépemet egy gombnyomással, hogy hozzáfoghassak a jegyzeteim összefésüléséhez, és közben igyekeztem nem túl erősen rágondolni a nyelvpiercinges adalékra.

16. fejezet: A szálloda

- Mit szólnak ehhez a színes hippi-kendőhöz? – Felmutattam egy virágmintás fejkendőt az asszisztensem és Bill felé.

Miután a Jeffries meglátogatása utáni estét azzal töltöttem, hogy a kivitelező cégről olvastam szakmai fórumokon, majd egész éjjel a szállodakamerák felvételeit bogarásztam a Nolette-gyilkosságot megelőző és követő napokról, másnap reggelre már zúgott a fejem. Az éjszaka folyamán belőtyöltem vagy fél liter kávét, de az sem sokat segített, így hát, úgy döntöttem, hogy kimegyek terepre. Billnek elmaradtak a délelőtti egyetemi órái, és vállalta, hogy bejuttat feltűnésmentesen a Caviarba. Kellett viszont egy megfelelő hajkendő az álcámhoz, ezért azt keresgéltem.

Hazaugrottam reggel a teljes kendő- és sapkakészletemért, és most abból válogattam az irodában a nemrég beérkezett Mrs Blackhawk és Bill előtt.

- Még mindig jobb, mint a kalózos – epéskedett az öregasszony.

- Jól van, na, a kalózkendőt az egyik öcsémnek varrtam Halloweenre kiskorában, azért olyan béna. – Közben meglóbáltam egy ezüstszínű baseballsapkát. – Ez? Talán be bírnám alá tömni az összes hajamat.

- Nekem tetszett az előző színes kendő – biztatott Bill. – A húgomra emlékeztet, ő lógott egy időben hippikkel.

- Szuper, akkor egy szavazat a hippisre! – foglaltam össze. – Más vélemény?

- Nekem mindegy, csak ne azt az igénytelen fércmunka kalózosat... – dörmögte az asszisztensem.

Lecsaptam a virágos, tarka kendőre, és felmutattam:

- Rendben, akkor győzött a hippis. Egy perc, és felteszem, utána mehetünk.

Úgy igazítottam a kendőt, hogy minden hajszálamat eltakarja, majd csatlakoztam Billhez.

Már a srác kocsijában ültünk, amikor a terv részleteit kezdtük csiszolni. Lényegében annyiból állt, hogy előadjuk, hogy Bill csaja vagyok, felvisz a szobájába, és közben körbenézek kicsit.

- Lehetőleg azért ne csókoljon meg! – javasoltam. – Bármennyire is kellene a hitelességhez. Csak azért mondom, mert a nyomozás új keletű fejleményei meggyőztek, hogy az ilyesmit külön ki kell hangsúlyozni...

- Arra a Jeffriesre gondol?

- Igen, persze, meg Mrs Nolette furcsán indiszkrét lesmárolására a takarítószemélyzet szeme láttára.

- Nyugi, nem készültem ilyesmire, nem vagyok akkora tirpák, hogy egy álca kedvéért az akarata ellenére csókolgassak valakit. De Önnek egyébként sincs férje meg gyereke, szóval Jeffries szintjét, ha akarnám, sem tudnám megugrani.

- Hát, azt valóban elég nehéz lenne.

Közben feltettem még egy nagy lencséjű napszemüveget is – a kinti szürke, fényszegény idő ellenére –, és így már biztos voltam benne, hogy még ha valaki ismer is a médiából, nem fog tudni beazonosítani.

- Ön mit csinálna, ha keletkezne egy viszonylag nagy és mély vágás a karján? – váltottam témát.

- Valószínűleg rögtön rászorítanék egy rongyot – mondta rá Bill habozás nélkül. – Egyszer, amikor gyerekkoromban az édesapám szerelő műhelyében segédkeztem, kipattant egy rugó, és végighasította apa karját. Az volt az első dolgunk, hogy bekötöttük. Közben, persze, mentőt is hívtunk. Sajnos, még így is elég véres lett a javított kocsi kárpitozása. Saját költségen ki kellett cserélnünk, és nem kis veszteséget jelentett.

- Hm, igen. – Elhallgattam, és egy időre csak némán néztem kifelé az ablakon, de közben egyre jártak a fejemben a gondolatok.

*

A Hotel Caviar egy grandiózus toronyépület volt. Olvastam neten, és Udo Renburg is említette, hogy a kiindulási tervek kudarca, azaz a szégyenteljes omlás után pihentették a projektet egy darabig. Később vattaúj koncepciót alkalmaztak, és kipróbáltak egy Európában szabadalmaztatott üvegbetonfajtát. Ettől az épület legtöbb része – szilárdsága ellenére – áttetszővé vált, és napfényessé, természet-közelivé tette a közösségi helyiségeket még a nem túl csábító őszi idő ellenére is. A szobák külső falát pedig ezüstfényű, fekete burkolattal vonták be. Így a szálloda titokzatos, sötét kockák és üvegszerűen áttűnő csarnokok játékos, modern egyvelegévé vált. Megtehették, ugyanis a közelében épült többi nagy épület megakadályozta, hogy a fényes, fekete és üveg felületekre közvetlenül rátűzzenek a napsugarak, és nyári fényben elvakítsák az arra haladó autósokat.

- Szép kis hely, igaz? – értékelte Bill is, miközben belé karoltam, és bizalmaskodva egymásnak dőlve tettük meg a rövid szakaszt a srác kocsijától a szálloda forgóajtajáig.

Már majdnem ráléptünk a felvezető lépcső első fokára, amikor eszembe jutott valami:

- Menjünk inkább a bár felől! Látni szeretném, honnan érkezett Mrs Nolette.

- Oké, ahhoz kerülnünk kell. – Bill balkéz felé terelt az épület mellett, és egy szűkebb, kevésbé forgalmas utcába jutottunk.

- Miért innen jött Mrs Nolette? – csodálkoztam rá. Közben a kabátujjam takarásában lefényképeztem párszor a telómmal a környéket. Semmi érdekes nem volt itt, csak az egyik szomszédos toronyház nyílt erről az útról.

- Elég késő este volt már. Talán szemet szúrt volna a személyzetnek, ha a főbejáraton át próbálkozik – ötletelt Bill. – Vagy csak mindenáron martinit akart inni.

Ez utóbbi tippet nyilván poénnak szánta, úgyhogy én is hasonló választ adtam:

- Valamivel le kellett öblítenie a traumatikus emléket Mr Jeffries tizenkét évvel korábbi csókjáról...

Összemosolyogtunk, aztán már mellőztük az árulkodó személynevek kimondását, ugyanis beértünk az épületbe. Hogy ne keltsünk feltűnést, Bill kért egy sört, majd leültünk a bárban egy asztalhoz. Közben szemügyre vettem a kamerafelvételen már sokszor látott helyiséget. Egyik irányból az utcára nyílik, másik irányból a hotel belseje felé lehet felmenni, megkönnyítve a közlekedést a szállodavendégek számára. Láthatóan más jelentős nem volt benne Hilda Nolette számára.

Miután lopva készítettem pár képet a telefonommal a bárról, és Bill legurította a sörét, elsétáltunk a lifthez. Egy elég kihalt folyosó vezet a bártól odáig, szóval nem csoda, ha késő este senki sem akadályozta a felfelé tartó Mrs Nolette útját. Nem igazán értettem viszont, hogy mivel pöszmöghetett fél óráig itt, hiszen három, a vendégek számára lezárt személyzeti szobán kívül semmi más nem volt. Próbaképpen útközben lenyomkodtam a kilincseket, de valóban egyik helyiséget sem lehetett kinyitni. Vajon Mrs Nolette miért dekkolt itt harminc percet a felvonóba beszállás előtt? Talán csak el akart kerülni valakit, akit meglátott a lift előterében?

A liftben furcsán éreztem magam, miután éjszakák óta megállás nélkül mást sem csináltam, csak az itt elhelyezett kamera felvételeit bújtam. Túlságosan ismerős volt a tükrökkel díszített fülke.

- Felmenjünk a tetőre is? – érdeklődött Bill.

- Van valami ott a vendégek számára?

- Nincs. Már voltam fenn, fotóztam is párat Önnek. Csak egy uncsi betontér antennákkal és szellőző kivezetésekkel.

- Akkor, szerintem, egyelőre hagyjuk! Túl gyanússá válnánk, ha kiszúr minket valaki, Ön már így is sokat beszélgetett a személyzettel a Nolette-ügyről. Nehogy összerakják, miben ügyködünk! Ha átküldi a képeket a tetőről, az pillanatnyilag bőven elég.

Bementünk inkább Bill szobájába, és egy jó félórára kiültem az erkélyre. Csendben figyeltem a környéket, a szemközti toronyházat, a forgalmat, a többi erkélyt. Utána felkeltem, és visszaballagtam a szobába a férfihoz.

- Azt hiszem, ennyi elég lesz – vetettem le színes kendőmet. – Így már van egy alapvető képem az épület környezetéről és a vendégszobák elhelyezkedéséről. Még maradok kicsit, hogy ne legyen feltűnően korai a távozásom, aztán megyek, további feladatok után nézek.

- Addig is, igyuk ki a minibárt! – kacsintott rám a fiatalember, és elindult a sarokban álló szekrényke felé.

- Nekem elég lesz egy ásványvíz – jeleztem, amikor észrevettem, hogy egy pezsgős üvegcse után kotorászik.

- Oké, legalább több marad nekem. – Tréfásnak szánt szavait követően visszatért a vizemmel meg a saját magának kinézett pezsgővel.

Összeütöttük a két üveg alját, majd nekiláttunk kortyolni.

Amint beállt egy kis nyugodt csönd, Bill tekintete egyből kezdett elfelhősödni. Kék szeme fokról fokra telt meg tompa bánattal, és látszott rajta, hogy szokás szerint a professzor kúszott be a gondolatai közé.

- Fura Gavrilo nélkül – mondta végül. – Minden nap alig várom, hogy végre beszámolhassak neki a fejleményekről, elbüszkélkedhessek a nyomozásommal, vagy egyszerűen csak elmeséljem, hogy mi volt a munkában... Csak hívom, hívom, hívom, és fel sem veszi. Még a hangját sem hallhatom. Azt sem tudom, hogyan ért véget a projekt, amin a szakításunk előtt dolgozott. Pedig érdekes volt, minden este alaposan kibeszéltük a tudományos hátterét. Valamikor most kellene lezárulnia. És... és az új polc, az, amelyiket közösen rendeltük... Vajon hogy’ néz ki? Ráadásul folyton eszembe jut, hogy a foxi hagyott egy mancsnyomot a falon, és a váratlan reggeli események közepette elfelejtettem letörölni...

Bill hangja elfulladt. Nem folytatta.

- Biztos vagyok benne, hogy Ön is hiányzik a professzornak – válaszoltam vigasztalási szándékkal, miközben nagyot húztam a kezemben tartott vizes üvegből. – Szerintem, éppen ezért nem hajlandó szóba állni Önnel, mert úgy még nehezebb lenne eltávolodnia.

- De miért akar eltávolodni?

- Hát, azt nem tudom. Viszont, megígérem, hogy igyekszem kideríteni. Most lekötött a két gyilkosság... Napok óta alig aludtam. De próbálok majd az Önök ügyével is foglalkozni, jó?

- Mi van, ha Gavrilo tényleg lezárta magában az egészet, mert már nem szeret?

- Nem hiszem, akkor talán korrektebbül rendezte volna le. Ennyire, remélem, azért ismerem. Nem egy gerinctelen ember. Úgy vélem, megbeszélte volna, szemtől-szembe, nem pedig egyik pillanatról a másikra kidobja Önt.

- Csak úgy véli?

- Nem tudom... Mostanában kezdek egyre bizonytalanabb lenni. Lehet, hogy mindenben tévedek.

Billt meglepte a kijelentés; még az ivásról is megfeledkezett.

- Mi a gond? – kíváncsiskodott. Egyből megérezte, hogy komoly lelki válsággal kell küszködnöm, ha ilyesmi hagyja el a számat. Nem szokásom ennyire egyértelműen kétségbe vonni a saját szakmai képességeimet, csak ha tényleg durva baklövést sejtek.

- Azt hiszem, elkövettem egy borzalmas hibát a Sorbet-ügyben – vallottam be, megereszkedő vállal. – Lehet, hogy Marta Sorbet részben miattam halt meg... Azóta nem jön álom a szememre, folyton csak agyalok, hogy mit kellett volna másképp tennem. Mondjuk, a közömbös lepattintásnál, amit műveltem, bármi jobb lett volna. Félreértettem a jeleket, és nem törődtem Miss Sorbet jogos aggodalmával...

- Én nem úgy ismerem Önt, mint aki ekkorát hibázik.

Bill mondata olyan határozottsággal csendült, hogy felkaptam a fejem.

- Gavrilóval és velem kapcsolatban például sosem tévedett – folytatta meggyőződéssel.

- Jó, de az más volt... Ezúttal Marta Sorbet és Vaugn Hoolock kapcsán túl hamar vontam le a következtetéseket, valószínűleg előítéletből.

- Nálunk is sok mindenre rájött már rövid idő alatt. És sosem előítéletből.

Nem feleltem, csak megint nagyot kortyoltam az üvegből.

- Nem tudom, miről van szó – szólalt meg újra Bill –, de egy dologban biztos vagyok. Hogy Ön nem tévedett!

Féloldalra billentett fejjel rábámultam, és elkerekedett a szemem.

- Hát... elég valószínűtlennek tűnik – motyogtam. – De... talán...

- Ha csak egy százalék esélyt is lát rá, hogy lehetséges, akkor menjen azután az egy százalék után! Én Önre fogadok.

*

Miután úgy ítéltük meg, hogy elég időt töltöttünk a szobában ahhoz, hogy hihető legyen a barátnő-szerep, összeszedelőzködtem. Újra felkötöttem a kendőt a hajam takarására, és kisurrantam. Visszatértem egy helyközi buszjárattal az irodába, ahol egyből nekiláttam a Sorbet-ügy helyszíni fotóit kinagyítani a számítógépem képernyőjén. Hátha akad egy elütő részlet, ami eddig elkerülte a figyelmemet.

- Jaj, bogaram! – Így az asszisztensem. – Ugye, nem akarsz megint egész nap azon a borzalmas gyilkosságon agyalni?

- Dehogynem.

- Biztos vagy benne, hogy egészséges, ha egy korodbeli fiatal nő ilyesmivel tölti az idejét?

- Nem hímezhet mindenki terítőt! – Ezzel lezártnak is tekintettem a témát, és folytattam a telómról átküldött fotók megnyitását.

- Hogyan fogsz így megismerkedni egy kedves, hozzád illő fiatalemberrel?

Felnéztem:

- Látom, unatkozik, hogy ráér az életemen aszalni. Adjak délutánra feladatot, vagy inkább hazamegy Gömböchöz? – utaltam az öregasszony apró kutyájára.

- Még maradt itt pár irat a nyilvántartásunkhoz, azokat jegyzem fel, köszönöm. Jobb lenne viszont, ha nem terelnéd másra a szót. A múltkor is ott volt az a helyes biztosítási ügynök...

- Azt hiszem, hatékonyabban tudnánk csöndben dolgozni. Javaslom ezt a munkamódszert. – Vizsgálni kezdtem a képernyőmön a Patty által szerzett helyszínelői fotókat.

Mrs Blackhawk helytelenítő ciccegéssel szintén visszatért a munkájához.

Csak néztem és néztem a képeket, és nem láttam semmi rendkívülit. Minden egyes tárgyat végigbogarásztam, a szobor képeit legalább ötvenszer, de így sem vettem észre hasznos új részleteket. Nekiláttam a holttestről készült képek ellenőrzésének is.

Egy idő után Mrs Blackhawk rám szólt, hogy legalább addig ne a bonctermi képeket tanulmányozzam, amíg ő benn van az irodában. Így hát, átnyergeltem békésebb események vizsgálására.

Előszedtem a Bill által hozott szállodai felvételeket, és kikerestem közülük a nagyjából két hónappal ezelőtti estét, amikor Marta Sorbet és Vaughn Hoolock egyszer együtt vacsorázott a Caviar éttermében. Igaz, hogy Bill azt mondta, csak egy sima étkezés volt, de így a gyilkosság után talán jelentőséget kaphat pár lényegtelennek tűnő apróság is...

Végigpörgettem a majdnem kétórás vacsorát, de azon kívül, hogy Sorbet és Hoolock folyamatosan beszélgetett az elsőrangú fogások felett, más érdekeset nem láttam. Azt sem nevezném meglepőnek, hogy Sorbet ötpercenként felkapta a mobilját, és telefonált pár szót – vélhetőleg – különböző munkaügyekben, Hoolock egy-egy mondata közepén is. Na, persze, az ügyvédet sem kellett félteni, ő is simán felvette három saját hívását is az asztalnál. Még így is válasz nélkül kinyomták a beérkező hívásaik többségét, mintegy melléktevékenységként. Viszont szemmel láthatóan egyszer sem vesztették el a társalgás fonalát, és végig egymás felé fordultak teljes testtartással. Úgy tűnt, mintha olyasmiről beszélgetnének, ami mindkettőjüket érdekli. Kár, hogy a mondandójukat nem tudtam elővarázsolni egy ilyen felvétel alapján.

Utána átváltottam a lift kamerájára. Kénytelen-kelletlen háromszor is végignéztem a liftes jelenetet, de semmi érdemit nem találtam még így sem. Tényleg csak az történt, amit Bill is elmondott. Sorbet és Hoolock meglehetősen prosztó módon egymásnak esett már a liftben, a harmadik emelet felé tartva. Persze, nem is törődtek azzal a kisgyerekes nővel, aki még rajtuk kívül ott utazott, és feszengve azt sem tudta, hová húzódjon vagy nézzen félre...

Utána másfél óra múlva külön-külön bukkantak fel újra, és távoztak a lifttel. Érdektelen.

Bár sok reményt nem fűztem hozzá, mégis visszatértem az éttermi vacsora felvételéhez. Ezúttal benyomtam gyorsítás nélkül, és elkezdtem úgy végignézni. Hátha valami elkerülte a figyelmemet. Nem feltétlenül ezzel akartam tölteni az egész délutánt, de nincs más választásom.

Mrs Blackhawk már végzett egy egész stóc irat iktatásával a háttérben, amíg én – újra meg újra visszajátszva minden érdemi megmozdulást – az éttermi felvételt bogarásztam. Próbáltam észrevenni bármi olyasmit, ami utalhatna akármire a későbbi gyilkossággal kapcsolatban. Egy icipici jel... És egyszer csak megakadt valamin a szemem. Megállítottam a felvételt egy jelenetnél. Visszatekertem, és újra megnéztem a részletet. Majd újra és újra lejátszottam.

- Mit találtál? – érdeklődött az asszisztensem, aki egyből észrevette mohón előrehajló testtartásomból, hogy kiszúrtam egy részletet.

- Jöjjön csak ide! Kíváncsi vagyok, Ön szerint is furcsa-e...

Mrs Blackhawk odatotyogott mellém, én pedig mutattam is:

- Nézze! Vaughn Hoolock és Marta Sorbet vacsorázik a Hotel Caviar éttermében, bő két hónapja.

- Hát, ez nem annyira gyanús szerintem. Tudjuk, hogy mielőtt az ügyvéd lakásán kezdtek találkozgatni, szállodába jártak. Sorbet már régebben mesélte neked egy másik ügyed kapcsán. Hogy pont a Caviar éttermében is összejöttek egyszer, nem hinném, hogy így önmagában bármit jelentene...

- Nem, nem, nem a szálloda a lényeg! – integettem közbe. – Hanem figyelje a jelenetet!

És lejátszottam neki a felvétel egy részletét. Ahogy a pincér odasétál az asztalhoz, a kezében a borlappal. Gesztusaiból ítélve, udvariasan megkérdezi, hogy igényt tartanak-e rá. Hoolock és Sorbet kérdőn összenéz, aztán választ adnak. A pincér otthagyja a borlapot, távozik.

- Ennyi? – csodálkozott el az idős nő. – Mit kellene figyelnem?

- A pincér odaviszi nekik a borlapot, és megkérdezi, hogy akarnak-e bort fogyasztani a vacsorához...

- Nem hinném, hogy érdemleges új információ lenne, hogy Hoolock iszik.

- Nem, nem a piálás a furcsa. Nézze meg újra!

Megint lejátszottam. A pincér odasétál az asztalhoz a borlappal. Érdeklődik, hogy kérik-e. Hoolock és Sorbet pedig kérdőn összenéz, aztán választ adnak. A pincér otthagyja a borlapot, majd távozik.

Mrs Blackhawk csak értetlenül pislogott:

- Nem tudom, nekem ez egy hétköznapi helyzetnek tűnik.

Megint elindítottam a jelenetet, és közben már adtam némi útmutatást:

- Azt figyelje, hogy mi a legelső, ösztönös reakciójuk, amikor a pincér felteszi a kérdést!

- Kérdőn egymásra néznek.

- Pontosan!

Kis csönd.

- És, mi következik ebből? – kérdezte végül az asszisztensem bizonytalanul. – Nem egy túlságosan szokatlan válasz arra, ha két embernek feltesznek egy mindkettőjüket érintő kérdést...

- Jó, de Vaughn Hoolockról és Marta Sorbetről beszélünk! Arról a Vaughn Hoolockról, aki szemrebbenés nélkül rágyújt mások irodájában, meg sem kérdezve, hogy bárkit zavar-e. És arról a Marta Sorbetről, aki a kávézóban egy csettintéssel kávét rendel nekem is, és eszébe sem jut, hogy megtudakolja, mit innék. Kicsit sem érdekli őket, hogy mások mit szeretnének. Cseppet sem tartják tiszteletben. Most nézze meg ezt az éttermi jelenetet újra! Általában nem az lenne az első reakciójuk, hogy mondják a saját véleményüket, és ügyet sem vetnek arra, hogy a másik jelenlévő mit szeretne? Még egy késleltetett, megjátszott figyelmesség elmenne, ha valamilyen szakmai érdek miatt behízelgően próbálnának viselkedni egymással... Ezúttal viszont egyből egymás tekintetét keresik, mielőtt választ adnának! Rögtön, nem tudatosan. – Lecsaptam a tenyerem az asztalomra. – Milyen kár, hogy nem láttam őket együtt korábban, csak mindig külön-külön... Máskülönben már rég kiszúrtam volna!

- Mit?

- Hogy sokkal jobban kedvelték egymást, mint amit nyíltan bevallottak. Volt köztük valamiféle kimondatlan bizalom is. Ráhagyatkoztak egymásra úgy, ahogyan más emberekre nem.

Asszisztensem tűnődő hümmögéssel megdörzsölte ráncos homlokát:

- Elég furcsa lenne, az előzmények és a későbbi események ismeretében, de... ha te mondod, elhiszem. Végül is, az a munkád, hogy rejtőzködő szerelmeseket leplezz le a válóperes ügyfeleidnek, és kitűnőek a statisztikáid. Máig álmélkodom azon a tavalyi rekordodon, amikor nyolcvankét másodperc alatt megállapítottad egy emberekkel teli irodaházban, hogy melyik titkárnő volt fél évvel korábban a portás szeretője... De mire jó az nekünk, ha tudjuk, hogy Hoolock és Sorbet a szíve mélyén jobban vonzódott egymáshoz, mint ahogyan eddig gondoltuk? Esetleg nagyobb a valószínűsége, hogy az ügyvéd mégiscsak féltékenységből ölte meg a nőt?

Felelet nélkül hátradőltem a székemen, és becsuktam a szemem. Összekulcsolt kezem a homlokomhoz szorítva, a gondolataimba merültem.

17. fejezet: Az elmélet

- Azt hiszem, ismét beszélnem kell a rendőrkapitánnyal – törtem meg végül a beállt csendet.

Már jó ideje mást sem csináltam, csak a székemben hátradőlve merengtem, és a kamerafelvételen látott jeleneten tűnődtem. Önmagában nem lenne ez túl nagy felfedezés. Nem Marta Sorbet és Vaughn Hoolock lenne az első pár a pályafutásom során, akik kicsit egymásba habarodtak egy felszínesnek induló szex-kapcsolatba bonyolódva. Meg hát, eléggé úgy tűnik nekem, hogy ez nem hangosan kimondott volt, inkább csak olyasmi, amit a szívük mélyén éreztek. Könnyen lehet, hogy még bennük magukban sem tudatosult. Egyikük sem az a szerelmes-romantikus típus, finoman fogalmazva sem, szóval aligha kell arra következtetni, hogy hagyták volna, hogy az akaratukon kívül támadt vonzalom befolyásolja a racionális terveiket. Talán lényegtelen magánügy. Bennem viszont olyan gondolatmenetet erősített fel a gyilkossággal kapcsolatban, ami így egyre inkább befészkelte magát a fejembe. Nem annyira a vélelmezett gyengéd érzések foglalkoztattak, hanem sokkal inkább az, hogy a borrendelős jelenet alapján úgy sejtettem, lehetett köztük egyfajta ösztönös belső bizalom is. Márpedig ez furcsa ellentmondásban áll a korábbi és a későbbi eseményekkel. Látszólag. Talán azonban sok mindent megmagyaráz. Igyekeztem hozzáilleszteni az eddig megtudottakhoz.

Most végre összeszedtem magam, és mintha álomból ébrednék, kiráztam a fejemből az elmélyült gondolkodást. Kiegyenesedtem a székemen.

- Jaj, angyalom! – kezdett kárálni egyből Mrs Blackhawk, ahogy meghallotta a rendőrkapitány meglátogatására vonatkozó tervemet. – Miért nem hagyod békén azt a szerencsétlen férfit? Hadd élje az életét! Sosem fogtok továbblépni, ha folyton a nyakára jársz.

- Mi az, hogy folyton? Négy hónapig kerültem!

- De az, úgy tűnik, nem volt elég.

- Most is csak munkaügyben keresem. Egyébként meg, miért ne lett volna elég?

- Mert még mindig gyötrődsz attól, ha látnod kell.

- Nem mondom, hogy örülök, de tudom kezelni a helyzetet. Nyugi. – Megpróbáltam lezárni a témát. Azt már inkább nem is firtattam, hogy honnan veszi az idős nő ezt a gyötrődés dolgot. Inkább hozzáláttam elkészíteni a rendőrség felkeresésére alkalmas külsőmet. Letöröltem az erős rúzsomból egy szalvétával, utána pedig az egyik kizsebelt kliensem pénzéből vett aranyfülbevalómat cseréltem ki egy lájtos kis tartalékbizsura.

- Mégis, miért olyan fontos találkoznotok? – nyösztette tovább a kérdéskört Mrs Blackhawk irigylésre méltó kitartással. – Egy egyszerű kis kamerajelenet lehet teljességgel lényegtelen is. Mi van, ha csak azért hagyatkoztak egymásra a borrendeléssel, mert éppen mindegy volt nekik? Nem érdekelte őket, hogy isznak-e vagy sem... Előfordulhat.

- Ez a reakció még akkor sem illene az alapszemélyiségükhöz, ha mindegy lenne nekik a kérdés. Nem azon van a hangsúly, hogy mit feleltek a pincérnek, hanem azon, hogy ösztönösen megerősítést vártak egymástól a válaszhoz. Nem tudatosan ugyan, de elfogadták a másik véleményét legalábbis egyenértékűnek a sajátjukkal. Ez többet mond minden szónál!

- Tényleg furcsa tőlük, elismerem, de talán mégsem kellene messzemenő következtetéseket levonni...

- Csak bízza rám!

- Jó, de... Miért kell pont a rendőrkapitányodat felkeresni? – makacskodott tovább az öregasszony.

- Mert kidolgoztam egy elméletet a Sorbet-ügyben, és muszáj megbeszélnem vele.

- Miért van az az érzésem, hogy akármi is az elméleted, Gomez kapitány ki fog akadni rajta?

Folytattam a sminkem szolidabbá tételét a szalvétacsomóval, és csak kis hallgatás után válaszoltam:

- Hát, ezt sajnos nem tudom megcáfolni.

*

Raul Gomez kapitányt benn találtam a rendőrőrsön. Amíg vártam arra, hogy fogadjon, eliszogattam egy kávét. Az épület automatájából facsartam ki. Sajnos, az ital olyan pocsék, szemcsés volt, hogy még használt felmosó löttynek is rossz lett volna, így nem kis lelkierőmbe került legyűrni. Már éppen ott tartottam, hogy életem legocsmányabb kávéinak Top 10-es listáján hányadik helyre sorolnám, amikor végre egy közrendőr intett, hogy követhetem Gomez kapitány irodájához.

Hamarosan ott is álltam magamra hagyva a rendőrkapitány íróasztalával szemben. A férfi ezúttal is talpig sötétkék egyenruhában, éppen egy iratot körmölt.

- Már megint itt? – koppant a kérdése az iroda csöndjében.

- Igen. – Beljebb óvakodtam egy lépést.

- Remélem, gyors leszel, mert sok feladat vár még rám ma. Mit tehetek érted?

- Lenne pár fontos észrevételem a Sorbet-ügyben. – Engedély nélkül odahúztam magamnak az asztal előtti széket, és leültem rá, a rendőrkapitánnyal szemközt. – Előtte még kérdezhetek egy személyes dolgot?

Raul felvonta koromfekete szemöldökét:

- Egy személyes dolgot?

- Igen.

- Rendben, kérdezz, csak haladjunk!

- Randizol valakivel mostanság?

- Tessék? – A férfi kezében megállt a toll a váratlan kérdés hatására. – Nem.

- Miért nem?

- Ez már a második kérdés volt. Azt mondtad, egyet akarsz kérdezni.

- Igaz, kicsit több lett. De azért esetleg válaszolnál? Szóval, miért nem randizol?

- Nem érek rá, sok a munka.

Vettem egy nagy levegőt, majd nekiszegeztem az újabb kérdést:

- Valamennyire lezártad már magadban, ami köztünk volt?

Ekkor valószínűleg belátta, hogy nem lesz képes háborítatlanul folytatni az irat kitöltését, és hagyta a tollat tompa koppanással az asztallapra dőlni az ujjai közül.

- Frida, ilyet nem kérdezhetsz! – felelte érdesen, váratlan keserűséggel.

- Miért nem?

A tekintetét elsötétítő, mélyről feltörő fájdalom beszédes volt, így nem erőltettem tovább a válasz kikényszerítését, hanem lesütöttem a szemem, hogy ne lássam az elfojtott érzelmek felvillanását. A padlót fixírozva szólaltam meg újra:

- Rendben, csak arra akarok kilyukadni, hogy talán el kellene kezdened valaki mást keresni. Ez lenne a dolgok természetes rendje, és így mindketten tovább tudnánk lépni.

- Miért, neked van valakid?

- Nincs.

- Akkor mi lenne, ha ahelyett, hogy nekem adsz ötleteket, te tennél valamit ezen a téren?

- Az nem segítene, mert én úgy tudnék továbblépni, ha látnám, hogy te már megtetted. Ezért kellene neked...

- Tudod jól, hogy nem vagyok ilyen őszintétlen ember. Nem vagyok képes rá.

- Ismerek egy kedves eladócsajt a könyvesboltban...

Raul közbevágott:

- Nem. Hagyjuk!

- Tényleg aranyos, és még csinos is.

- Frida, elég volt!

- Jó, csak... Az asszisztensem azt mondta, hogy valahogy túl kellene tennünk magunkat az egészen, és igaza van. Talán, ha elkezdenénk ismerkedni...

- Semmi akadálya. Azzal ismerkedsz, akivel akarsz.

- Mondom, hogy én inkább arra gondoltam, hogy neked kellene. Nekem tényleg nem megy másképp...

Raul egy csattanással levágta a kezét az asztallapra, és a hangja nyers határozottsággal csendült:

- Szerintem, térjünk rá a nyomozási ügyre! Ha jól értettem, a Sorbet-gyilkossággal kapcsolatban kerestél fel. Milyen új fejleményeket szeretnél megvitatni?

- Nos, legyen! – törődtem bele, és most már fel mertem nézni a padló bámulásából. – Először is, tisztázzuk: mi a helyzet Vaughn Hoolockkal? Mondott valami érdemlegeset?

A férfi arcán látszott a titkolt megkönnyebbülés, hogy végre félbeszakadt az előző kínos téma, és őszintén szólva, én sem bántam. Csak Mrs Blackhawk miatt erőlködtem eddig is, mert az eszemmel beláttam, hogy igaza van. Mindegy, én megtettem, ami tőlem tellett. Ennyi bőven elég volt.

Raul semleges hangsúllyal felelt az ügyvéddel kapcsolatos kérdésemre:

- Nem. Bár már rég elmúlt az alkoholmérgezés hatása, még mindig nem beszél. Újabb és újabb kihallgatásokat rendelek el, minden alkalmas kollégámat beküldöm hozzá, de nem tudjuk szóra bírni. Én is többször próbálkoztam már. Semmit sem mond, nem kért jogi képviseletet sem. Ez, persze, érthető, tekintve, hogy ő maga is büntetőjogi ügyvéd, de a szótlansága indokolatlan. Ha vallomást tenne, azzal jelentősen enyhíthetné az egészen biztosan rá váró büntetést. Tisztában van vele, hogy ez az egyetlen esélye pár év mínuszra. – A rendőrkapitány barna arcára most gondterheltség ült ki; nyilván aggasztotta az ügyvéd érthetetlen hallgatása. – Van bármi tipped, hogy vajon miért viselkedhet így?

- Talán igen.

- És, mi az?

- Azt hiszi, hogy tényleg ő ölte meg Miss Sorbetet.

Raul tekintete – ha lehetséges – csak még komorabb lett.

- Azt hiszi?! – visszhangozta.

- Igen.

- És, mégis, miért burkolózna ettől ilyen értelmetlen, önpusztító némaságba? Miért kezdte volna el hirtelen zavarni a tény, hogy megölte a szeretőjét, amikor előtte a legkevésbé sem rázta meg? A mentőautóban ismertettük vele a gyilkosságot, és csurom vér volt a ruhája! Akkor még kicsit sem érdekelte. Tényleg látszott rajta, hogy szinte gúnyolódik velünk, pedig világosan átlátta, hogy mi történt.

Hát, azt hiszem, közeledünk az elméletemnek ahhoz a részéhez, ami ki fogja verni a biztosítékot.

- Úgy vélem, tudom, minek a hatására változott meg a viselkedése – böktem ki. – Azt mondtad a múltkor, hogy egyik pillanatról a másikra történt.

- Igen...

- Nincs ennek véletlenül köze ahhoz, hogy mutattatok neki egy fotót az áldozatról?

- Így történt, bár fogalmam sincs, honnan veszed. – Raul gyanakodva végigmért, aztán – amikor látta, hogy nem szólalok meg újra – némi tartózkodó vacillálás után magyarázni kezdte: - Amikor először ismertettük vele a gyilkosság körülményeit, az elkövetés módját és a véres ujjlenyomatai jelenlétét a szobron, tényleg úgy tűnt, hogy nem érinti meg, milyen bajba keveredett. Pedig felsoroltuk neki a tárgyi bizonyítékokat. És ezután, hogy nagyobb nyomást gyakoroljak rá, megmutattam a telefonomon egy fotót a holttestről, hátha az ki tud váltani belőle valamilyen hatást. Akkor viszont belefulladt minden mondanivaló. Nem is szólt semmit többé, csak bámulta a képet. Utána meg szüneteltetni kellett a kihallgatást, mert émelyegni kezdett az alkoholtól.

- Vagy nem az alkoholtól – pontosítottam. – Hanem attól, hogy rájött, mi történt.

- Nem értelek, Frida. Nem akkor jött rá, hogy mi történt.

- Dehogynem.

- De hát, előtte is felvázoltuk, hogy mit tett! Mi olyasmit láthatott volna a fényképen, amit előtte nem tudott már? Megmondtuk neki az elején, hogy ki az áldozat, hogyan halt meg, mi volt a gyilkos eszköz... És akkor az egész nem érdekelte.

- Egy fontos dolgot látott a képen, amire nem számított.

- Mit?

- A holttestet.

Raul hátrahőkölt a válasz hallatán:

- Mi ez az egész?!

Nem válaszoltam, ő pedig rosszat sejtve összeszűkítette a szemét. Ez gyakorta egy alap arckifejezése, ha a nyomozói ötleteimmel szembesül. Megneszelhette, hogy most még a szokottnál is jobban el fogom vetni a sulykot, mert egészen elfúló hangon kérdezett tovább:

- Miért fogalmaztál úgy az előbb, hogy Vaughn Hoolock azt hiszi, ő ölte meg az áldozatot?

- Mert, szerintem, így van. Tényleg azt hiszi. Tök részeg volt, nem emlékszik semmire, és úgy tudja, hogy ketten voltak a lakásban. Ráadásul gyerekkorában gyakran átélte, ahogy a részeges apja ütötte-verte az anyját és őt is. Nyilván tudat alatt nem éri igazán meglepetésként, hogy belőle is erőszakot és agressziót válthatott ki a mértéktelen pia, még ha nem is illene az alaptermészetéhez. Így hát, nem hisz a saját ártatlanságában. Ezért nem beszél.

- Eddig az volt az elméleted, hogy előre kitervelten ölte meg a szeretőjét! – vetette ellen a rendőrkapitány.

- Igen, voltaképpen ez még most is áll.

- Most már tényleg semmit sem értek...

- Meg is akarta ölni, meg nem is. Itt minden csupa bűvésztrükk. Kivéve a holttestet, mert az nagyon is valóságos.

- Könyörgöm, Frida... Nehogy elkezdd itt bizonygatni, hogy szerinted nem Vaughn Hoolock a gyilkos, mert...

- Sajnos pedig ez az egyik fő következtetésem.

Raul a kezébe temette az arcát, és hátradőlt a székén.

Egy darabig hallgattunk. Mérlegeltem, hogy egyáltalán eláruljak-e még valamit az üggyel kapcsolatos elméletemről. Sejtettem, hogy sok jó nem sülhet ki belőle, és hogy már most is túl messzire mentem, de nem láttam más utat. Túl kell esnünk rajta:

- Van itt például egy figyelemreméltó részlet.

Raul leengedte a kezét, és elgyötört arckifejezéséből egyből láttam, hogy már csak az hiányzik neki, hogy előkapjak egy zavarba ejtő adalékot, de nem hagytam magam eltántorítani. Tovább magyaráztam:

- Miss Sorbet, ugyebár, látszólag indokolatlan módon a padlón térdelt a gyilkosság időpontjában.

- Igen, de honnan veszed?

- Olvastam neten.

- Nem hinném, hogy ilyesmi kikerült volna a médiába. Pontosabban: biztos vagyok benne, hogy nem.

Kénytelen voltam előszedni egy Jeffries-féle béna visszavágós hazugságot:

- Máskülönben ugyan honnan tudnám?

- Már megint Stephan csúsztatott bizalmas nyomozati információkat?

- Nem – feleltem teljes határozottsággal. – Sosem tett ilyesmit sem korábban, sem most.

- Akkor ahhoz van valami köze, hogy a helyi kórboncnok asszisztense egy volt osztálytársad?

- Nincs.

A rendőrkapirány jól láthatóan próbált felülkerekedni a teljes biztonsággal körvonalazódó sejtésén, hogy már megint tilosban jártam. Az arca színváltása és a homloka szigorú ráncolása jelezte. Meg kell hagyni, hősies küzdelmet folytatott túl szabálytisztelő természetével, és a végére már-már hitelesen üres tekintettel formálta meg az új kérdését:

- És, mit akarsz ezzel az egésszel kapcsolatban elmondani?

- Azt, hogy azt hiszem, tudom, mit keresett Marta Sorbet a padlón, amikor valaki hátulról leütötte a díszszoborral.

- Mégis mit?

- A hullarészegen fekvő Vaughn Hoolock mellett térdelt.

Síri csönd. A rendőrkapitány sóbálvánnyá váltan emésztette a hallottakat, én pedig magamban fohászkodtam, hogy valahogyan essünk végre túl a társalgáson.

Egy hosszú perc elteltével Raul végre megköszörülte a torkát, és megszólalt:

- Nos, ha esetleg... Ha feltételezzük, hogy akár ez is történhetett... Akkor nyilván Mr Hoolock tényleg ártatlan lenne. Legalábbis tevőlegesen aligha vehetett volna részt a bűncselekmény végrehajtásában. Ez esetben azonban... szerinted, mégis ki más ölhette volna meg Marta Sorbetet?

- Attól tartok, hogy voltaképpen Dalton mama.

18. fejezet: A terv

Egy darabig olyan csönd ült az irodában, hogy még az is behallatszott a folyosóról, ahogy valaki a kávéautomatát ütögette. Úgy látszik, akadnak még hozzám hasonló vállalkozó szellemű emberek, akik meg merik kóstolni a rémes löttyöt.

Raul nagy sokára végre megmoccant, és lekönyökölt az asztallapra.

- Rendben, tehát, ha jól értem, szerinted Ethel Dalton is érintett az ügyben – szólalt meg szakmai stílusban. – Igaz?

- Igen.

- Tisztában vagy vele, hogy több mint egy éve a börtönben ül, elvágva a külvilágtól...

- Igen.

Megint hallgatásba burkolóztunk legalább egy percre.

- Beszélnem kellene Vaughn Hoolockkal – jelentettem be aztán.

- Tudod, hogy pillanatnyilag nem megoldható.

- Miért nem? Engedélyezhetnéd.

- Igen, de...

- De?

- Erre csak rendkívüli esetekben van felhatalmazásom, és alapvetően szakemberekre korlátozódik.

- Én is szakember vagyok, nem?

Már az maga elég sértő volt, hogy nem adott egyből választ, de ha még hozzá vesszük a tekintetét is, az felért egy rosszkor elsütött politikai vicc hangulatgyilkos hatásával.

- Ez most komoly?! – fortyantam fel. – Nem tartasz elég profinak ahhoz, hogy beengedj?

- Nem erről van szó, csak...

- Hát, dehogynem! Nem bízol meg a szakmai képességeimben.

- De, azokban igen. Az etikai megfontolásaidról vagyok jóval kevésbé meggyőződve...

- Oké, akkor menjünk be hozzá együtt! És akkor ott leszel tőlem karnyújtásnyi távolságra, hogy rögtön megállíthass, ha éppen súlyos erkölcsi válság törne ki rajtam...

- Frida, ez nem így megy.

Hosszan egymás szemébe néztünk, én pedig álltam a tekintetét.

- Kérlek, muszáj beszélnem vele! – Már szinte esdekeltem. – Csak én tudom rávenni, hogy elmondja, amit tud!

A rendőrkapitány arcán még átsuhant a habozás utolsó árnya, de aztán végre rábólintott:

- Rendben, bemegyünk hozzá ketten. De legalább négy láb távolságra kell leülnöd a kihallgató asztal túloldalán, és semmilyen körülmények között nem érhetsz sem az asztalhoz, sem a gyanúsítotthoz. Megértetted? Folyamatosan biztos távolságban kell maradnod Vaughn Hoolocktól.

- Jól van, nyugi, nem fogom lesmárolni vagy ilyesmi.

A Raul által rám vetett megsemmisítő pillantás jelezte, hogy szokás szerint nem sokra értékelte a poénnak szánt megjegyzésemet.

*

Elhelyeztem a kényelmetlen fémszéket a rendőrkapitány által kijelölt pontra, és leültem úgy, ahogyan előírta. Semmi szükség rá, hogy felesleges konfliktusforrást teremtsek a jelentéktelen szabályok be nem tartásával. Az a lényeg, hogy végre szót válthassak Hoolockkal. Nem ártana néhány sejtésemet igazolni, és lehet, hogy még új részleteket is megtudhatnék.

A rendőrkapitány megállt a háttérben a falnál.

Vaughn Hoolockot egy fogvatartottak számára fenntartott szürke rabruhában, összebilincselt csuklóval kísérték be. Fekete haja most nem volt olyan gondosan hátrafésülve, hanem előrehullott sápatag homlokára, egyenetlen összevisszaságban. Eltűnt az arcáról az önelégült mosoly is.

Nem törődött a jelenlétemmel, csak közömbös tekintettel elsétált mellettem az őt bekísérő rendőr után.

- Marta Sorbetről szeretnék beszélni Önnel – közöltem, bár ez aligha számított meghökkentő kijelentésnek pillanatnyi helyzetünkben. Mindenesetre, nem akartam egyből megjátszással vagy mellébeszéléssel nyitni.

Megvártam, amíg leültetik velem szemben. Hoolock nem nézett rám, csak maga elé. Egy kis ideig még türelmet gyakoroltam. Amikor azonban továbbra is hallgatott, úgy ítéltem meg, hogy be kell vetnem egy Frida Lorne-féle váratlan megállapítást.

Oldalra billentett fejjel a lovak közé csaptam:

- Önt is meglepte, hogy ennyire megkedvelte, nem igaz?

Ravaszul ívelt szemöldöke megfeszült váratlan megjegyzésem hatására, de nem válaszolt. Így hát, én beszéltem tovább:

- Nézze, sok rosszat lehet mondani Önről, és sosem leszek a rajongói klubja elnöke, de egy dologban biztos vagyok. Akármennyit ivott is aznap este, nem bántotta volna Miss Sorbetet. Nem akart neki ártani, a legkevésbé sem, és ebben Önnek sem szabadna kételkednie!

Ahogy a mondat végére értem, megint csend állt be.

- Emlékszik, hogy igazam lett a Dimitrov-ügyben is? – folytattam aztán kitartóan. – Nem mondanék ilyet alaptalanul. Tudom, hogy Ön nem akarta bántani Miss Sorbetet, és nem is tett ilyet. Higgyen nekem! Meg kell találnunk az igazi gyilkost.

Amikor még ez sem hatott, újra elismételtem:

- Kedvelte, nem?

- Azt hiszem, igen. – Hoolock kurta felelete reszelős volt, mintha napok óta nem használta volna a hangszálait. Köszörült egyet a torkán, majd elismételte: - Igen.

- Akkor ezt vehetjük kiindulási alapnak. Megtenné, hogy beszél a kapcsolatukról?

Először azt hittem, hogy kitart a semmibe bámulás mellett, de aztán végre összeszedte magát, és felém fordulva választ adott:

- Inkább... üzleti jellegű volt. Mármint, régóta ismertem Martát, évente egyszer-kétszer össze is jártunk egy-egy ügyfelem kapcsán egyeztetni, de ennyi. Semmi különös.

Megint abbahagyta a beszédet, ezúttal azonban nem kérdeztem újat. Meghagytam neki a hallgatással töltött perceket, mert úgy éreztem, hogy ha elég türelmesen várok, folytatni fogja. Sokáig nem történt azonban semmi.

Már-már kezdtem azt hinni, hogy tévedtem, ám egyszer csak, Hoolock felemelte a fejét. Váratlan elhatározással újból megtörte a csöndet, bár még mindig elég rekedtesen:

- Azt hiszem, akkor jöttem rá, hogy kicsit bele fogok szeretni, amikor három vagy négy éve egy kávézó kerthelyiségében beszélgettünk. Viszonylag késő este volt, de még elég nagy volt a hely forgalma. És egyszer csak odarontott az asztalunkhoz egy nő. Fel volt dúlva, minden ízében remegett. Elsírta magát, és fulladozva közölte Martával, hogy a férje amiatt a kínos botrány miatt lőtte fejbe magát, amit a Sorbet-show hozott le a cégéről... Hogy most a férje halott, neki egyedül kell nevelnie a hat gyerekét, és csődbe ment a kis vállalkozásuk. Sok éven keresztül építgették vérverejtékes munkával... Hogy minden ismerősének elmeséli, milyen szörnyű, visszataszító az egész műsor, és mennyire gyűlöli Martát, és most úgy érezte, muszáj a szemébe mondania. Erre Marta egy széles mosollyal közölte vele, hogy jól teszi, hogy terjeszti a történetet a talkshow botrányosságáról. Esetleg valamelyik népszerű közösségi oldalra is kiposztolhatná, mert az még jobban felhajtaná a nézettségi statisztikákat. Ennyit mondott a zokogó nőnek. Utána visszafordult hozzám, és itta tovább a kávéját.

- Hát, ez tényleg romantikus lehetett... – dünnyögtem magam elé.

- Nekem tetszett. Utána még sokáig álmodtam róla. Soha senkit nem láttam még olyan vonzónak, mint akkor őt. – Hoolock sötét szemében halvány fény csillant. – Persze, Martának nem említettem. Nem is tudom, hogy emlékszik-e még egyáltalán az esetre. Lehet, hogy neki már eszébe sem jut.

Nem volt szívem kijavítani a férfi által használt jelen időt. Magától is ráébredt a tévesztésre, ugyanis egy alig észrevehető rándulás futott végig az arcán.

- Szóval, ennyi. Egy kicsit tényleg megkedveltem – zárta le a mondandóját, ismét flegma közömbösséget erőltetve a vonásaira. – Nem mutattam, mert nem lett volna értelme. Nem is kerestük egymást, igazából egyikünk sem szorgalmazta, hogy bármi legyen.

- Az utóbbi időben mégis sűrűbben kezdtek találkozni.

- Igen.

Ennyit mondott, és utána némán a csuklóját összefűző bilincsre szegezte a tekintetét.

- Miért? – próbáltam további beszédre bírni.

- Már egyszer egy éve is felmerült az egyik találkozásunk során, hogy érdemes lenne belevágnunk egy közös tervbe. Nem is tudom, melyikünknek jutott először az eszébe. Nem tűnt azonban aktuálisnak, és egyébként is, annyira ritkán akadtunk össze, hogy nem volt alkalmunk kidolgozni a részleteket. Igazából ráért, csak beszélgettünk róla. Mindkettőnket vonzotta viszont az ötlet, és négy hónapja úgy döntöttünk, belefogunk.

- Négy hónapja? Az általam kierőltetett botrányos tévéadások miatt?

- Nem, Hilda Nolette szabadulása miatt. Akkor került ki a börtönből.

Aha. Szóval, jól sejtettem, hogy Dalton mama tényleg képbe került. Hangosan viszont nem mondtam semmit, hogy ne szakítsam meg a gondolatmenetet, hanem hagytam, hogy Hoolock azzal folytassa, amivel akarja.

- Különleges volt Martával együtt tervezgetni. Másokkal nem éreztem korábban ilyesmit. Minden gondolata és ötlete illeszkedett az enyémekhez. Nem akadékoskodott, mindig csak jó okkal tett ellenvetéseket. Nem bonyolódott unalmas, nyávogó aggályokba... Mindig értette, mire mennek ki a javaslataim, és egyből ki tudott találni olyat, amitől még hatékonyabbá váltak. Jól telt az idő, és kezdtem őt talán valamennyire közelebbről is megismerni... Pedig mindössze négy-öt beszélgetés volt, hamar összeraktuk a tervet. Utána már csak elő kellett adnunk az első lépését.

- Igen, jött az a rész, hogy Ön eljátssza a labilis, részeg romhalmazt, Miss Sorbet pedig az életét féltő, bántalmazott áldozatát – foglaltam össze egy ajakbiggyesztéssel. – Meg kell mondjam, egyiküknek sem állt elég jól a szerep, de a színészi képességeik nem utolsóak.

- Igen, Marta előre megmondta, hogy gyanakodni fogsz. Mi tagadás, én alábecsültelek. Nem gondoltam volna, hogy átlátnál a szitán. Még mondtam is neki, hogy elég, ha csak egy kis sötét púderrel tesz egy mű-véraláfutást, és el fogod hinni, hogy megütöttem. Ő viszont ragaszkodott hozzá, hogy igazi seb kell. – A férfi tekintete ismét megtelt valami sötét szenvedély belső csillogásával az emlék hatására. – Odanyomta a karját a működésben lévő főzőlapra. Meg sem rezzent. Csak amikor már elég csúnya égési sérülést szerzett, akkor húzta el végre a kezét. Még számolt is magában.

Inkább nem kommentáltam a tényt, hogy Hoolocknak ez szemlátomást egy másik kifejezetten tetszetős emléke volt Sorbet személyiségével kapcsolatban.

- Hát, ha tényleg csak odamázoltak volna egy kék-zöld foltot, akkor egy pillanatig sem lett volna kétségem afelől, hogy kamu az egész – hagytam rá inkább. – Még így is gyanús volt, a valódi égési sérülés ellenére is. Bár tény, hogy Miss Sorbet jól tudott színészkedni, ha rászánta az energiát. Annyira meggyőzően beszélt arról, hogy hogyan próbált információkat kihúzni Önből, miközben Ön részegen összevissza hadovált, hogy nem sok jogos kétségem támadhatott.

Hoolock csak annyit mormolt válaszul:

- Látott párszor inni.

- Sejtem. Mindenesetre, jól előadta. Azt, mondjuk, furcsállottam, hogy Ön különösebb habozás nélkül mesélt volna neki az ügyfeleiről. Azért Önt mégiscsak komoly szakmai titoktartás kötelezi, Miss Sorbet pedig egy leleplező bulvár-show háziasszonya! Durva felelőtlenség lenne – még ittasan is – ilyesmikről fecsegni előtte. Nem néztem ki Önből. Nem láttam viszont, hogy Miss Sorbet hogyan máshogyan juthatott volna Dalton mamával kapcsolatos infókhoz, ezért nem akadtam fenn az ellentmondáson. Végül is, részegen sok mindent nem tud irányítás alatt tartani az ember. Akkor még nem volt okom feltételezni, hogy Önök között kellő bizalom lenne egy közös terv csiszolgatásához.

Amikor az ügyvéd nem felelt, csak komor árny kezdte felhőzni a tekintetét, tovább magyaráztam:

- Mindenesetre, kezdettől éreztem, hogy valami nem stimmel. Elgondolkodásra késztetett, hogy miért nem fordítottak elég gondot a „kapcsolatuk” elleplezésére. Mintha nem balesetből botlott volna bele minden véletlenül betoppanó látogató Miss Sorbet nyomaiba az Ön lakásán... Hanem talán mert pont ez volt a cél? Azt sem igazán érzékeltem, hogy Ön tényleg a nő halálát kívánná. Nem támadt az az érzésem, hogy aggódnom kellene Miss Sorbet épségéért, amikor kimondta, hogy meg fogja ölni.

- Nekem nincsenek olyan színészi képességeim, mint Martának – ismerte el Hoolock egy szenvtelen vállvonással. – De, úgy voltam vele, hogy ha már betértél hozzám, és pont róla kérdezel, akkor előadok egy jelenetet a nyomaték kedvéért. Azért vállalhatóan sikerült?

- Igen, még éppen hihető volt.

- Marta is azt mondta, hogy szerinte működött.

- Ezt honnan tudta volna Miss Sorbet? – lepődtem meg a megjegyzésen.

- Hallotta a társalgást. Éppen aznap este is nálam volt, amikor beugrottál a Nolette-ügyről kérdezni. Úgyhogy elbújt a fürdőszobában a cipőjével és a kabátjával, hogy azt hidd, már távozott. Azt mondta, hogy szerinte rájönnél, hogy közösen tervelünk valamit, ha együtt látnál minket.

- Igen, rájöttem volna.

- Miből? Hiszen azt már előtte is tudtad, hogy találkozgatunk...

- Ha láttam volna az egymás közti viselkedésüket, rögtön ráébredtem volna, mi a helyzet. Nem tudták volna megjátszani.

- De...

- Ez a munkám – vágtam közbe, mert gyanítottam, hogy nem tenne jót a társalgás racionális irányának, ha ebbe most belemennénk. – Szóval, igaza volt Miss Sorbetnek, jól tette, hogy elbújt. Már ha, persze, ezt az egész ügyeskedést lehet jó ötletnek minősíteni...

- Szerintem, kimondottan szórakoztató volt rászedni téged és beadagolni a hazugságainkat – küldött a férfi gúnyos-megvető pillantást felém. – Először azt a balek öcsémet akartuk átejteni, és neki akartunk még több jelet elhinteni. Biztosan könnyebben ment volna. Aztán viszont kapóra jött, hogy beleártottad magad az ügybe. Tökéletes alany voltál. Mégiscsak meggyőzőbb, ha a készülődő „gyilkosságnak” egy magánnyomozó is a tanúja, mint ha csak egy elfogult testvér.

- És Miss Sorbetet egyáltalán nem zavarta aznap este, hogy Ön invitálgat engem egy éjszakára, alig egy karnyújtásnyira tőle?

Amint elhagyta az ajkam a sértéseire visszavágó kérdés, egyből meg is bántam, de már késő volt. A Hoolock arcán kiütköző dermedtség jelezte, hogy elevenébe találtam – ebbe a részletbe még csak most gondolt bele a gyilkosság óta.

- Nem tudom... Szóra sem méltatta az egészet utána, csak a tervünkről beszélt... – A férfi hangja egyszerre megint rekedt lett. – A francba, meg kellett volna mondanom neki, hogy biztos voltam benne, hogy nem fogadnád el az ajánlatot. Mondanom kellett volna, hogy előre tudtam...

Láttam, hogy ismét kezd egyre inkább elsötétülni a tekintete, úgyhogy inkább közbeszóltam:

- Oké, koncentráljunk a tényekre! Tehát, minden a terv szerint haladt. Nekem kellő nyomatékkal beadagolták, hogy miféle „gyilkosság” készül, igyekeztek jól elszédíteni a hazugságaikkal, és úgy ítélték meg, kezdődhet a megvalósítás. Mi siklott félre?

- Fogalmam sincs. Minden rendben ment. Minden.

- Kezdjük az egészet az elején! – javasoltam, hogy könnyebben össze tudjuk rakni a képet. – Honnan jött a rémes ötlet, hogy eljátsszák Miss Sorbet halálát?

- Egyáltalán nem volt rémes ötlet... Jó terv volt. Úgy döntöttünk, kihasználjuk a tévés botrányt, de már előtte is ez volt a lényeg. Cselekednünk kellett.

- Várjon, kicsit homályosan fogalmaz. Miért kellett eljátszani bármi ilyesmit?

- Mert Marta be akart jutni álnéven a női börtönbe, hogy Ethel Dalton után nyomozzon.

Visszafojtottam egy nyögést. Hoolock nem vette észre a reakciómat, a bilincsére függesztett tekintettel folytatta:

- Máshogyan nem tudtuk volna elérni, hogy feltűnésmentesen kiléphessen a műsorából hetekre, és hogy senkiben se ébredhessen gyanú... Marta mondta, hogy sosem kerültek ki róla smink nélküli képek a médiába, és senki sem ismerné fel, ha fekete helyett, mondjuk, halvány szőkére alakítaná át a haját. Vastag arcfestés nélkül, merőben más hajszínnel és hajvágással... Sosem jöttek volna rá, hogy ő az, akit bezárnak egy utcai rendbontásért. De kellett a gyilkosság eljátszása, mert így volt a legbiztosabb. – A férfi megingatta a fejét. – Annyira jó terv lett volna! Vagy egy szomszédnak tűnik fel, hogy baj van, vagy én magam hívom ki nyakig véresen a rendőröket másnap reggel, hogy valami történt... Engem heteken át meghurcol a média meg az igazságszolgáltatás, azt állítva, hogy brutális kegyetlenséggel megöltem a szeretőmet. Aztán egyszer csak előtoppan Marta leleplező részletekkel a Dalton-boszorkány ármánykodásáról! És kiderül, hogy az egész színjáték csak azért kellett, hogy Ethel Daltont megvezessük, és leáshassunk a tervei mélyére. Egyszerre nyilvánvalóvá vált volna, hogy mindenki ártatlanul vádolt és szidott, mint annak idején azt a nyomorult Dimitrovot... Egy csapásra mind a ketten ünnepelt hősök lettünk volna, akiknek minden korábbi botlását elnézi a közvélemény. Marta műsora az összes létező nézettségi rekordot megdöntötte volna, én pedig feltornázhattam volna a népszerűségemet. Már azelőtt is küszködnöm kellett a Hoolock & Wyatt iroda csapnivaló közmegítélésével, mielőtt a te hatásodra kirobbant volna a végleges botrány. Így viszont helyreállíthattam volna a hírnevemet. Egy közutálatnak örvendő ügyvédből a város sztárja lettem volna!

Hoolock hátradőlt a székén, és tekintete elrévedt a vállam fölött a semmibe. Én ekkor nem tudtam tovább megállni, kibukott belőlem:

- Hát, ha csak egyszer is megkérdeztek volna erről a tervről...

- Ugyan miért tettük volna?!

- ... Akkor megmondtam volna előre, hogy rossz vége lesz!

- Senki sem volt kíváncsi a véleményedre, és most sem vagyok az. Nagyon is jó terv volt. Nem tudom, miért lett ez belőle.

Inkább megtartottam magamnak a kikívánkozó választ. Nyeltem egyet, és egy konkrét kérdésre szorítkoztam:

- Miből gondolták egyáltalán, hogy Dalton mama ármánykodik?

- Mert velem küldözgette az üzeneteit az ügyvédi látogatásaim során. Különböző olyan leveleket, amelyeket nem akart, hogy a börtön személyzete átolvasson. Rejtjelesen voltak írva, így nem érthettem a tartalmukat. Megmondta, melyik postaládában kell majd otthagynom, és az ügyiratok közé rejtve simán ki tudtam juttatni mindet...

Raul megrezzent a háttérben, engem pedig jéggé fagyasztott a felismerés. Rábámultunk Hoolockra.

- Ez most komoly?! – szisszentem fel végül. – Kicsempészte Dalton mama ki tudja milyen instrukcióit, és szétszórta a világban? Úgy, hogy fogalma sem volt, miket irkál az öregasszony?

- Hát, voltaképpen igen – ismerte be egy fásult szájhúzással. – Tudom, hogy ezért be fogják vonni az ügyvédi engedélyemet, ha valaha is kijutok innen, de már nincs vesztenivalóm, nem igaz? Ennél rosszabb nem lehet.

- És... mégis mióta?

- Legalább egy éve küldözgeti a leveleit. Amióta elítélték.

A kezembe temettem az arcom.

- Csak azért csináltam, hogy kideríthessem, mi a szándéka – szólalt meg Hoolock újra, egy egészen kicsit mentegetőző, bár még mindig inkább arrogáns hangsúllyal. – Úgy gondoltuk Martával, hogy nagyot szakíthatunk, ha lerántjuk a leplet Mrs Dalton ténykedéséről. Ahhoz viszont ki kellett várnunk, amíg egy nagyszabású cselszövés kerekedik belőle. Jó darabig, persze, Martának sem akartam kiadni minden részletet, csak annyit árultam el, hogy gyanakszom, Ethel Dalton üzeneteket küld. Sosem tudtam, mennyire bízhatok Martában. Hogy nem én leszek-e az, aki ellen egyszer csak felhasználja a megtudottakat... Aztán, amikor Mrs Dalton cellatársa kiszabadult, lezuhant, és Mrs Dalton téged is megpróbált belevonni a játszmába, úgy döntöttünk, tényleg cselekednünk kell. Akkor már biztosak voltunk benne, hogy akármit is forral a boszorka, az hamarosan nagyot fog szólni. Így hát, nekiláttunk Martával a közös tervünk megvalósításának.

- Korábban próbálkoztak más módszerrel is?

- Megpróbáltuk kikémlelni, ki veszi fel a postaláda tartalmát, még egy rejtett kamerát is elbújtattunk a közelben, de nem sikerült. Úgy helyezkedett el a postaláda, hogy éjszaka pont meg lehetett állni mellette közvetlenül egy besötétített ablakú, letakart rendszámú kocsival és rejtve kihalászni az üzeneteket a gépjármű ajtajának árnyékolásában. Az autót is megpróbáltuk követni óvatos távolságból, de előbb-utóbb mindig nyomát vesztettük. Az utóbbi hónapokban pedig abbamaradtak a levelek. Egyet-kettőt eleinte beszkenneltem a telefonommal, azonban nem tudtuk megfejteni a számsorok jelentését. Mrs Dalton ugyanis számokkal kódolta az üzeneteit, de túl bonyolult volt. Én már nem tudtam többet kideríteni az ügyvédjeként, Marta viszont talán új információkhoz juthatott volna a börtönben. A belső híreszteléseket csak így lehet igazán megismerni. Bíztunk abban, hogy ha bekerül, meg fog tudni további részleteket Mrs Dalton ügyeskedéseiről.

Felnéztem a tenyerem mögül, de még mindig elég siralmas képpel:

- És Ön ezt nevezi jó tervnek? Hogy egy vastag falakkal körülvett, kiút nélküli helyre kerülni összezárva Dalton mamával? Egy többszörös gyilkossal, aki szemrebbenés nélkül rendelkezik emberek kínzásáról, kiiktatásáról vagy kísérleti alanyként való felhasználásáról, és megölte még a saját lányát is?! Hát, szerintem ez a terv még akkor is borzalmas lett volna, ha nem végződik ilyen rosszul már az elején! Egyáltalán, nem is értem, hogy hogyan gondolták...

- Marta nem félt. – Hoolock váratlan erővel félbeszakította a lamentálásomat. – Azt mondta, hogy gondoljak a végeredményre. Az óriási népszerűségre, a statisztikákra, a záporozó felkérésekre, a hatalmas ünneplésre... Hogy a végén minden jóra fog fordulni. És én erre gondoltam. Azt hiszem, úgy képzeltem, hogy akkor talán még... Talán még lehet is majd köztünk valami.

Elfulladt a hangja.

- Beszéljünk inkább a gyilkosság éjszakájáról! – tanácsoltam, a társalgás higgadt mederben tartására. – Mi történt aznap éjjel?

- Előkészítettük a helyszínt. Miután minden készen állt, bevettem két fájdalomcsillapítót, és ráittam annyi whiskyt, amennyit csak bírtam. Majdnem egy egész üveggel. Az utolsó emlékeim egyike az, hogy ülök a kanapémon, Marta meg egy pengét bont ki a papírjából mellettem. Azzal akarta megvágni magát, hogy látványos vérfoltokat hagyjon a padlószőnyegen, a kezemen és az öltönyömön. Emlékszem, arra gondoltam, hogy remélem, hamarabb üt ki az ital meg a gyógyszerek, mint hogy elkezdené... Aztán átkarolt, és kitámogatott a folyosóra.

- Á, szóval, ezért nem voltak összetörve meg felborítva a berendezési tárgyak? – szúrtam közbe. – Mert Miss Sorbet ügyelt arra, hogy Ön részegen megfelelően helyezkedjen el?

- Igen. Bár ezen a ponton már egyre homályosabb minden. Még annyi rémlik, hogy azt mondta, megpróbál olyan pózba fektetni a padlón, hogy ne gémberedjek el, mire magamhoz térek. Azt beszéltük előtte, hogy úgy a legjobb, ha már egyértelműen ki vagyok ütve, mire rám kerül a vér, mert Marta akkor fogja tudni teljes precizitással elrendezni a helyszínt. Szóval, a kezembe nyomta az üveget, hogy még igyak, de már nem bírtam... Minden hullámzott körülöttem. És akkor oda akartam húzni magamhoz, hogy megcsókoljam, de eltaszított. Nincs időnk ilyen érzelgősségre, azt mondta. És... és ennyi. Minden más csak sötétség. Nem emlékszem semmire. A mentőautóban ébredtem. – A férfi ökölbe szorította megbilincselt kezét az asztalon, ahogy küszködött az emlékek teljes hiányával. – Amióta bezártak, egyre azon tűnődöm, hogy talán a visszautasítás miatt bántottam. Részegen másképp fogtam volna fel, hogy nem hajlandó megcsókolni? De semmi ilyesmi nem ugrik be. Nem emlékszem, hogy dühös lettem volna. Még igazából tetszett is, hogy ilyen gyakorlatias. Semmi... semmi nyugtalanító nem rémlik.

- Szerintem, ne ragozzuk tovább, mert tuti, hogy nem ez történt! – állítottam le a gondolatmenetet. – Mondom, hogy én biztos vagyok benne, hogy nem Ön a gyilkos. Semmi más nem dereng?

- Nem. A következő emlékem már tényleg az, ahogyan a mentőautóban felélesztenek.

Egy kis ideig fontolgattam a választ, aztán mást kérdeztem:

- Először azt hitte, hogy jól sikerült a terv?

- Igen. Ott volt a vér a ruhámon, ahogyan megbeszéltük. A rendőrök a szobrot emlegették gyilkos fegyverként, ahogyan terveztük. A véres ujjlenyomataimat idézték, pontosan, ahogyan be akartuk állítani a helyszínt. Minden tökéletesnek tűnt.

Hoolock felemelte összebilincselt kezét, és a homlokához nyomta keményen ökölbe szorított, kifehéredő ujjperceit:

- Az, mondjuk, meglepett, hogy a rendőrkapitány máris a nevén nevezte Martát, mint áldozatot. Azt hittem, lesz némi bizonytalanság, de legalábbis tőlem akarják majd hallani először, hogy kinek a vérében tocsog az előszobám. Viszont arra gondoltam, hogy a portás miatt... Meggyőzően mondhatta nekik, hogy látott minket együtt felmenni, de nem látta Martát távozni. És, végül is, ez is a terv szerint alakult, szóval, nem volt okom rosszat sejteni. – Tartott egy kis szünetet, amíg elgyötörten próbált semlegességet erőltetni magára az arca előtt tartott karja takarásában. - Még tetszett is, hogy ott van rajtam az a rengeteg vér. Kellemes volt a gondolat, hogy Marta ilyen jól elrendezett mindent. Pedig már akkor is furcsállottam, hogy ennyire sok vér volt. Főleg, amikor az átkozott rendőrök megemlítették, hogy még a lépcsőházba is kifolyt. Azzal nyugtattam magam, hogy minden részletet kidolgoztunk. Marta tudta jól, hogy mekkora sérülést okozzon magának ahhoz, hogy minden véres legyen, de ne essen komolyabb baja. Biztonságos és eltervezett volt. Nem lehetett gond...

- Csakhogy de. És erre akkor jött rá, amikor a rendőrkapitány mutatott egy fényképet, nem igaz?

Hoolock arcizmai – bármennyire is próbált szenvtelen maradni – görcsösen megrándultak az emlék hatására:

- Olyan volt, mint egy rémálom. Azóta valahogy semmi nem tűnik valóságosnak. Ez az egész, hogy itt vagyok a rendőrségen... Semmi.

- Valami történt a lakásban, amíg Ön nem volt magánál – próbáltam visszairányítani a tényekre a társalgást. – Valakinek be kellett jutnia.

- Hogyan? Zárva volt az ajtó, és biztos, hogy Marta senkit sem engedett volna be a tervünk végrehajtásának a kellős közepén.

- Nem világos számomra, hogy hogyan tűnt volna el Miss Sorbet szőrén-szálán a lakásból, pedig ez fontos lehet. Mi volt az eredeti terv? Ön ott fekszik részegen, Miss Sorbet felhasítja a saját karját, összevérez pár cuccot, aztán mi lesz vele?

- Beköti a karját, és megszökik az erkélyen keresztül.

- Az erkélyen keresztül? De hát, nincs is ott semmi. Láttam a... az utcáról. Csak az üres falak.

- Előtte éjszaka kipróbáltuk, hogy ha ledobjuk egy leakasztható kis kötéllétra végét a tűzlétra egyik alacsonyabban húzódó fokára, elég biztonságosan át lehet-e mászni oda. És Marta simán meg tudta csinálni. Egy olyanon mászott volna le, és leakasztja lentről a kötéllétrát, majd elviszi magával - a létrának megfelelő kialakítása volt a rögzítés kioldásához, le tudta volna venni. Marta lesurran a tűzlétrán, aztán pár napig meghúzódik, hagyja a karján a vágást gyógyulni. Közben, persze, elkészíti a haját is. Kiszedi belőle megfelelő szerrel a feketét, befesti jellegtelen, világos színre, és más formára vágja... És indulhatott volna a börtönbe álnéven, egy utcai galiba okozása miatt.

Hm. Jól előkészített terv, meg kell hagyni.

- Az ujjlenyomatáról nem ismerték volna fel? – érdeklődtem.

- Marta azt mondta, hogy szerinte nincs a rendszerben. Említette, hogy még gondolkoznia kell rajta, mert például egyszer tizennégy éves korában lemeszelték, ahogyan egy márkás napszemüveget ellopott egy butikból. Úgy rémlett neki, hogy akkor a fiatal korára való tekintettel nem vettek ujjlenyomatot tőle, és egyébként is tudott egy kínos pletykát az őt lefülelő biztonsági őrről, így mire kiértek a rendőrök, enyhült a lopási történet... Szóval, azt megúszta. De azért emlegetett egy vegyszert, meg hogy egy időre le tudná maratni az ujjbegyeiről a hámrétegeket... Ezt viszont inkább nem firtattam, mert nem voltam benne biztos, hogy hallani akarom.

- Na, mindegy, a lényeg, hogy meg tudták volna oldani. Akkor úgy látom, tényleg nem volt akadálya a tervüknek. Tudott erről az egészről bárki kettőjükön kívül?

- Nem.

- Senki?

- Az égvilágon senki.

Tekergetni kezdtem az egyik hajtincsemet, ahogyan szokásom, ha elmerengek.

- Biztos, hogy senki? – ismételtem el a kérdést.

- Biztos.

- Még csak nem is utaltak rá senki előtt, hogy ilyesmire készülnek?

- Persze, hogy nem. Én legalábbis nem, és kétlem, hogy Marta bárkinek elmondta volna.

Tovább töprengtem, a hajam csavargatva.

- Nem különböztek össze azon, amikor Miss Sorbet sárba tiporta Önt a műsorával? – kérdeztem, látszólag témát váltva.

- Nem. Előre szólt, hogy kénytelen lesz az egyikünket lejáratni a médiában, mert megtudtál róla is meg rólam is egy kínos történetet, ami akartunkon kívül ugyan, de egy-egy ártatlan ember halálával végződött. Az én hírnevemnek meg már amúgy is lőttek, szóval vállaltam, hogy legyek én a médiaőrjöngés áldozata kettőnk közül. Neki fontosabb, hogy kontroll alatt tudja tartani a saját közmegítélését, mert ő tényleg ebből él. A Dalton-boszorkány leleplezése pedig úgyis visszaállította volna a megbecsülésünket maradéktalanul. Csak pár hónapot kellett volna elviselni.

Megcsóváltam a fejem:

- Nem semmi, amit Önök ketten itt taktikáztak...

- Minden gondosan meg volt tervezve. Működnie kellett volna.

Hoolock elhallgatott, és némán meredt maga elé. Amikor újból megszólalt, a hangja tompa volt:

- Mondanom kellett volna neki valamit. Legalább annyit, hogy vigyázzon magára...

Vetettem rá egy szomorkás mosolyt, úgy válaszoltam:

- Ha ez vigasztalja valamennyire, nem hiszem, hogy Miss Sorbet értékelte volna.

- Akkor is mondanom kellett volna.

- Hát, igen. Vannak ilyen dolgok.

Egy időre mindketten elhallgattunk, és elmerültünk a gondolatainkban. Aztán a férfi bilincse nagyot csördült, majd váratlan erővel felszegte az állát.

- Az az átkozott boszorkány volt!

- Tessék? – kaptam rá a tekintetem.

- Ethel Dalton! Biztosan ő volt. Fogalmam sincs, hogyan csinálta, de csakis ő lehetett. Megtudta, hogy ki akarjuk játszani! Nem tudom, hogyan... Nem tudom, de ő volt! Ő ölte meg Martát.

Megvártam, amíg csillapodik benne az indulat, és csak utána adtam feleletet:

- Attól tartok, ez elképzelhető. Sajnos, számolnunk kell a lehetőséggel, hogy Dalton mama érintett. – Némileg előrébb dőltem a székemen, de azért betartottam a rendőrkapitány által előírt távolságokat. - Próbáljon meg visszaemlékezni a börtönlátogatásokra! Előfordult valaha, hogy Miss Sorbet akár csak említés szintjén is szóba került a Dalton mamával folytatott beszélgetések során?

- Csak egyszer. Mrs Dalton megkérdezte, hogy mit szólok ahhoz, amit a Sorbet-showban lehoztak rólam. Mondta, hogy látta a társalgó tévéjében. Én meg válaszoltam rá egy egyszerű fedőszöveget, hogy bosszantó kényelmetlenség, de próbálok inkább a munkámra koncentrálni.

- És, Dalton mama elhitte?

- Nem tudom. Akkor nem tűnt lényegesnek. – A férfi megdörzsölte a halántékát halk lánccsörgéssel, és szemlátomást küzdött, hogy maga elé tudja idézni a társalgás részleteit. – Annyit jegyzett még meg, hogy ez a Marta Sorbet elég vakmerő nő. Igen, pontosan így fogalmazott. Vakmerő nő, aki a tűzzel játszik. Én meg erre nyilván egy nem túlzottan irodalmi kifejezéssel éltem Martával kapcsolatban, és ennyi. Utána más téma jött fel. Soha többször nem került szóba.

- Dalton mama olyan szúrós, átható, hideg tekintettel leste Önt, miközben Miss Sorbetről beszélt?

- Fogalmam sincs, de gondolom, igen. Szokott egyáltalán máshogyan nézni?

- Jogos. – Az ajkamba haraptam, és az elhangzottakat mérlegeltem.

A férfi bilincsei ismét megcsördültek, ahogy váratlan belső feszültséggel nagyot rántott rajtuk. Felpillantottam, és láttam, hogy a szeme sötét keserűségtől izzik.

- Ha valaha is kiszabadulok innen, megölöm azt a Dalton-boszorkányt – csikorgatta a fogát. – Ha kell, puszta kézzel fojtom meg, az őrei szeme láttára!

Most nem mondtam neki, hogy ne fenyegetőzzön olyasmivel, amit nem tenne meg. Ezúttal tudtam, hogy őszinte.

19. fejezet: Aggodalom

- Gondolod, hogy lehetséges? – kérdezte tőlem Raul, miközben a kihallgató helyiségből kilépve megálltunk a rendőrségi épület rosszul fűtött folyosóján.

- Micsoda?

- Hogy igaz, amit a gyanúsított mond.

- Persze. Tudom, hogy nem hazudott.

A rendőrkapitány fáradtan megdörzsölte rövidre vágott szakállát.

- Nem lehet, hogy tévedünk? – próbálkozott, mintegy utolsó reménysugárként, hogy talán nem kell mélyebben belegondolnia az egész képtelenségbe.

- Nézd! – fékeztem le mellette, nekitámaszkodva a mellettünk húzódó ablak belső peremének. – Kezdettől fogva furcsa volt az a karsérülés.

- A vágás az áldozat alkarján?

- Igen.

- Honnan tudtál róla?

A kérdést mindkettőnk érdekében figyelmen kívül hagytam, és inkább tovább magyaráztam:

- Sokat gondolkodtam rajta, hogy egy ilyen sérülést miért engedtek szabadon vérezni. Elég drágák a berendezési tárgyak Mr Hoolocknál, és a vadonatúj padlószőnyeg kicserélése csillagászati összegekbe kerülhet. Egy erősen vérző seb egészségügyi kockázatairól nem is beszélve. Ha hétköznapi baleset lett volna a vágás, egyből bekötik.

- A kórboncok azt feltételezte, hogy a gyilkosság előtti dulakodás során keletkezett.

- Igen, de akkor hol vannak a dulakodás egyéb nyomai? Miss Sorbet ugyan hagyott egy apró karmolást a szeretője karján, de az semmi. Egy életéért küzdő ember nem ilyen sérüléseket okoz. Az a kis karmolás vagy egy egyéb jellegű együttlétük során keletkezett, vagy egy gyengécske kísérlet a dulakodás imitálására. Nyilvánvalóan látszik, hogy Miss Sorbet nem próbált számottevő sérülést okozni.

Raul – természetesen – fennakadt az egyetlen lényegtelen részleten:

- Állj csak meg egy pillanatra! Honnan tudsz a karmolásról?

- Koncentráljunk a tárgyra! – javasoltam, visszafojtva egy sóhajtást. - Szóval, a vágás folyamatosan foglalkoztatott. Úgy véltem, nem történt dulakodás, de szokásos háztartási baleset sem lehetett. Mint mondtam, ha csak egy véletlen baleset lett volna, ellátták volna megfelelően. Feltételezzük hát, hogy szándékos! Ha Miss Sorbet akaratán kívül történt volna, akkor pedig az az érthetetlen, hogy a nő miért nem kiáltott segítségért, vagy legalább miért nem küzdött. Így végül annál a következtetésnél lyukadtam ki, hogy a seb valószínűleg Miss Sorbet hozzájárulásával keletkezett. Erre pedig – egy-két meglehetősen elvetemült és ide nem illő lehetőséget leszámítva – csak azt tartottam elfogadható magyarázatnak, hogy szándékosan akart vértócsákat hagyni. Hogy rákenje a saját meggyilkolását Vaughn Hoolockra!

- Ez eddig elfogadható okfejtésnek tűnik – ismerte el Raul, némileg kelletlenül.

- Eleinte két elmélet között ingadoztam. Az egyik az volt, hogy Miss Sorbet összeszövetkezett valakivel Vaughn Hoolock besározására. A cinkosa pedig váratlanul megölte a lakásban, az ál-gyilkossági helyszín elrendezése során. Ez megmagyarázta volna, hogy Miss Sorbet miért sugalmazta nekem már korábban, hogy az ügyvéd bántani akarja. Azonban nem indokolta volna meg azt, hogy Mr Hoolock maga is fenyegetőzött.

- Erről jut eszembe... Amikor a múltkor benn jártál nálunk, miért nem mondtad el, hogy egyéb bántalmazási jelek is voltak? – Raul már megint talált magának valamit, amit kipécézhet. – A gyanúsított által most említett égési sérülésre gondolok. A kórboncnok nem gondolhatott semmi különösre egy háztartási balesetnek tűnő, gyógyulófélben lévő régebbi seb láttán, de te tudtad jól, hogy sötét oka volt, nem?

- Igen, de kezdettől fogva kétesnek tartottam, és nem akartam, hogy ráerősítsen egy alaptalan feltételezésre Mr Hoolock lelkiállapotával kapcsolatban. – Ennyivel lepergettem magamról a közbevetést. – A másik elméletem az volt, hogy a gyilkosság Vaughn Hoolock bűne, és ő fogott össze valakivel Marta Sorbet hidegvérű kiiktatására. Ennél a verziónál viszont Miss Sorbet viselkedése lett volna érthetetlen. Mindenesetre, Mr Hoolock mindkét elméletben részegen hevert, kiütve az előszobában, a gyilkosság pillanatában. Számomra így volt értelme. Az áldozat ezért térdelt ott a padlón, háttal a támadójának!

- Frida, a logikus elméleteid ellenére sem hozhatsz önkényes döntéseket a rendőrséggel megosztott információk hasznosságáról! – Raul még mindig az előző témát erőltette. – Már megint kényedre-kedvedre manipulálod a hatóságot a nyomozásodhoz, és fontos részleteket hallgatsz el...

Újabb kísérletet tettem az okfejtésem folytatására, anélkül, hogy kizökkennék:

- Aztán viszont láttam az ügyvédről és a tévés nőről egy rövid közös felvételt, és észrevettem, hogy a szívük mélyén valószínűleg kedvelik egymást. Akkor arra is rájöttem, hogy együtt fundálhatták ki az egészet, és a vége akaratukon kívül vált ilyen szörnyűséggé. Erre kifejezetten utalt az is, ahogyan leírtad Mr Hoolock reakcióit a gyilkosság után. Mintha egy darabig nyeregben érezte volna magát. Azt hitte, hogy minden jól alakult, egy ponton viszont váratlanul rájött, hogy nagyon nem. Először még lehetett volna az alkoholmérgezés számlájára írni a viselkedésváltozást, de a későbbi magába fordult hallgatása már alátámasztja az elméletemet.

- Nem tudom. – Raul végre megfeledkezett az etikai akadékoskodásról, és a lényegre válaszolt. – Nem lehet az egész egy kétségbeesett hazugság, hogy a gyanúsított kimagyarázza magát? Talán vérszemet kapott attól, hogy azt mondtad, nem tartod bűnösnek a gyilkosságban. Kitalált egy történetet, hogy hogyan tűnhetne mégis ártatlannak.

Szembefordultam a rendőrkapitánnyal:

- Most őszintén! Úgy nézett ki, mint aki hazudik?

- Nem.

- Na, látod?

- Jó, de... Nem vagyunk tévedhetetlenek. Ráadásul, attól még, hogy kedvelték egymást, mármint, a gyanúsított meg az áldozat, még minden további nélkül meg is ölhette Vaughn Hoolock a nőt. Azon túl, hogy pár éjszakát együtt töltöttek a munkaügyeikről tárgyalva, szinte semmi sem kötötte egymáshoz őket. Biztos vagy benne, hogy komoly vonzalom volt köztük?

- Tuti! Figyelj, ez a szakmám, ilyesmiben nem tévedek! – Mondandóm alátámasztásaképpen megragadtam Raul karját, de amikor éreztem megfeszülését, egyből megbántam a gesztust. Késő volt azonban változtatni, így jobb híján otthagytam a kezem az egyenruha ujján, lehetőleg nem érintve őt a szöveten keresztül. Gyorsan tovább beszéltem: - Már korábban is felmerült bennem, hogy túl feltűnően emelik ki, hogy mennyire jelentéktelen a viszonyuk. Ha, mondjuk, csak egyszer hangzott volna el Miss Sorbet szájából, az még elment volna... De hogy minden egyes alkalommal, amikor feljött erről a szó, nyomatékosan beleszőtte a mondandójába, hogy totál közömbös számára ez a felszínes munkakapcsolat! Vaughn Hoolock is kihangsúlyozta, amikor nála jártam, és szóba került Miss Sorbet. „Alkalmi szórakozás, egy-két szakmai egyeztetés mellé”, valahogy így fogalmazott. Ez szerinted olyasmi, amit bizonygatni kell? Ráadásul egy idegen előtt, akinek amúgy is tök mindegy, hogy mi van köztük? Hát nem! Sőt, igazából a terveikhez még jól is jött volna, ha azt gondoltam volna, hogy mélyebb, viharosabb érzelmeik támadtak egymás iránt, szóval, végképp indokolatlan ragaszkodni a látszathoz. Inkább olyan önáltatás jellegűnek tűnik, nem egy szándékos információadagolásnak. Kár, hogy nem töprengtem el rajta hamarabb. Amióta viszont láttam őket együtt bort rendelni az étteremben, megértettem a hátteret.

Rault továbbra sem sikerült maradéktalanul meggyőznöm.

- És ha nem volt kölcsönös? – vetette fel. – Mi van, ha csak a gyanúsítottban támadt erősebb vonzalom? Az indítékot szolgáltathatna egy hirtelen felindulásból elkövetett gyilkossághoz. Marta Sorbet nem tűnt nekem olyan személyiségű embernek, mint aki szívből viszonozni tudna egy tiszta, szép érzést.

- Hát, szerintem nagyjából pont annyira tudta viszonozni, amennyire Mr Hoolock érzése szép és tiszta volt – zártam le a kérdéskört egy halvány félmosollyal.

- Rendben – hagyta rám végre Raul egy kurta biccentéssel –, fogadjuk el egyelőre, hogy így volt. Számomra hihető, de... Ugye, nem azt akarod mondani, hogy egyetlen borrendelésre alapoztad az egész teóriádat?!

- De. És, mint látod, működött. Igazam lett, Mr Hoolock elismerte, és nincs kétségem afelől, hogy őszinte volt.

Raul elgondolkodott, töprengőn összeszorított ajakkal, és egy darabig nem szólalt meg újra. Én közben úgy ítéltem meg, hogy most már feltűnés nélkül véget vethetek elhibázott gesztusomnak, így elvettem a kezem az egyenruhája ujjáról. Inkább – biztos, ami biztos – karba fontam, a jövőbeni hasonló mozdulatok megakadályozása érdekében.

A rendőrkapitány nagy sokára megtörte a csöndet:

- Hogy jön viszont a képbe Ethel Dalton?

- Ismered Dalton mamát. Ki más mozgatná a szálakat? Egyébként is, nem lehet véletlen, hogy pont Mr Hoolockot küldte hozzám. Eleinte azt hittem, külön-külön paktált le Mr Hoolockkal és Miss Sorbettel, akár egymás ellen is kijátszva őket, de most már egyértelmű, hogy nem. Megpróbálták elárulni, és az öregasszony lecsapott. Szerintem, már akkor is tudta, hogy tönkre fogja tenni az ügyvédjét, amikor hozzám küldte.

- Ugyan honnan veszed?

- Onnan, hogy ha hasznos szövetségesének tekintette volna, nem fedte volna fel előttem Mr Hoolock érintettségét. Már akkor is tisztában volt vele, hogy el fogja dobni, mint egy szükségtelenné vált eszközt. Dalton mama így gondolkodik az emberekről.

- Úgy érted, ennyire érzelmektől mentesen?

- Igen. Egy kis szadizmus azért szorult belé. De kábé ennyi, már ha ezt egyáltalán érzésnek lehet nevezni. Jól irányítás alatt tartja a késztetést, a terveihez igazítva. – Rádöbbentem, hogy egyre erősebben préselem karjaimat egymáson keresztbe, mintha a hidegtől óvnám magam. Lopva lazítottam rajta. – Meg hát, ott van a drágalátos szerelme, aki annak idején megfertőzte a felsőbbrendűség eszméjével. Azt hiszem, ezzel ki is merítettem Dalton mama érzelmi világát.

Láttam Raulon, hogy észrevette rajtam, ahogy kezdenek előkúszni az emlékeim Dalton mama földalatti laboratóriumáról és az ott történtekről. Oldala mellett akaratlanul is ökölbe szorult a keze, és egyértelműen küzdött, hogy visszafojtson minden kikívánkozó reakciót. Végül sikerült, és tűrhető közömbösséggel kérdezte:

- De hogyan állhatna Mrs Dalton a Sorbet-gyilkosság hátterében?

- Nem tudom. Viszont nyilván nem átkot szórt vagy rontást küldött, szóval rá kellene jönnünk, hogy hogyan kommunikál a külvilággal. Kell itt kinn lennie valakinek az ügyvédjén kívül is, aki segíti.

- Ez elég nagy veszélyt jelenthet – vonta le Raul a következtetést.

- Még egy nyomasztó adalék: A penge és a kötszer eltűnt a Sorbet-gyilkosság helyszínéről. És a kötéllétra is. Ezeket nyilván mind a gyilkos vitte magával, hogy ne lehessen bebizonyítani, hogy eredetileg megrendezettnek szánták a vérfürdőt. Ja, és a tettes pontosan azt a szobrot használta fegyverként, amelyet Mr Hoolock és Miss Sorbet kinézett az ötletéhez. Ez sem lehet véletlen! Akárki is ölte meg Miss Sorbetet, a terv összes részletét ismerte és értette. Elég hátborzongató, hogy hogyan jutott ilyen pontos információkhoz.

- Talán az áldozat mondhatta el, nem? Már ha elfogadjuk, hogy Mr Hoolock tényleg senkinek nem beszélt a tervről. Akkor Miss Sorbetnek kellett információkat kiszivárogtatnia. Hogyan értesült volna viszont Ethel Dalton bármiféle készülő tervről ott a börtön mélyén?

- Hát, például, Vaughn Hoolock elárulta magát egy-egy apró gesztusával, amikor Dalton mamával beszélt Miss Sorbetről. Hidd el, ha én észrevettem rajtuk ilyen kevés ismeretség után, hogy belezúgtak egymásba, akkor Dalton mama is kiszúrhatta. Odafigyel a részletekre. Rólam is sok mindent megállapított egyetlen rövid párbeszéd alatt az irodámban, az ismeretségünk legelején. Kiderült, amikor anno a föld alatt beszélgettem vele az első találkozásunkról. – Megborzongtam. – Na, de, visszatérve a mostani ügyre, miért dédelgetne Mr Hoolock gyengéd érzéseket egy gátlástalan, szenzációhajhász tévés nőszemély iránt, aki éppen tönkretette a műsorával? Nem kell hozzá egy furmányos banyának lenni, hogy ez elég gyanús legyen. Lehet, hogy Dalton mama már azt is rég sejtette, hogy Mr Hoolock a levelezés kapcsán is át akarja verni. Nem hiszem, hogy sokáig el lehetne leplezni előle, akármilyen jól színészkedett Mr Hoolock. Dalton mama szépen összerakta, hogy ha az áruló ügyvédje egy bulvárbotrányokra vadászó műsorvezetővel hetyeg, az semmi jót nem jelenthet őrá nézve. Így hát, ráállított egy kinti személyt a részletek kiderítésére.

- Szerzek engedélyt Ethel Dalton cellájának az átkutatására – jelentette be váratlan meggyőződéssel Raul. – Bekérem a látogatói listáját és az összes hivatalosan ismert levelezésének a másolatát, illetve a telefonbeszélgetései hanganyagát. Minden olyan személy adatait, aki kintről kapcsolatba kerülhetett vele.

- Igen, ez jó kezdetnek, de sajnos, a lehetőségek tárháza végtelen. Egy börtönbéli társán keresztül is üzengethet. Meg kellene neki tiltani, hogy használhassa a közösségi tereket, és hogy együtt étkezhessen a többi rabbal. Egyelőre engedélyezik neki az ilyesmit, mert ő maga említette Mr Hoolocknak, hogy a társalgó tévéjén látta a Sorbet-showt. El kellene vágni mindenkitől, amennyire lehetséges.

- Csak indokolt esetben kérvényezhetem.

- Nem elég indokolt az eset?

- Nem felel meg a vonatkozó rendőrségi eljárási szabályzat 237. szakasz 6. pont 1-től 48-ig terjedő alpontjainak.

- Egyiknek sem?

- Egyiknek sem. Konkrét bizonyíték kellene arra, hogy Mrs Dalton veszélyt jelent valakire.

- És Mr Hoolock vallomása?

- Elnézve a gyanúsított pillanatnyi helyzetét, a vallomása önmagában nem tűnik meggyőzőnek, de ha megőrizte a beszkennelt leveleket, az már elég lehet. Maga a tény, hogy Mrs Dalton megszegte a börtönelőírásokat a rejtett levélküldéssel, alapot adhat a kérvényemhez, még ha nem is tudjuk megfejteni, mit írt. Vaughn Hoolock telefonját már a Sorbet-gyilkossággal kapcsolatban átnéztük, azon nincsenek meg a beszkennelt fájlok, de amikor majd folytatom a vallomása felvételét, rá fogok kérdezni. Hátha tárolja valahol. Elképzelhető, hogy a laborban vissza tudják állítani a letörölt képfájlokat is. Még ma indítványozni fogom, hogy behatóbban vizsgálják át a mobilkészüléket.

- Jó, csak siess! – Egy pillanatra elfelejtettem uralkodni magamon, és máris ismét karon ragadtam Rault. Ezúttal önkéntelen hévvel szorítottam, egészen belemerevedtek az ujjaim. – Meg kell állítanunk Dalton mamát, amíg nem késő. Félek, hogy még valakit meg akar ölni.

- Megteszek minden tőlem telhetőt. – Közelebb lépett hozzám, annyira lecsökkentve köztünk a távolságot, hogy ha nem lett volna nálam majdnem fél fejjel alacsonyabb, az orrunk összeért volna.

Valószínűleg ez volt az a pont, amikor hátrálnom kellett volna, de képtelen voltam rá. Csak még erősebben húztam magam felé. A következő pillanatban pedig Raul karja már a derekam körül volt, és odavont magához. Hát, gondoltam, hogy ennek nem lesz jó vége...

- Vigyázz magadra, Frida! – nyögte elfúló hangon, szorosan átölelve. – Ha Mrs Dalton így bosszút állt az áruló ügyvédjén, akkor neked ki tudja, mit szán...

Behunytam a szemem, és próbáltam elnyomni a feltoluló érzéseket, de esélytelen volt. Aggodalommal telten a rendőrkapitány köré fontam a karom válaszul.

- Inkább neked kellene vigyáznod – pihegtem.

- Miért?

- Mert tudja, hogy azzal okozná nekem a legnagyobb fájdalmat, ha...

Nem folytattam. Sajnos, már így is ki lehetett találni a megkezdett mondat értelmét. Éreztem, ahogy a férfi megfeszül a hallatán.

- Sajnálom – suttogtam. – Nem kellett volna ezt mondanom.

Utána már nem bírtam mást szólni, mert annyira összefonódtunk, hogy elvesztettem minden képességemet a gondolkodásra.

Éreztem, ahogy Raul szája az enyémre tapad, és mohón vissza akartam csókolni...

Szerencsére azonban, mielőtt elmerülhettünk volna a csókban, befordult a folyosó sarkán egy iratokat cipelő rendőr. Amikor észrevette szétrebbenésünket és a jókora lépést, amint távolodtunk egymástól, elfordította a pillantását. Elsietett az általa megcélzott iroda felé. Már ez a kis kizökkenés is elég volt azonban ahhoz, hogy összeszedjük magunkat.

Raul merev mozdulattal eligazította az egyenruhája szélét, én pedig kapkodva a hajtincseimet söpörtem helyre. Nem néztünk egymásra, csak amikor már rendeződött a légzésünk üteme.

- Hm, igen – mondta végül a rendőrkapitány, már tökéletes önfegyelemmel. – Nem árt, ha én is óvatos leszek, de elsősorban te vagy Mrs Dalton figyelmének a középpontjában.

Én is immár higgadtan tudtam válaszolni:

- Valóban, de Dalton mama tényleg nem kicsinyes. Bármit is tervel, az nem kizárólag a bosszúról szól. Az ügyvédjére is csak akkor sújtott le, amikor már nem volt rá többé szüksége. Kétségtelen, hogy különösen kegyetlen módszert választott, de nem a puszta kínzás motiválja. Engem sem fog addig bántani, amíg használni szeretne.

- Mégis mit akarhat tőled?

- Nem tudom, de akármi is az, biztos, hogy van gyakorlati haszna. Szüksége van rám a céljaihoz, és amíg ez így van, nincs félnivalóm.

Raul elgondolkozott a szavaimon, aztán annyit kérdezett rám függesztve sötét szemét:

- Mi lesz a következő lépésed?

- Nekem? Hát, én megyek, és mégiscsak elfogadom Dalton mama megbízását. - Kacsintottam egyet, és mielőtt még a rendőrkapitány bármilyen választ adhatott volna, el is illantam az épület szürke folyosóján. Annyit súgtam még oda távoztomban: – Lássuk, mire utazik a banya!

20. fejezet: Az elvállalt megbízás

Csatlakoztam Mrs Blackhawkhoz az irodánk előterében. Az idős asszony egy hússalátát evett egy papírdobozból. Rendelt nekem is egy vegetáriánus zöldségkeveréket, így egyből hozzáláthattam a vacsorámhoz. Közben belefogtam, hogy elmeséljem a fejleményeket.

- És ezt Hoolockék egy percig is komolyan gondolták, hogy jól végződhet? – ráncolta a homlokát az idős nő, amikor beszámolóm végére értem.

- Úgy látszik, igen. Bár elképzelésem sincs, hogy hogyan tűnhetett számukra briliáns ötletnek Miss Sorbetet összezárni a pszichós Dalton mamával. – Elfogyasztottam egy répaszeletet, és utána még hozzáfűztem: – Egyébként, lehet, hogy tényleg rejteget valamit a börtönben az öregasszony. Végül is, nem engedte, hogy Marta Sorbet bejusson. Máskülönben talán játszott volna még kicsit az áldozataival, mint macska az egérrel, és hagyta volna fejlődni a nyomozásukat.

- Igen, elképzelhető – értett egyet az asszisztensem is. – Ha nincs titkolnivalója ott benn, nem lett volna szüksége ilyen gyors és drasztikus beavatkozásra.

- Bár, gondolom, előbb-utóbb mindenképpen vérfürdővel végződött volna – toldottam hozzá.

- Akárhogyan is, szörnyű, hogy ez lett belőle. Egyszer az életben Vaughn Hoolock és Marta Sorbet olyasmit tervelt, amivel egyetlen tisztességes embernek sem ártottak volna...

- Na, azért ebben ne legyünk annyira biztosak! – hívtam fel Mrs Blackhawk figyelmét egy körülményre, a műanyag villámra szúrt uborkával gesztikulálva. – Nem tudjuk, mi állt Dalton mama leveleiben, ezek ketten meg szemrebbenés nélkül kézbesítették. Szokás szerint fikarcnyi tekintettel sem voltak mások biztonságára, csak a saját pecsenyéjüket sütögették. Lehet, hogy Dalton mama emberek meggyilkolásáról rendelkezett az üzeneteiben. Ki tudja? Ők meg simán célba juttatták, csak hogy „igazi nagyszabású cselszövés” kerekedjen, és a leleplezésével bankot robbanthassanak!

- Igaz. – Mrs Blackhawk arcán jelentősen halványult az együttérző kifejezés szavaim hallatán.

- Tudom, hogy alapvetően sosem az volt a szándékuk, hogy bántsanak valakit. Csak nem érdekelték őket a tetteik járulékos következményei, és hogy kin gázolnak keresztül – folytattam már két céklafalat között. – Hát, ez most visszaütött. Dalton mama nem egy összetört diáklány vagy egy naiv, szerelmes srác, mint a korábbi áldozataik. Ha azt hitték, hogy lazán felhasználhatják a játszmáikhoz, akkor nagyot tévedtek. Ettől függetlenül sajnálom őket én is. Elég borzalmas az egész...

Még akartam mondani valamit arról, hogy elképzelésem sincs, mit érezhetett szerencsétlen Vaughn Hoolock, amikor rádöbbent, hogy az őt tetőtől talpig beborító vér a halott szerelmétől származik, ám ekkor megcsördült a telefonom. A felcsendülő zene belém fojtotta a továbbiakat.

Arra számítottam, hogy a rendőrkapitány keres, hiszen abban maradtunk, hogy a távozásom után folytatja Hoolock vallatását, elsősorban a Nolette-ügy kapcsán. Talán megtudott valami érdekeset, amit felhasználhatnék holnap Dalton mama meglátogatása során? Igaz, furcsa lenne, ha el akarná mondani... És ahogy előkaptam a telefonomat, láthattam, hogy kár is volt ilyesmiben reménykednem: nem ismerős számról hívnak. Oké, Gomez kapitány kilőve.

Felvettem a készüléket, és beleköszöntem.

- Jó estét, detektívnő! – szólt bele egy férfi a telefonba. – Renburg vagyok, Udo Renburg. Nem tudom, emlékszik-e rám, az egyik nyomozása kapcsán keresett fel nemrég az irodámban, és meghagyta a számát. Mrs Hilda Nolette öngyilkossága...

- Igen, tudom, ki Ön. – Az elmúlt napokat azzal töltöttem, hogy a közösségi oldalakon szaglásztam utána és az igazgatótársa, a tokás Dirk Jeffries után, és többször láttam a képüket a gépem képernyőjén, mint egy alap-ikont. Annyit olvastam Renburgról, hogy betéve tudom a szakmai pályafutását. Még azt is, hogy milyen márkájú szemüveget hord. Persze, ezeket nem tettem hozzá. – Miben segíthetek, Mr Renburg?

- Ígértem, hogy elküldöm a gyakornok nevét, aki Hildával dolgozott. Ma délután volt időm leülni, és szétnézni a személyzeti akták között. Eltűnt azonban a lány adatait tartalmazó mappa, a HR-esünk sem találta.

- Igazán? – Felvontam az egyik szemöldökömet.

- Sajnos, a HR-esünk sem emlékszik fejből a lány nevére. Nem is dolgozott még itt velünk tizenegy éve. Próbálok keresni valakit, akinek beugrik, de sajnos már egy kollégám sem emlékszik rá. Mindenesetre, furcsa, hogy nincsenek meg a kapcsolódó iratok. El akartam küldeni Önnek mindent, amit találok.

- Van bármi ötlete, hogy hová tűnhettek az iratok?

- Sejtelmem sincs, a gépen sem találtuk meg. Olyan, mintha valaki szándékosan tüntette volna el a lány nyomait. – A férfi tartott egy kis szünetet, majd felerősödő, határozottabb hangon folytatta: - Természetesen, ki fogom vizsgáltatni. Ha megtudom, ki a felelős, Önt is tájékoztatom róla, amennyiben igényt tart rá.

- Persze, jó lenne. Köszönöm, Mr Renburg.

- Mindenképpen szakembert fogok bevonni. Esetleg, ha elvállalná, akár rábízhatnám Önre is.

A könyökömmel megböktem Mrs Blackhawkot.

- Igen? Megengedné, hogy én járjak utána, hová lettek a céges iratok? – kérdeztem vissza felélénkülve.

- Nyilván nem várom ingyen. Megfelelő juttatás fejében kellene nyomoznia.

- Igen, értem, csak... Nem okozna gondot, ha egy magándetektív vizsgálódna a cégüknél?

- Persze, hogy nem. Nincsen semmi takargatnivalónk. Nekem legalábbis biztosan nincs.

Éreztem egy különös nyomatékot az utolsó mondatában.

- Úgy véli, hogy valakinek lehet?

- Hát, Dirk nem örült az ötletnek, hogy be akarok vonni egy nyomozót az elveszett akta megkeresésébe. Nem is volt hajlandó rábólintani. Mindenesetre, én ragaszkodom hozzá, hogy tisztázzuk a kérdést. Nyugtalanít, amit Ön mondott a múltkor. Az, hogy Hilda halála akár gyilkosság is lehetett. Szeretnék biztos lenni benne, hogy akármi is történt, annak semmi köze a céghez. Már éppen elég szörnyű, ami azzal a három szegény munkással megesett annak idején...

Elhallgatott, és nem szólalt meg újra.

- Rendben, vállalom a felkérést – siettem a válasszal. – Holnap már tudok is jelentkezni Önöknél. Megfelel így?

- Természetesen, tökéletes.

Elköszöntünk, és gondolataimba merülve löktem vissza a telót a zsebembe.

Bekaptam egy újabb falat zöldséget, és miközben elrágcsáltam, Jeffriesen és Renburgon tűnődtem. Csak utána szólaltam meg, meglehetősen fanyarul:

- Lássuk, Dalton mama mit mond holnap erről a két díszpéldányról!

*

A börtön szürke, jeges monotonsága árnyként követett végig a folyosókon. Az őrök döngő léptekkel vezettek el ugyanahhoz a helyiséghez, ahol a múltkor is találkoztam Ethel Daltonnal.

Az idős nő ezúttal is ott ült bilincsbe verve a fémasztal túloldalán. Figyelgette tömpe kezének tükröződését a sima lapon. Narancsszínű rabruhája élesen elütött fakó környezetétől.

Odasétáltam szaporán kopogó magassarkúmban. Eligazítottam vastag, kötött, zöld szoknyaruhámat, és leereszkedtem a hideg székre.

- Tessék, ismét elérte, amit akart! – törtem meg a csendet. – Megint itt vagyok.

Az öregasszony rezzenetlenül nézett vissza rám, és egykedvű nyugalommal kérdezte:

- Minek a hatására gondoltad meg magad?

- Beleástam magam alaposabban a Nolette-ügybe, és kénytelen vagyok igazat adni Önnek. Én is úgy gondolom, hogy megölhették a volt cellatársát.

Dalton mama nem felelt egyből, csak továbbra is rám szegezte hideg tekintetét az orrán enyhén előretolt szemüveg fölött. Várt. Én azonban nem szólaltam meg újra, így végül megint ő kérdezett egy idő után:

- Mi alapján következtetsz erre?

- Hát, az öngyilkosság esélye nagyjából a nullával egyenlő. Betekintést nyertem az áldozat személyiségrajzába, és nem tűnt olyan lelkiismeret-furdalástól-hajtva-leugrós típusnak. Ráadásul, éppen valami gonosz dolgon ügyködött fenn. Valószínű, hogy kiprovokálta a meggyilkolását.

Láttam, hogy ezúttal sikerült még Dalton mamát is meglepnem a kijelentésemmel.

- Gonosz dolgon? – visszhangozta, még szúrósabban nézve rám a kerek lencsék fölött.

- Jaj, ne tegyen úgy, mintha nem együtt tervelték volna ki! Ha azt akarja, hogy tényleg tisztázzam az ügyet, jobb, ha nyílt lapokkal játszik. Ráuszította a banyatársát, hogy hallgatózzon és kémkedjen emberek után, igaz? Láttam az áldozat táskáján a fémdísznek álcázott elektronikus kütyüt. Rossz volt a vétel a szomszédos épületből, ezért Mrs Nolette kénytelen volt átmenni aznap éjjel a Hotel Caviarba, hogy közelebb legyen a hallgatózás alanyához, ugye? Azért rázogatta a táskáját, hogy életet leheljen a vevőkészülékbe.

Dalton mama nem válaszolt, így rákérdeztem direktben:

- Kit próbáltak lehallgatni?

- Fogalmam sincs, mit csinált Hilda a halála előtt.

- Azért jöttem, hogy elvállaljam a megbízást. Biztos, hogy ilyen alapokról akarja indítani az együttműködésünket?

- Valóban nem tudom, mit keresett Hilda a szállodában.

- Így nem fog menni. – Átvetettem az egyik lábam a másikon, és hátradőltem a széken. – Én is elmondtam, amit tudok, Ön is rukkoljon elő az igazsággal! Kivárom.

- Tényleg nem tudom. Hogy lásd azonban őszinte szándékomat az ügy tisztázására, elismerem: megkértem Hildát, hogy vizsgáljon ki egy-két kérdést kinn. Így is tett. Nem én küldtem viszont a Hotel Caviarba.

- Akkor miért állította azt az ügyvédjének, hogy a Hotel Caviar egyik lakója felelős Mrs Nolette haláláért?

- Mert így tűnt logikusnak. Ki más találhatott volna rá ott fenn, ha nem egy vendég?

Na, jó, megint csak mellébeszélés és hazugságok.

- Honnan tudott Dirk Jeffriesről? – kérdeztem mást. – A fickóról, aki Mrs Nolette-et havi szinten látogatta.

- Láttam a beszélőn egy párszor, amikor Hildához bejött. Amikor Josh unokámmal szót váltottam...

Közbevágtam:

- Fusson csak neki még egyszer ennek a hazugságnak, mert elsőre nem akar sikerülni! Amikor a múltkor bejöttem Önhöz, rákérdeztem az őreinél, és azt mondták, hogy biztonsági okokból a legszigorúbban őrzött elítélteket csakis elzárt, külön helyiségben engedik találkozni a látogatóikkal. Szóval, nem láthatta Dirk Jeffriest a Joshsal folytatott beszélgetések során.

- Akkor Hilda mesélt róla. – Dalton mama csak áthatóan nézett rám, nem is pislogott.

- És, mit mesélt?

- Elmondta, hogy miért látogatja ilyen gyakran az az ember.

Hm. Úgy tűnik, végre jutunk valahová. Érdeklődve oldalra döntöttem a fejem.

- Ne kelljen már mindent harapófogóval kihúzni Önből! – noszogattam közben Dalton mamát. – Haladjunk! Miért járt ide folyton Mr Jeffries?

- Szakmai kérdéseket megvitatni Hildával.

- Igen? És Ön miért is nem kedvelte?

- Mert egy közönséges csaló. Minden céges lépését le kellett egyeztetnie Hildával, ugyanis a leghalványabb üzleti érzéke sincs. Hilda meg unatkozott bezárva, és nem bánta, hogy tornáztatnia kell az agyát szakmai problémák megoldásával. – Dalton mama ajka megvető ráncba feszült. – Én viszont megpróbáltam Hildát rábeszélni, hogy ne támogassa tovább azt a piócát. Ezt az embert világéletében az vitte előre, hogy ellopta mások ötleteit, és harsány magabiztossággal előadta a sajátjaként. Nem akartam, hogy Hilda rá pazarolja a képességeit, így rávettem, hogy egyre kevesebbet segítsen neki.

- Lehetséges, hogy viszonyuk is volt?

- Ugyan már! – Az idős nő csak legyintett, már amennyire szorosan tartó láncaitól bírt. – Hildát nem érdekelte az az inkompetens élősködő.

- Mi a helyzet a másik igazgatóval? Udo Renburgnak hívják. Róla mit tud?

- Erről a Renburgról nem sokat hallottam. Elképzelhető, hogy tisztességes cégvezető. – Dalton mama válasza az eddigieknél kicsit gyorsabban, pattogósabban érkezett.

Úgy tettem, mintha nem venném észre, és eltereltem a szót:

- Hallott valamit a gyakornokról, aki Mrs Nolette mellett dolgozott a bebörtönzése előtt?

- Nem, semmit.

- Ön olyasmit említett az ügyvédjének, amikor a megbízással hozzám küldte, hogy Mrs Nolette-nek rémálma volt valakiről egyik éjszaka. Ki volt ez az illető?

- Nem tudom, nem részletezte.

Volt valami hátborzongató abban a hétköznapiságban, ahogyan Dalton mama a kérdéseimre válaszolgatott. Mintha egy megszokott párbeszédet folytatnék egy normális ügyféllel vagy gyanúsítottal. Engem azonban a legkevésbé sem nyugtatott meg az ismerős szitu, inkább nyomasztóan hatott rám a „vihar előtti csend”-beütésű egyszerűség. Vajon mi rejlik a mélyben?

- Az sem derült ki, hogy a fiatalkorából vagy a bebörtönzését közvetlenül megelőző időszakból ismerte-e az illetőt? – faggattam mindenesetre tovább, megőrizve a szerepemet. – Esetleg innen a dutyiból?

- Annyit árult el, hogy nincs köze az épületomláshoz. A három munkás halálában nem érezte magát bűnösnek. Arról viszont nem beszélt, hogy ki más okozhat neki rémálmokat.

- Ön szerint mi történt azon a napon? Mármint az építési balesetkor?

- Semmi különös. Egy anyagminőségi hiba miatt leomlott egy fal, és Hildát tették felelőssé.

Visszatartottam egy kelletlen ciccenést. Jó keveset árul el az öregasszony! Ezért lehet, hogy kár is volt idejönnöm. Egyedül Jeffriesről volt hajlandó pár cikis infót csúsztatni.

- Mit gondol, mivel kellene folytatnom a nyomozást? – kérdeztem váratlanul, nyílt tekintettel szembefordulva Dalton mamával.

- A szállodát kellene tovább vizsgálni. Meggyőződésem, hogy onnan került elő a gyilkos.

Kicsit még vártam, aztán kibukott belőlem:

- Ennyi?

- Ennyit tudok javasolni.

- Hát, akkor úgy tűnik, nincs több mondanivalónk egymásnak.

- Úgy tűnik.

Csönd állt be, és megint csak néztük egymást, némán.

Aztán nagyot nyújtóztam, és felkeltem a kényelmetlen acélszékről:

- Akkor most megyek, majd jövő héten még elnézek errefelé. Hátha időközben megjavul a memóriája, és eszébe jut néhány részlet.

El akartam indulni, de félúton visszafordulásra késztetett, hogy Dalton mama váratlanul újból megszólalt:

- Ha esetleg találkoznál az ügyvédemmel, akkor üzenem neki, hogy a továbbiakban nem tartok igényt a munkájára. Nyilván megérthető, hogy nem kívánom többet alkalmazni azután a botrányos bűntény után, amibe keveredett. Láttam a társalgó tévéjében a hírt. – Az asszony hátradőlt a székén egy apró, érzelemmentes mosollyal. – Elég váratlan vérfürdő volt, nemdebár?

Én földbe gyökerezett lábbal álltam, és – bár nem sűrűn fordul elő velem ilyesmi – képtelen voltam szóhoz jutni. Csak bámultam az öregasszonyra. Egészen eddig élt bennem egy utolsó halvány reménysugár, hogy talán mégsem Dalton mama áll a Sorbet-gyilkosság hátterében...

Dalton mama pedig felkelt, és ütemes bilincscsörgéssel kísérve, helyretolta a székét. Majd ijesztő szenvtelenséggel hozzátette:

- Még ha előbb-utóbb fel is mentik... Most már mindig azt a sok vért fogja maga előtt látni, egész hátralevő életében. Kétlem, hogy jót tenne a szakmai ítélőképességének.

Ezzel elfordult, jelezve egy intéssel az őröknek, hogy vissza kíván térni a cellájába.

21. fejezet: Új nyomok

Ígéretemhez híven a börtönlátogatás után egyből Udo Renburg irodájába tartottam. Hozzá akartam látni a kirúgott gyakornok utáni vizsgálódásnak. Nem indult azonban túl ígéretesen, mert Renburg benn sem tartózkodott a céges épületben, odavolt egy helyszíni felmérésen. Jeffries meg videókonferencián tárgyalt egy kanadai ügyféllel, így egyikükkel sem tudtam beszélni.

Némi kínos megvárakoztatás után viszont szerencsére eszébe jutott a HR-esnek, hogy Renburg tényleg megkérte, hogy tegye lehetővé egy érkező magándetektív munkáját. Így a hosszú kelletlenkedés után végre beengedett a személyzeti ügyek irataihoz, és még egészen emberi hangnemre is váltott.

Egy gyors kérdéssel ellenőriztem, hogy Renburg igazat mondott-e. A HR-es valóban nem dolgozott még itt Hilda Nolette idejében, tehát, nem tudhat semmit fejből a gyakornoklányról.

Kénytelen voltam nekilátni a munkám „kedvenc” részének, azaz az elhúzódó, szöszölős keresgélésnek.

Aznap délutánra annyit tűztem ki, hogy hozzákezdjek a kivitelező cégnél valaha is megfordult alkalmazottakhoz tartozó akták átlapozásának. Első lépésként ugyanis azt akartam kiszűrni, hogy nem kallódhatott-e el simán egy másik munkavállaló iratai között a gyakornok anyaga.

Nagy levegőt vettem, és nekiduráltam magam a feladatnak.

*

Miután végeztem aznapra az iratok eredménytelen böngészésével, úgy döntöttem, hogy ha már ilyen jól belejöttem a meddő erőlködésbe, akkor futok még egy kört Litvin professzorral is vacsora előtt. Mivel lövésem sem volt, hogyan kellene kiszednem a férfiból, miért szakított Billel ilyen kurtán-furcsán, látszólag ok nélkül, nem sok reményt fűztem az akcióhoz. Nem akartam viszont végképp parkoló pályára állítani a szerelmi ügyet, mert Bill már épp eleget segített ahhoz, hogy ne szorítsam teljesen háttérbe a problémáit a nagyobb horderejű gyilkosságok miatt. Ráadásul, a két férfi nyilvánvalóan majd’ eleped egymás után, és ez a nevetséges szakítás minden nappal csak egyre jobban kínozza őket. Ideje lenne pontot tenni a végére.

Litvin még így este is vasalt, gyűrődésmentes inget és galambszürke öltönyt viselt. Szőkés-őszes haja pedig olyan gonddal, szálanként volt eligazítva, mintha óránként tíz percet a tükör előtt töltene, hogy a frizuráját tökéletesre rendezze. Végül is, lehet, hogy tényleg ezt csinálja.

Örültem, hogy a csöngetésemre kijött, mert elég gyanúsan sokáig hallgatott, amikor meglátott a videós kaputelefonon keresztül. Tartottam tőle, hogy nem fog szóba állni velem.

Ahogy a középkorú férfi keresztüllépdelt az udvaron, a befogadott fekete kutya is előperdült egy bokor árnyékából, és a labdáját rázva futott új gazdája nyomában. Házőrzőnek nem lenne valami jó, mert oda sem bojszintott az érkezésemre, csak szunyókált a füvön, most meg kizárólag a Bill kutyái után itt maradt viseltes labda köti le. Ellenben barátságos természetű, vidám állatnak tűnt, és valószínűleg a professzornak most pont erre van szüksége.

- Miben segíthetek, kisasszony? – kérdezte Litvin, csak résnyire kinyitva a kaput. Nyilván nem követi el azt a hibát, hogy még egyszer beenged.

A prof szeme táskás volt, az arca fáradt, mint aki egyre álmatlanul őrlődik. Nem nézett ki túl szívderítően.

- Tudja, miért vagyok itt. Billről szeretnék beszélni.

- Feleslegesen gyötör ezzel.

Hát, jól indul. Mindenesetre nekifutottam:

- Bill szomorú.

- Majd elmúlik.

- Miért ad ilyen kegyetlen választ? Billnek megszakad a szíve!

- Nem kellene beleártania magát az életünkbe, Miss Lorne. Bill még fiatal, hamar túlteszi magát rajta. Rendben lesz.

- És Ön? Boldog így?

- Én, köszönöm az érdeklődést, remekül megvagyok.

- Ezért fogadott be egy kutyát?

- Nem értem, hogyan jön ide a kutyám...

- Úgy, hogy Ön annyira boldogtalan Bill nélkül, hogy inkább befogadott egy kóbor ebet, csak hogy egy kicsit rá emlékeztesse! Pedig Ön ki nem állhatja a háziállatokat!

A professzor nem nézett egyenesen a szemembe, viszont sikerült nyugodt feleletet összehoznia:

- Nem mondom, hogy könnyű, de túl fogom élni, ahogyan minden mást is. Valószínűleg az én koromban már egyébként sem kellene párkapcsolatok kialakításával foglalkozni. Ha már eddig egy sem sikerült, és elvoltam egyedül, akkor nem így az ötvenhez közelítve kellett volna belefognom Billel. Hiba volt.

- Kétlem, hogy ez igaz lenne. Nem a koron múlik...

- De, azon is. Egyáltalán nem illő, hogy egy korombeli ember ilyesmin törje a fejét. Jobb lesz nekem magányosan.

- Ugyan már! Ha az életkora két éven át nem zavarta sem Önt, sem Billt, miért pont most lett volna probléma?

- Engem kezdettől fogva felettébb zavart.

- Jó, az igaz, de akkor sem hiszem el, hogy ennyi a gond. A korkülönbséggel eddig is mindketten tisztában voltak.

Litvin fenntartotta az elutasító ridegséget:

- Hiába erőlteti, én már lezártam magamban ezt a kapcsolatot. Szeretném, ha inkább abban segítene, hogy Bill is így tegyen!

Előrébb léptem, és annyit kérdeztem:

- Hogy’ képes ezt csinálni valakivel, aki így szereti Önt?

A férfi tett egy berögzült mozdulatot, hogy a féloldalas fekete bőrkesztyűje szárát kezdje igazgatni.

- Majd... majd idővel könnyebb lesz – mormolta közben maga elé. – Bill beletörődik, hogy egyszerűen vége...

- Hogyan törődhetne bele, amikor Ön kidobta értelmes magyarázat nélkül! – Toppantottam egyet. – Képzelje el így! Egyik reggel Bill arra ébred, hogy valaki, akiben szívből megbízik, kicincálja a közös otthonukból, és kihajítja az utcára a cuccaival! Ráadásul valódi indoklás nélkül, azonnal, nyersen, pár héttel karácsony előtt...

Ekkor a professzor arcán váratlan feszülést vettem észre. El is akadtam a beszédben. Mindössze nyomatékképpen akartam felhozni a karácsony-témát egy hosszabb felsorolás részeként, de az apró megvonaglás elgondolkodásra késztetett. Nocsak! Nem tán az ünneppel van valami gond?

- Igen, durva, hogy pont karácsony előtt kellett ezt művelni! – ismételtem el.

Litvin ezúttal azonban már pókerarcot öltött, és a szeme sem rebbent. Aha, szóval tényleg titkol valamit a karácsonnyal kapcsolatban, amit nem akar előttem kimutatni!

A professzor hűvösen felelt:

- Még egyszer kérem: tegye meg a kedvemért, kisasszony, hogy ejti az ügyet! Mindenkinek könnyebb lenne. Szeretném, ha Bill feladná a kapcsolatunkat, és továbblépne. Én mindenesetre már nem fogom meggondolni magam.

Ezzel becsukta az orrom előtt a kertkaput. Elsétált a villa felé, nyomában a vidáman kocogó fekete kutyával.

Ezúttal viszont cseppet sem bántam a kiutasítást. Sőt! Végre szagot fogtam! Lássuk, Bill mit tud mondani a karácsonyról!

Tettre készen siettem a kocsim felé.

*

Betömtem egy büfé teraszán egy húsmentes salátaburgert vacsira, aztán elkanyarodtam Vaughn Hoolock emeleti luxuslakása felé. Most azonban nem a lezárt tetthelyre akartam belógni, hanem úgy döntöttem, hogy a portással beszélek. Van itt pár kérdés, amit jó lenne tisztázni. Úgyhogy lezárva a kocsimat a közelben, be is kopogtam a plexifalú portásfülke ablakán.

Egy idős bácsika fejtegetett ott egy gyűrött rejtvényújságot, és nem tűnt túl érdeklődőnek az érkezésem láttán. Előbb-utóbb azért előcsoszogott, hogy hallja, amit magyarázok. A kezébe nyomtam egy névjegykártyát, és bemutattam magam, mint magándetektívet, aki a rendőrséggel közösen dolgozik a Sorbet-gyilkosság felgöngyölítésén. Ez így, persze, erős túlzás volt, de nem baj, nem kell feltétlenül tudnia.

Mivel a tató figyelmét még a hangzatos belépő sem ragadta meg, előkaptam a pénztárcámat, és kihalásztam belőle pár dollárt.

- Hálás lennék érte, ha segítene – fűztem kísérőül a bankjegyekhez, és letettem mellénk, a portásfülke ablakába.

- Jól van, kedvesem – élénkült fel a bácsika, és végre a hallását is visszanyerve, egyből megértette a jövetelem célját. – Tehát, arról az akasztófára való ügyvédről lenne szó? Mindig tudtam, hogy a börtönben fogja végezni...

- Igazán? – kérdeztem vissza szórakozottan, miközben a telefonom jegyzetelő alkalmazását nyitottam meg.

- Igen. Pocsék természete volt. Nem köszönt a szomszédoknak... Szándékosan felrúgta egy idős néni bevásárló kosarát, amikor a hölgy egy fél percre ott hagyta az útban... Belevágta a szemetes konténerbe egy kisgyerek kinn felejtett hintalovát, mert fél lépést kerülnie kellett volna miatta a postaládájához... Állandóan rágyújtott olyan helyeken, ahol nem megengedett...

- Értem, köszönöm – vetettem véget a felsorolásnak, amikor sikerült belépnem a jegyzeteimhez. – Tudna mesélni esetleg a gyilkosság éjszakájáról?

- Igen, bár már töviről hegyire elmondtam a rendőröknek.

- Nekem lesz majd néhány más jellegű kérdésem is. Kezdjük talán ott, amikor Mr Hoolock és a partnere megérkezett. Ha jól értem, Ön volt műszakban aznap este, ha a rendőrök már kikérdezték.

- Igen. Én hívtam a 911-et is a vér láttán.

- Mikor jött haza Mr Hoolock?

- Éjfél előtt nem sokkal értek ide.

- Látott bármi furcsát?

- Hát, az ügyvéd akkor még nem úgy festett, mint aki meg akarja ölni a nőt. Inkább mintha más jellegű tervei lettek volna vele, ha érti, kedveském, mire gondolok... Elég bizalmasan átkarolta. És még lehet, hogy finoman fogalmazok, ha csak átkarolást emlegetek...

- Jó, jó, köszönöm. – Hoolockék színjátékáról, azt hiszem, bőven elég lesz ennyi. – Én inkább arra lennék kíváncsi, hogy nem követte-e őket valaki.

- Nem.

- Később sem?

- Egyáltalán nem. Amikor Archie, az egyik fenti lakó visszaért hajnali fél négy felé a diszkóból, elszívtunk itt lenn vele egy cigarettát, utána felment a lakásához, és akkor vette észre a kicsorgó vérpatakot a szomszédos lakás ajtajánál; az ügyvéd lakása volt. Archie becsöngetett. Semmi. Erre lejött szólni nekem, és felhívtuk a 911-et.

- Előtte senki nem ment be az épületbe?

- Senki.

- És Mr Hoolockék érkezése előtt? Járt itt bárki szokatlan, aki nem tartozik a házhoz?

- Nem rémlik. Az én műszakom alatt nem.

- Hánytól volt Ön műszakban?

- Fél hét.

Akkor, úgy tűnik, egész este nem fordult meg gyanút keltő egyén az épületben. Lelombozó. Megpróbálkoztam mással:

- Korábban is látta együtt Mr Hoolockot az áldozattal?

- Igen, a gyilkosság előtti két hétben gyakran felvitte. Majdnem minden estét együtt töltöttek, bár a nő sosem aludt nála. A gyilkosság éjszakája volt az első, hogy hajnalig nála maradt. Annak sem lett jó vége, mint látjuk. Mondjuk, én már az elején sejtettem, hogy nem fog ez szépen véget érni. Persze, nem ilyesmire gondoltam, de egyértelműen lesírt róluk, hogy nem helyénvaló az egész. Például, a nőt felhívta egyszer pár hete egy másik szeretője, miközben éppen távozott az ügyvédtől. Most képzelje el! Még azzal volt elfoglalva, hogy a blúzán megigazítsa a gombolást, és máris egy másik férfival beszélt! A saját fülemmel hallottam, mert éppen ott sepregettem a lépcsőházban...

- Honnan veszi, hogy a szeretője hívta?

- Hallottam, hogy egy férfi volt, és abban egyeztek meg, hogy átmegy hozzá aznap éjjel. Gondolhatja!

Kezdtem megörülni a halvány nyomféleségnek:

- Esetleg emlékszik a pasas nevére? Elhangzott?

- Gordon volt a keresztneve, ha jól rémlik.

Na, egyből el is szállt az éledő lelkesedésem. Interneten láttam korábban, hogy Sorbet operatőrének a neve Gordon. Azt pedig már a rendőrség is kiderítette, hogy az operatőr Marta Sorbet alkalmi partnere volt. Ráadásul ez nem egy gyakori név itt a környéken, aligha tartott több Gordon nevű szeretőt. Pedig egy pillanatra olyan ígéretes nyomnak tűnt a kis telefonbeszélgetés! Azt hittem, előkerül egy gyanús idegen, aki az utóbbi időben bukkant fel Sorbet körül a semmiből, és erős köze lehet Dalton mama ténykedéseihez. Hát, úgy fest, nem. Esélyes, hogy tovább kell keresgélnem.

A portás éppen belekezdett egy okfejtésbe arról, hogy bár sosem kedvelte Vaughn Hoolockot, mégis átérzi némileg, hogy miért verte agyon a nőt. Közbeszóltam:

- Észrevette valaha is, hogy bárki követné vagy megfigyelné őket?

- Nem.

- Soha semmi nyugtalanítót nem szúrt ki?

- Nem. Leszámítva azt, ahogyan éltek...

Oké, ebbe ne bonyolódjunk bele újra! Viszonylag tapintatos hangerővel, de ismét közbekérdeztem:

- Járt valaki Mr Hoolock lakásán a távollétében? Bármikor az elmúlt hónapokban?

- Nem tudok róla.

- Megtenné, hogy holnapra megkérdezi a kollégáit is erről? Nem lennék hálátlan. – Meglapogattam a pénztárcám oldalát. – Fontos lenne tudnom, hogy bejuthatott-e bárki a lakásba, amíg Mr Hoolock nem tartózkodott otthon. Akárki. Főleg az elmúlt négy hónap érdekelne.

- Jól van, még ma este körbetelefonálok. Bár nem értem, pontosan mit vár.

- Csak kérdezze meg, kérem!

- Rendben, rendben. - A bácsika már éppen elcsoszogott volna felírni egy emlékeztetőt magának a portásfülkében heverő papírtömbre, de egyszerre felismerés fénye csillant a szemében.

- Várjon, beugrott! – fordult vissza hozzám. – Volt itt egy fűtéstechnikai szakember, aki az ügyvédhez jött megszerelni a fűtés vezérlőegységét. Már jó régen volt, legalább három hónapja. Rendes céges igazolásai voltak a Flame&Cinder társaságtól, és írott megrendelése az ügyvédtől... Szóval, beengedtem a lakásba a pótkulccsal. Tartunk itt egy-egy tartalékkulcsot azoknak a lakóknak, akik gyakran vannak távol. Az ügyvéd rengeteget dolgozik, és sokat utazik konferenciákra, tehát, néha mi intézzük neki az ilyen feladatokat.

- Igazán? – Felkaptam a fejem. – Önnek van kulcsa a lakáshoz? És akkor miért nem nyitott be, amikor a gyilkosság éjszakáján meglátta a kicsorgó vért?

- Az ügyvéd visszakérte tőlem a kulcsot egy héttel a szeretője megölése előtt. Az épület szabályzata szerint jogában áll magánál tartani az összes kulcsot, szóval, visszaadtam.

Oké, akkor ez a körülmény sem gyanús. Hoolock nyilván gondoskodni akart arról, hogy semmilyen gikszer ne legyen a lakásba esetlegesen bejutó személyekkel kapcsolatban. Viszont ez a fűtéstechnikai szakember...

- Mondja csak, mire emlékszik a fűtésszerelővel kapcsolatban?

- Egy nő volt, de olyan fürgén hajtotta ki a csavarokat, és csatlakoztatott apró vezetékeket, mintha legalábbis férfi lenne. Pedig az egyik kezét még kicsit rosszabbul is használta. Azt mesélte, hogy nem olyan ügyesek az ujjai azon az oldalon egy régi betegség miatt. – A portás erősen ráncolt szemöldökkel koncentrált, hogy fel tudja idézni - nem kevéssé sztereotípiákban gondolkodva - a hónapokkal ezelőtti esetet. – Végig ott álltam mellette, amíg szerelt, nem csinált semmi furcsát.

Atyavilág. Kikerestem a telefonomon egy képet Mrs Nolette-ről, és a portás orra alá nyomtam:

- Ez a nő volt az?

- Talán. Ilyesmi korú volt, de már nem emlékszem többre.

- És Ön egész idő alatt a szerelőnő mellett maradt a munka során?

- Igen.

- Nem hagyott az illető egy idegen tárgyat a fűtés vezérlődobozában?

- Persze, hogy nem.

- Egy apró kütyüt sem?

- Semmit. Csak megerősítette két kábel bekötését.

- És Ön végig, egyetlen percre sem tévesztette szem elől?

- Hát, a munka végeztével belépett a fürdőbe kezet mosni. Pár másodperc volt, csak leöblített egy kis port... Oda azért nyilván nem követtem. Utána távozott.

Ó, ne!

- Említette Ön utólag Mr Hoolocknak, hogy jártak nála fűtést szerelni? – kérdeztem elhaló hangon.

- Igen.

- És tényleg ő rendelte?

- Nem emlékezett rá. Azt mondta, hogy az utóbbi időben elég fáradt volt, lehet, hogy csak elfelejtette. Tavaly télen nem volt megelégedve az új fűtés működésével, szóval, tényleg felmerült benne, hogy kihívja a szerelőket még az ősz beállta előtt. Nyilván meg is tette. Persze, magunk közt szólva, ez az úgynevezett fáradtság, ami miatt nem rémlett neki semmi, összefüggésben állhat a heti három-négy üres whiskys üveggel, amit már évek óta mindig lehoz kidobni...

- Nos, igen – félbeszakítottam a portást, a kezébe nyomva egy marék pénzt. – Köszönöm a segítségét, el sem tudja képzelni, mennyire hasznos volt minden, amit elmondott! Most viszont sietnem kell, hogy rendszerezzem a megtudott új információkat.

- Ennyi? Azt hittem, akar még kérdezni az ügyvéd és az áldozata viszonyáról is...

- Egyelőre ez most elég lesz az általam vizsgált szálhoz. Még egyszer köszönöm. Minden jót!

És már iparkodtam is a kocsimhoz. Közben sietve írtam Gomez kapitánynak egy rövid üzenetet, hogy szedesse szét a helyszínelőkkel a fürdő összes berendezését a Hoolock-lakásban. Én pedig készültem azonnal nekiállni, hogy az irodámban utánanyomozzak a fűtéstechnikai Flame&Cinder társaságnak.

22. fejezet: A férj

Leültem a Hotel Caviar emeleti szobájának egyik puha foteljába. Hanyatt dőltem benne, és Bill felé fordultam, aki éppen egy kutatási anyagot olvasott érkezésem előtt az ablaknál. Az autószerelő munka mellett egy nagyvárosi biokémiai projekten is gyakornokoskodik, és éppen ahhoz tanulmányozott egy paksaméta tananyagot nagy igyekezettel.

- Na, mi a helyzet itt? – érdeklődtem a sráctól, levéve a színes fejkendőmet, és szétterítve vörös loboncomat a vállamon.

- Ha majd lesz ideje napközben is eljönni, szeretném, ha beszélne a takarítócsajjal, akivel, ugye, összeismerkedtem – nyitott egyből egy javaslattal. – Azóta is sokat dumálunk vele, aranyos lány. De nem ez a lényeg, hanem, hogy ma kiderült, hogy pont ő volt az a takarító, aki látta Mrs Nolette-et a tetőn bűvészkedni a táskájával a zuhanás előtt. Talán Önnek lenne egy-két jó kérdése, és új részleteket lehetne felfedni.

Megfontoltam az ötletet, aztán – miközben a telefonomra is készítettem egy feljegyzést – rákérdeztem:

- Nem lesz az feltűnő, ha elkezdem a Nolette-ügy részleteiről faggatni?

- Szerintem, megbízhatunk benne. Jófej csaj. Ha Ön is beleegyezik, szívesen elmondanám neki az igazat, mármint, hogy nyomozunk.

- Rendben. Holnap este üljünk össze vele itt, ha ráér. Lássuk, mit tud! – Írtam magamnak egy emlékeztetőt, utána álmos, de büszke mosollyal bejelentettem: – Közben tettem én is egy előrelépést az Ön ügyében.

- Tényleg? – csillant fel egyből Bill szeme. – Gav végre hajlandó átbeszélni velem a történteket?

- Ott azért nem tartunk. Viszont van egy tippem, hogy mivel lehet kapcsolatos a professzor problémázása.

- Igazán? És, mivel?

- A karácsonnyal.

Bill ajka csodálkozva elnyílt, és csak nézett bambán.

- Ööö... Mégis, mi van a karácsonnyal? – kérdezte aztán.

- Azt hittem, Ön tudja. Nincs semmi gáz idén a karácsonnyal?

- Nem hinném. Úgy gondoltuk, veszünk egy kis fenyőfát, bekapcsolunk pár ünnepi dalocskát a laptopomon, és megesszük a pudingot, amit együtt készítettünk. Előző nap Gav elmegy a templomba, én meg felszerelem a díszfényeket. A kutyáknak új nyakörvet akartunk adni ajándékba. Kábé ennyi.

- Már előző évben is így karácsonyoztak?

- Igen. Csak tavaly játékcsontot vettünk a kutyáknak.

- És akkor minden rendben volt?

- A legnagyobb rendben. Na, jó, a puding elég ramaty lett, de azt leszámítva, nem volt semmi gond.

Eltűnődve megdörzsöltem a homlokomat:

- Biztos, hogy idén is megfelelt volna mindkettőjüknek ez a program?

- Persze. Gavrilo már októberben a karácsonyi pudingreceptek között válogatott, a tavalyit ugyanis érthető módon nem akartuk megismételni. Én meg elkezdtem barkácsolni egy égősort az udvarra. Nagy ügyet nem szoktunk csinálni belőle, de azért örömmel vártuk a közös ünnepet.

- Nem merült fel semmilyen rosszhangulatú szituációban a karácsony? – próbálkoztam tovább. – Akár más összefüggésben?

- Nem tudok róla.

- A szakítást megelőző hetekben egyszer sem hangzott el a karácsony szó negatív kicsengéssel az Ön jelenlétében?

- Csak örömteli várakozásra emlékszem. Egyszer már említettem, hogy nem sokkal a szakítás előtt volt egy este, amikor egészen elragadtak minket az érzéseink, és a szokottnál jobban ellágyultunk. Akkor pont a karácsonyról beszélgettünk Gavrilóval, hogy milyen jó lesz együtt. Mindketten egyformán boldogok voltunk. Hogyan lehetne ez ok a szakításra?

- Nem tudom.

Tanácstalanul széttártuk a karunkat pont egyszerre, és egy darabig magunkban gondolkoztunk.

- Jó, úgy látom, ezen még agyalnom kell – mondtam végül. – Sajnálom, azt hittem, Önnek majd egyből beugrik egy kellemetlen részlet a karácsony szó hallatán.

Bill reménytelenül üres tekintetén láttam, hogy hiábavalóan bizakodtam.

*

Aznap éjszaka elkezdtem átbogarászni a Flame&Cinder fűtéstechnikai cég tudnivalóit a neten. Annyi biztos, hogy létező társaságról volt szó, tehát a szerelőnő nem kamu jelmezben ment javítást végezni Vaughn Hoolock lakásába.

Amikor reggel becsoszogott a szomszédasszonyom az irodába, felpörögve fogadtam.

- Igyekezzen, mamika, mert amíg Ön otthon pihengetett, én hatalmas áttörést értem el! – újságoltam fülig érő szájjal. – Utánamentem a kérdésnek, hogy miféle cég logóját viselve álcázta magát fűtésszerelőnek – véleményem szerint – Hilda Nolette. A Flame&Cinder egy létező vállalat. Ennél viszont többet is ki akartam deríteni. Nem hagyott nyugodni, hogy Mrs Nolette vajon hogyan jutott volna hozzá Flame&Cinderes munkaruhához meg hasonló cuccokhoz. És honnan szerezte a szerelői képességeket? A diplomái száma figyelemreméltó, de semmi nem utal arra, hogy valaha is foglalkozott volna kétkezi munkával. Hol tanult ilyesmit? Egészen pontosan: kitől? Dalton mama sem hinném, hogy egy ász lenne fűtésrendszerek megbütykölése terén...

- Angyalom, ne igyál több kávét, mert már így is olyan tempóval beszélsz, hogy képtelenség kora reggel követni! – motyogta az idős nő még félálomban, horgolt szatyrát felakasztva a fogasra és helyet keresve az esernyőjének.

- Pedig még csak most jön a lényeg – folytattam töretlen lelkesedéssel. – Nekiálltam a közösségi oldalakon és az álláskereső portálokon Flame&Cinderes munkavállalókra vadászni, és – ezt kapja ki! – előástam egy érdekeset. Tudja, ki dolgozik szerelőként fél éve a Flame&Cinder cégnél?

- Kicsoda?

- James Nolette. Hilda Nolette férje! Aki azt állította a rendőröknek, hogy nem látta a feleségét az asszony kiszabadulása után...

- Hűha! – Az öregasszony lecsüccsent az asztala előtti székre, és egyre inkább felébredve szállt be a logikázásba: – Ha viszont James Nolette mindössze fél éve dolgozik a Flame&Cinder vállalatnál, akkor a feleségéhez nem juthatott el a börtön előtt a munkaruházata.

- Nem hát! Magát a Flame&Cinder céget is csak négy éve alapították! – Összeütöttem a tenyerem. – Ideje rászállnom a drágalátos úriemberre! Mert afelől kétségem sincs, hogy a felesége volt a titokzatos szerelőnő. Így pedig a háttérben meghúzódó férj is képbe kerül. Előtte még azonban elugrok Marta Sorbet egyik szeretőjéhez: az operatőréhez. Egy fültanú hallotta, ahogyan pár hete randit egyeztettek. Az operatőr talán tudhat ezt-azt a Miss Sorbet körüli frissebb történésekről. Délután pedig folytatom az eltűnt gyakornok utáni nyomozást. Lássuk, melyik szekrényből esik ki egy újabb csontváz!

*

A Gordon keresztnévre hallgató operatőrt benn találtam a stúdióban. Csatlakoztam a negyven körüli, jó vágású pasashoz az épület büféjénél. Éppen egy fél szendvicset eszegetett reggelire. Vettem magamnak egy fánkot, és leültem a keskeny, polcszerű pulthoz.

Amikor bemutatkoztam, mint magándetektív, aki szoros együttműködésben dolgozik a rendőrséggel a Sorbet-gyilkosság felderítésén, a férfi eltolta maga elől a reggelije maradékát.

- Nem tudok enni, ha ilyesmiről kell beszélnem – mormolta. – Marta elég közel állt hozzám.

Nem tűnt megjátszottnak a reakció, de azért úgy döntöttem, először felmérem még kicsit, hogyan viszonyul Sorbethez és a megöléséhez. Előkészültem a jegyzeteléshez, és közben rákérdeztem:

- Mit ért azalatt, hogy közel?

- Már a tévés pályafutása kezdete óta, vagy tíz éve ismertem, és régóta együtt dolgoztunk. Gondolom, tud róla, hogy néha együtt is töltöttem vele egy-egy éjszakát. A rendőrök biztosan elmondták, ha egyszer velük nyomoz...

- Igen, igen – tódítottam –, persze, hogy informáltak. Jól értettem, hogy ez egy viszonylag felszínes szexkapcsolat volt?

- Sajnos, igen. Szerettem volna, ha szorosabb viszony alakul ki köztünk, de végül kénytelen voltam feladni. Kétlem, hogy Marta valaha is tudott volna bármit érezni irántam. Néha bejelentette, hogy vigyem el egy szállodába, mert le akar feküdni velem, de ennyi volt.

- Nem hangzik túl bájosan.

Az operatőr tett egy erőtlen mozdulatot a tányérja még messzebb tolására. Tompa melankóliával adott feleletet:

- Nem is tudom, hogyan lehet szépen megfogalmazni... Szóval, nem lep meg túlságosan, hogy egy férfi végül megölte. Marta tényleg kegyetlen és gátlástalan tudott lenni, mindenkivel. Senki nem érdekelte igazán. Már ha persze nem egy szaftos botránysztoriról volt szó.

- Ön mégis a szeretője volt...

- Igen. Azt hiszem, mindennek ellenére, voltaképpen csodáltam. Először reménykedtem, hogy majd eljutunk valahová, de aztán elfogadtam, hogy sosem fog változni. Hat évig tartott, mire egyáltalán megjegyezte a nevem. És még utána is előfordult, hogy véletlenül Gastonnak vagy Gilbertnek szólított... Amikor egyszer vettem neki egy szál rózsát, a szemem láttára dobta ki a kukába távoztában. Hát, ilyen volt.

Őszinte szomorúságot láttam a szemében. Nem úgy festett, mint aki titkolni próbál valamit Sorbet halálával kapcsolatban, és nyíltan beszélt a viszonyuk jellegéről is. Így hát, használható tanúnak soroltam be. Időszerűnek láttam, hogy átnyergeljek az engem foglalkoztató kérdésekre:

- Tapasztalt bármi furcsát az utóbbi hónapokban Miss Sorbet körül? Valami nyugtalanítót?

- Nem is tudom. Volt egy pasas, akit Marta szerintem kicsit mégis megkedvelt. Nem sejtem, ki volt az, talán lehetett az ügyvéd, aki végül megölte. Egyszer, úgy három hete Marta beállított hozzám az éjszaka közepén, és egy másik férfitól jött. Éreztem rajta a férfi arcszeszének az illatát. És közölte velem, hogy nálam akar aludni. Még sosem mondott ilyet. Persze, megengedtem neki. De akkor is egész éjszaka máshol járt gondolatban, szerintem végig ő volt a fejében...

- Én más jellegű furcsaságra gondoltam. Nem történt például olyasmi, hogy egy idegen gyanúsan követte volna Miss Sorbetet? Esetleg kémkedett utána?

Az operatőrt szemlátomást meglepte, hogy ilyesmire utaltam a kérdéssel. Nyilván azt hitte, hogy a Vaughn Hoolock-szál érdekel. Elgondolkodó hallgatás után adott választ:

- Pár éve volt egy zaklató, aki éjjel-nappal a stúdió körül ólálkodott, és mindenáron autogramot akart szerezni Martától.

- Inkább az elmúlt négy hónap lenne fontos.

A férfi tovább töprengett:

- Most hogy így belegondolok... Volt egy eset nagyjából két hónapja. Egy kávézó ablakánál ültünk, és Marta utasított, hogy üljünk át egy benti asztalhoz, mert olyan érzése van, mintha egy fickó figyelné a szemközti épület mellől.

Felkaptam a fejem:

- Tényleg? Volt ott valaki?

- Nem tudom. Kinéztem az utcára, nehogy Tim Traber konkurens leleplezőshowja kémkedjen utánunk, de nem láttam senkit. Éppen csukódott viszont a szemközti irodaépület bejárati ajtaja, szóval, lehet, hogy pont bement az illető. Olyan fura volt az egész, mert még soha nem láttam, hogy Martát bárkinek a figyelme zavarta volna. Gyakran felismerték, ha belépett valahová, mustrálgatták. Sosem érdekelte, és nem próbálta elkerülni. Sőt, szerintem ez olyan természetes volt neki, mint a levegővétel. Az, hogy arra kért, üljünk beljebb, hogy az a fickó ne nézhesse... Szokatlan volt.

- Mintha tudta volna, hogy ki az, és kerülni akarta volna?

- Talán. Lehet, hogy már akkor is az ügyvéd zaklatta?

Úgy látom, nem fogunk egykönnyen leszakadni a Vaughn Hoolock témáról. Rákérdeztem:

- Talán egy ügyvédi iroda vagy egy bírósági épület volt szemközt?

- Nem. Egy építőipari cég kivitelező irodája volt ott.

Egyszerre megállt a kezem, és felpillantottam a jegyzet-pötyögésből:

- Micsoda?! Tessék?

- Megnéztem, mi az az épület, és láttam, hogy egy építőcég irodája – ismételte el a férfi mélán. Láthatóan nem értékelte fontosnak az információt. – Semmilyen építőipari adásunk nem volt azonban az elmúlt hónapokban, szóval, nem tűnt lényegesnek. Martát egyszerűen feszélyezte, hogy nézte onnan egy férfi. Nem is sokáig maradtunk a kávézóban, csak ittunk egy feketét, aztán továbbálltunk. Többször nem jártunk arra.

Kikerestem a telómon egy térképes alkalmazást, és az operatőr kezébe nyomtam.

- Meg tudná mutatni, kérem, hol volt ez?

Egy ideig kutatott az emlékezetében, aztán beírt valamit a keresőbe, és visszaadta a készüléket.

Láttam, hogy a szomszédos nagyváros egyik kisebb utcáját jelölte be.

- Köszönöm szépen – mentettem el az adatot.

- Miért gondolja, hogy az eset fontos lehet? Rengetegen kísérnek figyelemmel egy híres tévés személyt. Talán csak egy rajongó vagy egy kíváncsi bámészkodó volt.

- Az a baj, hogy szerintem nem. – Csak ennyit válaszoltam, elmerülve a gondolataimban.

*

Néhány kérdés erejéig még faggattam az operatőrt, de sajnos hamar kiderült, hogy semmilyen más releváns emléke nincs. A szavai alapján úgy tűnt, hogy a pasas, aki meglepően lekötötte az egyik éjszaka Sorbet gondolatait, valóban Vaughn Hoolock lehetett. Így hát, egyedüli hasznos infónak a másik említett férfit, a leselkedő építőcéges muksót nyilvánítottam. Ő ugyanis fix, hogy nem Hoolock volt. Persze, önmagában még a tény, hogy az illető bement egy építőipari létesítménybe, nem jelent semmit, de fogódzónak jó lesz. Ráadásul egyértelműen egy bizonyos irányba mutat. Egyre valószínűbb, hogy Hilda Nolette régi cégénél valami tényleg nem stimmel.

Amikor beírtam a keresőbe az utcanevet, ahol az eset történt, és az „építőipar” meg az „iroda” keresőszavakat, egyből láttam, hogy jó nyomon járok. A kávézóval szemben ugyanis pont Renburg és Jeffries cégének egyik fióktelepe helyezkedett el. Wow! Ez azért véletlen egybeesésnek igen durva lenne...

Nos, nézzünk egy másik legalább ennyire érdekes „egybeesést”!

Előkotortam a jegyzeteim közül Hilda Nolette férjének a címét, még valamelyik segédem ásta elő a különböző ügyiratok közül. Vásároltam egy fedeles pohárban némi narancsos-fahéjas kávét a hosszú útra, majd beszuszakolva a forró italt a pohártartóba, nekiláttam a vezetésnek. Ideje megkérdezni a fickót a Flame&Cinderes ruháról.

Hilda Nolette egykori otthona egy fából épült, hangulatos, emeletes családi ház volt. Itt élt a feljegyzések szerint a férje és a két huszonéves fia. Az udvar is rendezett, gyepesített. Nem megy rosszul a családnak, kétségtelen.

Miközben csengettem, magamban szurkoltam, hogy otthon találjam James Nolette-et.

Egy kerekarcú, ötven körüli asszony nyitott ajtót, ajkán széles mosollyal. Enyhén őszülő konty ült a feje búbján.

- Segíthetek?

Kicsit meghökkentem, mert alapvetően nem egy nőre számítottam, de nem hagytam magam kizökkenteni.

- Igen. A nevem Frida Lorne. Magándetektív vagyok, és James Nolette-et keresem.

- Megtudhatom, milyen ügyben?

- Lenne pár kérdésem az egyik folyamatban lévő nyomozásommal kapcsolatban, a részleteket azonban jobb lenne, ha vele vitatnám meg.

- Rendben, fáradjon be! – Az asszony szerencsére további akadékoskodás nélkül bekísért az előszobába, és felszólt az emeletre: - Szívem, gyere, téged keresnek!

Lehúztam magas sarkú, smaragdzöld csizmámat, és közben szemügyre vettem a ház belsejét is. Otthonosan rendben tartott, tiszta. Semmi nagyzoló vagy feltűnősködő. A nappaliban lógott a falon egy családi fotográfia, James Nolette-et és a már felnőtt gyerekeit ábrázolta. A nő pedig az oldalán nem Hilda Nolette volt, hanem a most engem betessékelő kontyos hölgyemény.

Felbukkant a lépcsőn Nolette alacsony, köpcös alakja. Egy kis, zömök férfi volt, naivan a világra csodálkozó, kerek kék szemmel, kurtára vágott bajuszkával. Nyájas mosollyal iparkodott felém.

- Miben segíthetek, hölgyem?

- A nevem Frida Lorne. Magándetektív vagyok, és a felesége halála ügyében nyomozok.

A légkör érezhetően egyik pillanatról a másikra feszültté vált. A kedves mosoly szőrén-szálán eltűnt a fickó arcáról, és borús homlokráncolásnak adta át a helyét:

- Muszáj feszegetni? Sajnálom szegény Hildát. Miért nem nyugodhat már végre békében?

Körülményeskedés helyett kivágtam a kérdést:

- Nem akarja kideríteni, hogy mi történt aznap éjjel a szálloda tetején?

- Őszintén szólva, nem. Így is elég nyomasztó az egész. Nem értem, hogy Hilda miért nem jött haza, ha ennyire rosszul volt. Szívesen láttuk volna. A leugrásnál bármi jobb lett volna, nem? Nem sok kedvem van belemenni. – A férfi futó pillantást vetett a mellette álldogáló asszonyra. Nyilván kínosan érintette, hogy neki is jelen kell lennie a beszélgetésnél.

- Csak néhány gyors kérdésem lenne – próbáltam megnyugtatni.

- Addig főzök egy teát – vetette fel a nő, látva, hogy Nolette feszeng a jelenlétében a téma hallatán. – Nyugodtan üljetek le itt a nappaliban, hogy átrágjátok magatokat az ügyön!

Elsietett a konyha felé. Nolette kénytelen-kelletlen leültetett az egyik fotelba, és lehalkulva szólt hozzám:

- Nézze! Mint nyilván látja, van valakim, már jó ideje. Hilda a múlt. Hosszú évek óta semmi köze nem volt ehhez a családhoz...

- Mióta van új barátnője? – szúrtam közbe a kérdést rezzenetlen hangon.

- Hilda bebörtönzése után ismerkedtünk meg. Mielőtt azonban rosszra gondolna, így volt megbeszélve. Megegyeztünk Hildával, hogy nem bajlódunk a válási procedúrával, viszont úgy tekintjük, hogy köztünk mindennek vége. Pont az omlási baleset előtt akartunk elválni, Hilda már az ügyvédünkkel egyeztetett. Aztán közbejött a szörnyű baleset, és börtönbe került. – A férfi megborzongott az emlék hatására. – Hilda azt mondta, hogy felőle a börtön utánra hagyhatjuk a válást. Addig pedig nyugodtan használhatom a közös vagyontárgyainkat, neki úgyis mindegy. Az sem érdekli, ha összejövök valaki mással.

Elgondolkozva megkocogtattam a telefonom képernyőjét rózsaszínre lakkozott körmömmel.

- Miért akartak eredetileg elválni? – kérdeztem aztán.

- Hildának volt valakije.

Nagyot koppant a körmöm a kijelzőn.

- Azt mondta, hozzá akar menni – folytatta a férfi. – Újra akarja kezdeni vele, talán Európában. Elfogadtam. Már egyébként is rég nem szólt másról a házasságunk, csak a gyereknevelésről. Nem maradtak érzéseink egymás iránt. Úgy voltam vele, hogy esetleg még nem késő továbblépnünk. Hilda sosem volt egy melegszívű, ragaszkodó anya. Túl szigorúan és ridegen bánt a fiúkkal, szóval annyira azt sem sajnáltam volna, ha az ő életükből is távozik...

- Nem tudja véletlenül, hogy ki volt Mrs Nolette új szerelme?

- De, pontosan tudom. Az akkori igazgatótársa, Dirk Jeffries.

A válasz hallatán pedig jó darabig nem voltam másra képes, csak bámultam James Nolette-re hitetlenkedve, kiguvadt szemmel.

23. fejezet: Családi ügyek

Egy darabig még elképedve meredtem James Nolette-re, mintha nyolc karja nőtt volna. Aztán nagy nehezen sikerült túltennem magam a kapott információn, és megrázogattam a fejem. Tovább kérdeztem:

- Pontosan honnan tudja, hogy Mr Jeffriesről volt szó?

- Hilda mondta.

- Így konkrétan megnevezte?

- Igen.

Hát, úgy tűnik, nincs mese, együtt kell élnem az új nyommal.

- Nem annyira meglepő, mint amennyire csodálkozva Ön néz. – Így Nolette. – Ez a Jeffries nevű alak nagy szoknyapecér hírében állt. Én magam is láttam. Az egyik céges vacsorán, ahová elkísértem Hildát, meglehetősen kapatosan egy csinos titkárnőt próbált fűzni.

- És Ön szerint a feleségének az ilyen férfiak voltak az esetei?

- Fogalmam sincs, mert sosem beszélt vonzalmakról. Talán bedőlt egy jól hangzó szédítésnek. Nem tudhatom.

- Mielőtt a felesége elmondta volna, hogy hozzá akar menni Mr Jeffrieshez, és válni akar, Ön látta bármilyen – akár a leghalványabb jelét is –, hogy szerelmes lenne valakibe?

- Nem. Hilda nem mutatta ki az érzéseit.

- Szóval, a semmiből jött ez a Jeffries-sztori?

- Mondhatjuk így is. Bár nem volt okom kételkedni benne, mert, mint mondtam, a házasságunk elég hűvös volt, és Hildának egyébként sem lett volna oka ilyesmiről hazudni.

- Értem, köszönöm. Hordott a néhai felesége testékszereket?

- Hogy miket?!

- Mondjuk, egy nyelvpiercinget.

- Hát, nem hinném... Nem tudok ilyesmiről, és nem igazán illett volna a stílusához.

Hallatszott a konyhából egy kis csörgés, ahogy Nolette új partnere elkezdte egy fémtálcára felpakolni a teázás első porcelánkellékeit. Ideje, hogy a lovak közé csapjak, mielőtt az asszony visszaér.

- Most egy fontos kérdés következik – jelentettem be. - Kérem, hogy feltétlenül legyen igaz a válasza!

- Jó, jó, persze. – A férfi vetett rám egy bizalomgerjesztő mosolyt bajuszkája alól.

- Találkozott a feleségével a börtön után?

Egyből lőttek a mosolynak! Nolette zavartan elfordította a tekintetét.

- Öhm... Ezt már a rendőröknek is elmondtam – dörmögte. – Nem találkoztunk. Hilda nem keresett.

- Akkor is tartaná magát ehhez a kijelentéséhez, ha azt állítanám, hogy a felesége miatt brutális kegyetlenséggel meggyilkoltak egy nőt? És hogy a feleségének közvetve benne van a keze legalább egy, de inkább több készülő további gyilkosságban is?

- Uramisten! – jajdult fel Nolette őszinte elborzadással. – De hiszen ez iszonyatos! Hilda ilyesmiket tett volna a halála előtt?

- Igen. Pontosan. – A hangom meg sem rezdült.

- Sajnálom... ez... ez szörnyű. Nem sejtettem. – Rövid, gesztenyebarna hajába túrt. – Az a szegény nő, akit az előbb említett, hogy meghalt... Mi történt vele?

- Egy márványszoborral agyonverték. Csak harminchét éves volt, még Önnél is jóval fiatalabb.

Dermedt csönd.

- Sokat szenvedett? – jött aztán Nolette újabb kérdése erőtlenül.

- Feltételezem, nem kellemes, ha valakire számtalanszor lesújtanak egy nehéz kőszoborral. Az első ütés megbénította, de nyilván érezte a többit is...

- Kérem, inkább ne folytassa! - A férfi ujjai remegni kezdtek. – Hilda hogyan jön mindehhez?

- Oroszlánrésze volt a bűntény előkészítésében. Nem ő maga követte el, de nélküle nem került volna rá sor. És mindennek erős köze van egy céges munkaruhához.

- Sajnálom... nagyon sajnálom...

Már ez a megtörten elmormolt válasz is előrevetítette, hogy Nolette tud valamit, amit eddig elhallgatott. Aztán kitört belőle:

- Éreztem, hogy rosszat akar! Nem lehetett tisztességes szándék mögötte... – Elfúlt a hangja, és nem folytatta a váratlanul megkezdett vallomást.

- Jól van, próbáljon megnyugodni! Vegyük át tényszerűen, mi történt!

- Rendben, elmondom az igazat. – Fújt egyet. – Hilda tényleg járt itthon. A fiúk egyetemen voltak, Rose munkában, így egyedül én voltam a házban, amikor beállított. Előtte bementünk hozzá a fiúkkal, még a börtönbe, és megbeszéltük, hogy nem fogjuk várni a kiszabadulása után. Ő is ezt kérte. Nem akart látni minket, és nekünk sem képezte már az életünk részét. Elengedtük. És... és aztán pár hétre rá, itt állt a küszöbünkön.

Amikor a férfi ismét elhallgatott, egy kérdéssel próbáltam segíteni:

- Nyilván akart valamit. Mi volt ez?

- Azt mondta, hogy hallotta, hogy egy bizonyos őt érdeklő társasházban elektronikus vezérlésű fűtőrendszer van szerelve az egyik lakásba. Az a cég, amelyikkel az utóbbi időben szoros szakmai kapcsolatban állok, pont ilyesmivel foglalkozik. Felfutóban van itt a környéken, szinte minden újszerű fűtésrendszert tőlük rendelnek. Villanyszerelőként dolgozom a villamos munkálataik során. Na, szóval, Hilda kérte, hogy tanítsak meg neki egy egyszerű lépést egy modern, elektronikus vezérlésű fűtőrendszer kiigazításához. Azt mondta, hogy professzionális benyomást akar kelteni, viszont valójában semleges művelettel, hogy ne legyen hatása a berendezésre. A tartalék munkaruhámat meg pár szerszámomat is kölcsönkérte. Egy... egy egyszerű kis kábelújrakötést mutattam meg neki, hogy egyedül is be tudja majd gyakorolni.

Nolette megint megállt a beszédben, én pedig felvont szemöldökkel érdeklődtem:

- Mégis, miért teljesített egy ilyen gyanús követelést?

Lehajtotta a fejét, úgy suttogta:

- Először én sem akartam. Nemet mondtam. Csakhogy ekkor Hilda közölte, hogy ha nem teszem meg, végleg hazajön. Követelni fog mindent, ami kijár neki a feleségemként meg a fiúk anyjaként. Óriási válási hercehurcát robbant ki, kiforgat mindenemből... Letagadja, hogy megegyeztünk a továbblépésről, és mindenki előtt úgy állítja majd be, mintha szívtelenül megcsaltam volna, és az engedélye nélkül beköltöztettem volna valakit a közös házunkba, amíg ő egy zárkában sínylődött. Megnyerné a válópert, tönkretenne, és kisemmizne minket. – Nolette nyelt egyet, csak utána bírt újra megszólalni: - Én mindössze annyit akartam, hogy tűnjön el! Hogy olyan legyen, mintha sosem járt volna itt. Olyan békében és szeretetben élünk, már sok-sok éve! Megtettem mindent, amit kért, csak váljon végre kámforrá, mielőtt Rose hazaér. Nem tudtam, hogy ez lesz belőle. Persze, éreztem, hogy nem lehet becsületes célja a furcsa kéréseknek, de legrosszabb esetben is csak egy tolvajlásra gondoltam.

- Nyilván nem sejthette, hogy ekkora baj lesz belőle. Viszont a rendőröket egyből értesítenie kellett volna, legalább a felesége halála után.

- Azt hittem, már mindegy. Nem tudtam, hogy lehet még bármi jelentősége az egésznek, és nem akartam, hogy úgy tűnjön, Hilda amiatt lett öngyilkos, ahogyan beszéltem vele a találkozásunkkor. Kívülállók nem érthették volna meg... Így nem árultam el a rendőröknek, hogy találkoztam vele. Nem tűnt fontosnak. Sajnálom. Úgy sajnálom...

Pergősen közbekérdeztem:

- Mondott bármit azzal kapcsolatban a felesége, hogy mit tervez, vagy mik történtek vele akkoriban?

- Annyit említett, hogy egyelőre egy másik városban száll meg, egy ismerőse egyik üres lakásában. És ha azt akarom, hogy ez így is maradjon, akkor igyekezzek a munkaruha előkeresésével.

- Miféle ismerősnél? – szűkítettem össze a szemem.

- Nem árulta el. Gondolom, nem egy szegény emberről van szó, ha bővelkedik üres lakásokban... De más nem derült ki.

- Kért olyasmit is a felesége, hogy mutassa meg neki egyéb elektronikus holmik kezelését? Például lehallgató készülékekét?

- Nem. Ilyesmi nem került szóba. Te jó ég! Hilda még hallgatózott is mások után?!

- Hát, sajnos, attól tartok...

Ekkor nyílt a konyha felőli ajtó, és bejött a kontyos asszony egy tálca teáscsészével és kancsóval, szelíd mosollyal az arcán. Megkegyelmeztem Nolette-nek, és ejtve az előző témát, a fiai tanulmányi eredményeiről kezdtem kérdezni.

*

Éppen egy falafeltálat ebédeltem az irodám közelében nem rég nyílt bisztróban, amikor felbukkant a bejáratnál Quentin, Vaughn Hoolock öccse, és odasietett hozzám.

- Mrs Blackhawk mondta, hogy itt talállak. – Lehuppant mellém, és az érkező pincértől rendelt egy előre kisütött, óriási steak-tányért a pultból. Quentin mindig meglep, hogy mennyit képes megenni cingár fiatalember létére.

- Képzeld, a rendőrkapitány engedélyezte, hogy meglátogassam Vaughnt! Úgyhogy ma délelőtt voltam is benn nála – mesélte, miközben lepakolta penészszürke kabátját és aktatáskáját. – A rendőrkapitány kijárta, hogy a közeli családtagok bemehessenek. Pedig, amikor először próbálkoztam, Gomez kapitány még kategorikusan elzárkózott előle, számos eljárási szabályzatra hivatkozva. Ugye, a te ráhatásodra gondolta meg magát?

- Olyasmi. De a kapitány egyébként is összekapta magát a Dimitrov-ügy óta – ismertem el. – Látom rajta, hogy nyitottabban akar hozzáállni a Sorbet-gyilkossághoz, és hallgat a jogos kétségekre. Tényleg igyekszik. Ez nem az én érdemem, hanem a sajátja.

- Jaj de jó! Akkor van remény, hogy hisz nekem? Már többször elmagyaráztam neki, hogy Vaughn nem lehet a gyilkos.

Leengedtem a villámat:

- Nézd! Gomez kapitánnyal vizsgáljuk ezt a lehetőséget is, de nem olyan egyszerű. Minden érdemi bizonyíték a bátyád ellen szól.

- Akkor sem Vaughn volt! Tudom, hogy elfogultnak tűnök, és hogy korábban sem láttam őt reálisan. Még alig egy fél éve is ábrándokba ringattam magam a személyiségével kapcsolatban, akkor viszont a szívem mélyén éreztem, hogy jogosak az aggályaid, de még magam előtt is tagadtam. Most azonban egy pillanatig sem tudna semmi elbizonytalanítani. Vaughn még részegen sem tett volna ilyet! És ha netán totálisan tudatmódosult állapotban mégis ez tört volna ki belőle, akkor magához térve egyből látszott volna rajta, hogy sosem akarta...

- Jól van, nyugi. Én hiszek neked, és Gomez kapitány is figyelembe vesz minden eshetőséget. – Lezártam a fiatal férfi kétségbeesett hadarását, mert a múltkor már épp elég érzékletesen előadta. Szerencsére, nem vagyok annyira félkegyelmű, mint amilyennek némelyik csalódott ügyfelem szeret beállítani, amikor kiakadnak az általam feltárt hűtlenkedéseken. Szóval, többnyire egyszer is elég végighallgatnom egy eszmefuttatást ahhoz, hogy megértsem. – Amúgy, mi volt a bátyádnál? Hogy’ van?

- Rosszul. Elszürkült színe volt az arcának, mint egy zombinak, és a szeme olyan véreres... A rendőrkapitány azt mondta, hogy még gyógyszerekkel is tömik, az elvonási tünetek miatt. Tudod, itt a zárkában nem kap szeszes italt, és hát Vaughn... kinn elég sokat ivott. Vagyis... érted. És tök ciki volt az egész találkozás. Vaughn csak ült megbilincselve, félrefordított fejjel, rám sem nézett. Makogtam valamit, hogy tartson ki, meg hogy minden jóra fog fordulni. Aztán nem tudtam, mit mondhatnék még, és csöndben ücsörögtünk ott. Egyszóval, szörnyen kínos volt.

Bekaptam egy falafelgolyót, és elfogyasztottam. Utána annyit mondtam:

- A bátyád a szíve mélyén értékelte, hogy egyből bementél hozzá, amint lehetőséged nyílt rá.

- Gondolod? Mert nekem nem úgy tűnt. – Quentin kapkodó mozdulattal igazított egyet a szemüvegén. – Egyébként, szerinted jó ötlet lenne, ha rábeszélném a szüleinket, hogy látogassák meg?

- Hát, nem tudom. A bátyád örülne neki? A múltkor azt említetted, hogy még karácsonykor sem hajlandó találkozni velük. Pontosan mennyire van jóban velük?

- Semennyire, évek óta nem állnak szóba. Amióta elköltöztem onnan, Vaughn be sem teszi a lábát a házukba. – Quentin odahúzta maga elé az éppen megérkező steaket és krumplit, majd nagy lendülettel nekiállt a hús felszelésének. Közben maga elé dünnyögte: - Tisztában vagyok vele, hogy nem hangzik túl szívderítően. Én csak... Nem is tudom... Ki szeretnék találni valamit, hogy Vaughn jobban érezze magát. Olyan ügyetlen vagyok, semmi értelmeset nem tudok mondani neki. Talán anya vagy apa talpraesettebben tudná kezelni a helyzetet.

Felnéztem az evésből:

- Én azt gondolom, hogy ha létezik olyan ember, aki elviselhetőbbé teheti ezt az egészet a bátyád számára, az te vagy.

Félszegen elmosolyodott a szavaim hallatán. Nyiszatolta a hússzeletet, aztán megkérdezte:

- Szóval, úgy véled, ne hívjam be hozzá a szüleinket?

Vontam egyet a vállamon.

- Nem vagyok benne biztos, hogy gyümölcsöző ötlet lenne – válaszoltam, ismét az ebédemen tartva a tekintetem, de nem folytatva az étkezést.

- Nem segítene, ha kicsit kibékülne velük? Némileg talán megbocsáthatna nekik...

- Ezt nem jótól kérdezed.

Quentin értetlen csodálkozással reagált:

- Hogy’ érted?

Egy darabig még bámultam a tányéromra, aztán halkan válaszoltam:

- Én sosem tudtam megbocsátani a szüleimnek azt, amit gyerekként tettek velem. Már rég meghaltak egy autóbalesetben, de ha ma itt lennének, akkor sem tudnék megbocsátani. Ha még száz évig élnénk, akkor sem.

Quentin behúzta a nyakát, és sietve felelt:

- Ööö... bocsánat. Nem akartam ilyen érzékeny témát firtatni. Én csak...

- Tudom, semmi gond. – Tettem egy gépies mozdulatot az egyik vörös hajtincsem hátrasöprésére. – Csak annyit akartam ezzel mondani, hogy ne tőlem kérj tanácsot szülőkkel kapcsolatban. Szerintem, inkább hallgass a saját érzéseidre! Nálad jobban senki sem ismerheti a családodat. Tedd, amit jónak látsz!

Zavartan vagdosta a húst buzgó igyekezettel, és közben pöntyögte:

- Akkor lehet, hogy inkább egyelőre nem erőltetem a dolgot. Vaughn tényleg utálja őket. Vagyis, lehet, hogy az utálat nem ideillő szó. Inkább talán megveti. Főleg anyánkat, amiért sosem védett meg minket apától. Gyávának és gyengének tartja. Egyetlen egyszer fordult elő, hogy anya végre a sarkára állt volna, hogy tényleg elköltözik velünk, de aztán egy-két óra alatt hagyta, hogy apa maradásra bírja egy érzelgős szöveggel. Szerintem, úgy általában a nők iránt is azért van Vaughnban annyi lenézés, mert anyát ilyennek látta...

- Igen. Nem lehet egyszerűen elvonatkoztatni a gyerekkori emlékektől.

- Tényleg ne haragudj! – sütötte le a szemét Quentin ismét, elvörösödve. – Inkább váltsunk témát, mert így tök kellemetlen lett. Nem akartam olyasmit feszegetni...

- Ugyan már! Semmi baj, de talán tényleg jobb lenne, ha másról beszélnénk. Mindkettőnknek egyformán fájdalmas. Viszont egy szempontból hasznos volt, hogy szóba kerültek a szülők.

- Tényleg? Milyenből?

Újból felpillantottam, és – már felvidulva – hunyorítottam egyet:

- Eszembe juttattál valamit egy másik ügyem kapcsán.

*

Ismét egész délutános eredménytelen keresgélés várt rám a céges iratok között. Estére már kezdtem halálosan unni az önéletrajzok és hasonlók böngészését. Nem is bántam, amikor a HR-es kitessékelt a kivitelező cég irodájából azzal, hogy zárni készül.

Iparkodtam inkább a Hotel Caviarba hét órára, ugyanis Bill telón megüzente, hogy akkorra egyeztetett le egy beszélgetést a takarítólánnyal.

A fiatalembert megint a tanulmányai mellett találtam, kinyúlt pólóban, szakadt farmerben, elmélyülten olvasgatva. Amint leültem a szállodai szoba egyik foteljába, egyből elő is rukkoltam az ebéd közben támadt sejtésemmel:

- Van egy fontos kérdéskör, ami nem került szóba a karácsony kapcsán a tegnapi beszélgetésünk során.

Bill felnézett a tankönyve bogarászásából:

- Igen? Micsoda?

- A család. Mi van a szüleivel?

Bill csak értetlenül pislogott.

- A szüleimmel? Mi lenne? Őket a karácsony utáni hétvégén látogattuk volna meg három napra.

- Együtt, a professzorral?

- Igen.

Szórakozottan bökdösni kezdtem magam mellett a fotel karfáját, és elmorfondíroztam a válaszon. Végül annyit kérdeztem:

- A professzor jóban van velük? Kedveli őket?

- Még nem találkoztak. – Bill lehajtotta a fejét. – Pont akkor találkozott volna velük először...

- Hopp, hopp! – emeltem fel a mutatóujjamat. – Ez meg mi?! Miért nem említette eddig, hogy ilyesmi közelgett?

- Mire gondol?

- Arra, hogy karácsony táján akarta bemutatni a professzort a szüleinek!

Bill felnézett szomorú eltűnődéséből:

- Nem értem... Ez nem lenne ok a szakításra.

- Biztos benne?!

- Gav egészen elérzékenyült, amikor megkérdeztem, hogy lenne-e kedve eljönni és megismerni a szüleimet. Azt mondta, hogy nem is gondolta volna, hogy ennyire büszke vagyok rá. Hogy sosem hitte volna... Ez az az este volt, amit emlegettem Önnek, hogy milyen szerelmes jó hangulatban telt. Pont ezért kezdtünk el az érzéseinkről beszélni. Még soha nem láttam Gavrilót annyira boldognak. Nem igazán szokta kimutatni, meg általában nem is lehet észrevenni rajta, de akkor tényleg éreztem. Olyan meghatott zavarban gyürkészte a dísztakaró sarkát... – Bill tekintete megtelt szürke bánattal. – Mindenesetre, még azt is kiemeltem, hogy ha ez bármi kényelmetlenséget jelent, nem fogom erőltetni. Ha esetleg bizonytalannak érezné, hogy akarja-e, akkor megyek egyedül, mint tavaly. Hogy még az utolsó pillanatban is nyugodtan meggondolhatja magát... És ő csak megszorította a kezem, és azt mondta, hogy szívesen eljönne.

- Később sem visszakozott?

- Szóba sem került többször. Gav nem említette, hogy bármiféle gond lenne. Egyébként sem kényszerítettem volna. Ha nincs kedve a bemutatkozáshoz, vagy túlzásnak érzi, mert nem találja hozzá elég komolynak a kapcsolatunkat, simán lemondhatta volna. Nem sértődtem volna meg.

- Tuti, hogy ezzel a prof is tisztában volt?

- Igen. Ennyire azért ismer. Eleve nem is úgy mondtam, mint ha elvárnám. Meg hát, hogy’ a csodába lenne erre megoldás pont a szakítás? Ha mégis attól félt esetleg, hogy megbántana a visszautasítással, miért ne színlelhetett volna betegséget azon a hétvégén? És akkor egyszerűen otthon marad... Vagy bármi más kifogást találhatott volna.

Elgondolkodva mormoltam válaszomat:

- Márpedig, akkor is ez lesz a probléma gyökere, kétségem sincs felőle.

Bill a kezébe temette az arcát.

- Ne keseredjen el! – biztattam. – Most már meg tudom majd beszélni a professzorral, mert látom, mi a baja. Ha rajtam múlik, nem lesz gond.

Bill nem felelt, csak magába roskadt, eltakart arccal. Nyilván nem érintette túl jól a felismerés, hogy egy ennyire kedves, szeretettel-szerelemmel teli gesztusa váltotta ki a szakítást. Más vigasztalást nem is tudtam mondani, úgyhogy egy darabig hagytam, hadd dolgozza fel magában a hallottakat.

Egy idő után azonban a mobilom órájára néztem:

- Ejnye! Hol van már ez a lány? Nem úgy volt, hogy hétre jön?

- De, igen – mormogta Bill kásás hangon. Aztán azonban kiegyenesedett, megújult energiával. Elhomályosult tekintete már kitisztult, és tettre kész fénnyel csillogott. – Gyerünk, keressük fel! Lehet, hogy elfelejtette. Van egy kis szobája a mosoda mellett, megmutatom.

Felpattant, és karon fogva az ajtó felé vezetett. Feltettem a hippis fejkendőmet, majd követtem ki a folyosóra, a lifthez.

- Hasonló a takarító csaj sztorija is, mint az enyém. Nemrég szakított a barátjával – magyarázta Bill útközben, már jó kedéllyel –, így megkérte a hotel HR-esét, hogy hadd aludjon itt. Nem tudott máshová menni, mert előtte az exénél laktak. Van itt a földszinten pár személyzeti szoba, ott megengedték.

- És Ön honnan tudja, hogy melyik szobát keressük?

- Jártam már nála. Nem kell semmi rosszra gondolni, csak segítettem lecipelni egy-két nehéz bevásárló táskát.

Kiforgattam a szemem. Bár biztos voltam benne, hogy Bill igazat mond, és egyébként sem kavar senkivel a professzor mellett, azért az kétségtelen, hogy mindig jó érzékkel tud gyanús szitukba kerülni. Még egy Litvin professzornál sokkal kevésbé aggályos ember is simán félreérthetné, ha a szerelme egy bájos lány lakószobájába mászkálna, miután moziba vitte a csajt, meg délutánokat beszélget át vele.

Bárcsak most is olyan egyszerű lenne a pár problémája, mint egy kis féltékenységi zavar elsimítása! Ezúttal azonban jóval nagyobb a gond. Egyelőre viszont elraktároztam a szívügyet az agyam hátsó szegletébe, ugyanis Hilda Nolette lezuhanására akartam koncentrálni. Lássuk, a takarító tud-e új részletekkel szolgálni!

Már nem is folytattuk a társalgást, hanem siettünk le a földszintre, a Hotel Caviar személyzeti folyosójára. Amikor azonban bekopogtunk a megfelelő szobába, nem érkezett válasz.

Bill nagy bátran lenyomta a kilincset. Észrevette, hogy az ajtó nincs zárva, és be is nyitott. Úgy látszik, tényleg jóban vannak a lánnyal, ha habozás nélkül megteszi.

- Hahó! Mi vagyunk azok – szólt be, és kitárta előttünk az ajtót.

Belépve a szobába azonban meghökkentő látvány fogadott minket. A ruhás szekrény ajtaja tárva-nyitva állt, és üresen tátongott. Minden polc lepakolva, csak a csupasz, sima felületek csillogtak, egy púderes tégely a kapkodásban elszórva a padló közepén... A lánynak pedig nyoma sem volt. Eltűnt a holmijával együtt.

24. fejezet: Árnyak

- Tuti, hogy ez az a szoba? – próbálkoztam, az üresen árválkodó polcok láttán.

- Ezer százalék. – Bill körbenézett nem kevés riadalommal. – Hová lett Rita? Amikor legutóbb itt jártam, még minden tele volt a cuccaival.

- Itt valami nincs rendben – állapítottam meg, én is újra körbefordulva. Megnéztem, hogy látszik-e bárhol vérnyom vagy egyéb aggasztó, dulakodásra utaló jel, de semmi ilyesmit nem találtam, csak ürességet. – Mit mondott pontosan ennek a lánynak, amikor leegyeztette a ma esti időpontot?

Bill behúzta a nyakát.

- Hát, én... Elárultam, hogy Ön egy nyomozó, és hogy segítséget szeretnénk kérni. Azt hittem, abban maradtunk, hogy megmondhatom neki az igazat...

- Persze, megbeszéltük – siettem a válasszal megnyugtatásul. – Igaz, hogy kicsit jobb lett volna, ha rám bízza a dolgot, és estig vár a vallomással, de egyébként én sem gondoltam volna, hogy gáz lehet belőle.

- Egyáltalán, mi történt? Hová tűnt Rita összes cucca?

Karon ragadtam a fiatal férfit:

- Jól figyeljen, mert kizárólag az Ön értékítéletén fog múlni, hogy mi lesz a következő lépésünk! Nincs sok időnk takuvakuzni, ebben a pillanatban el kell döntenünk, hogyan tovább. Mennyire tűnt jó embernek ez a Rita nevű takarítólány?

- Jó embernek?

- Igen.

- Mit ért az alatt, hogy jó ember?

- Csak gondolja végig, és válaszoljon! Egy tízes skálán.

- Ööö... – Bill zavart értetlenséggel megdörzsölte borostás állát. – Mondjuk, talán kilenc. Tényleg aranyos. Az egyik beteg kolléganője helyett például ingyen túlórázott. Mindenkire mosolyog...

- Jó, rendben, hiszek Önnek. Akkor van bőven időnk, lassíthatunk. Nem hívjuk ugyanis ide most azonnal a szálloda személyzetét, hanem hagyunk még pár óra haladékot. Csak holnap reggel kezdjük keresni Ritát.

- De hát, miért?

- Mert megbízunk a lány döntésében. Könnyen lehet, hogy menekülni akart az Ön által említett detektív elől, szóval, nyilván nem örülne, ha pikkpakk a nyomára bukkannánk. Egérutat adunk neki. Ha holnap reggelig nem veszi észre senki az eltűnését, akkor Ön jelenti a recepción. Ott majd megteszik a szükséges lépéseket, és Ön is elkezdheti keresni. Ha pedig esetleg az ő tudtukkal történt, akkor adnak valamiféle felvilágosítást. Rendben?

Bill aggodalommal végignézett a kifosztott szobán:

- És, ha például elrabolták szegény Ritát?

- Akkor miért vitték volna el az összes holmiját?

- Hát, hogy menekülésnek tűnjön.

- Ahhoz elég lett volna egy bőröndnyi ruha, nem kellett volna minden. Szerintem, totál lelépett előlünk.

- Úgy tűnik, igen – hagyta rám Bill, most már egyetértve –, de ugyan miért?

- Erre nem ártana rájönnünk, viszont lehetőleg anélkül, hogy keresztbetennénk neki. Tudna mutatni egy képet róla?

Bill előkotorta a farmere zsebéből a mobilját, és átküldött egy linket az egyik közösségi oldalról.

- Itt van a profilja.

Egy kerekarcú, babakék szemű, huszonéves lány ragyogott rám a profilképről. Vékonyszálú, szöszke haja copfba kötve, és szeméhez illő, égszínkék póló, egyszerű V-nyakkal. Egy barátságosan mosolygó, alacsony, enyhén duci lány. Semmi különös. Talán csak azt nevezném furcsának, hogy viszonylag kevés ismerőse volt, és mindössze egy éve szerepelt az oldal tagjaként. Ha olyan közvetlen lány, mint ahogy Bill mondja, akkor élhetne nagyobb online társasági életet is, nem? Bár végül is ez a kettő gyakran nem függ össze.

- Osszuk be a holnapi feladatokat! – javasoltam, miután kitanulmányoztam a profiloldalt. – Ön itt a szállodában kérdez utána Ritának, miután kipattan az eltűnési ügy, én pedig azt próbálom meg kideríteni a saját módszereimmel, hogy lehet-e bármi köze a Nolette-nyomozáshoz. Jó?

Bill még mindig aggodalmasan nézelődött az üres szobában, de eljutott a tudatáig a terv, és bólintott.

*

Nem mondom, hogy másnap reggel életem legegyszerűbb feladata volt Gomez kapitányt rábeszélnem, hogy engedjen be ismét Vaughn Hoolockhoz. Végül azonban csak sikerült. Felemlegettem, hogy az előző társalgás során is milyen hasznos vallomást húztam ki a gyanúsítottból. Ráadásul, Raul utalt arra is, hogy találtak egy elektronikus lehallgató kütyüt az ügyvéd fürdőszobájában, bár konkrétumokat nem árult el, de azért nyilván hálás volt az általam csúsztatott fülesért. Szóval, szerencsére az lett a vége, hogy áthozatta nekem Hoolockot egy kihallgató szobába. Miután kiokított ugyanazokról az előírásokról, amelyekről már a múltkor is, beengedett hozzá. Sőt, ezúttal még a helyiségbe sem követett, hanem az egyirányú üvegablakon át figyelt. Szuper. Lehet, hogy kellene még pár, a Dimitrov-ügyhöz hasonló, kínos fiaskó, és jutnánk is valahová a rendőrkapitánnyal? Túl messzire valószínűleg akkor sem, de talán kicsivel közelebb araszolnánk az elviselhető munkakapcsolat szintjéhez.

Nem bántam, hogy a legvastagabb rózsaszín bolyhos pulcsimat vettem fel, és hogy fekete rövidszoknyámat egy pink termoharisnyával egészítettem ki, ugyanis a rendőrség még mindig nem sokat áldozott a fűtésszámlákra. A kihallgató helyiségek és a folyosók kapcsán végképp nem erőltették meg magukat. Még így felöltözve is kellemetlen borzongással léptem be.

Odasiettem a számomra kijelölt székhez, megmozgatva átfázott tagjaimat, és ledobtam magam. Vaughn Hoolock oda sem figyelt rám. Mozdulatlanul ült az asztal túloldalán.

Igaza volt Quentinnek. A bátyja arcának egészségtelen, elszürkült színe valóban mutatott némi feltűnő hasonlóságot egy élőhalottéval. Nyilván nem sokat élénkített rajta, hogy hosszú napok óta bezárva őrzik. A táskák is elég ijesztőek voltak a szeme alatt. Korábban sosem láttam rajta a korát, pedig már negyven körül van. Most viszont ötvennek is simán néztem volna. És az a viaszsárga bőrszínárnyalat a szájánál kétlem, hogy túl biztató lenne...

Egy darabig némán ültünk egymással szemben. Végül megtörtem a csendet egyetlen rövid mondattal:

- Túl sokat gondolkozik.

Hoolock szinte gúnyos kedélyességgel kérdezett vissza:

- Hogy’ érted?

- Úgy, hogy amióta csak bekerült a zárkába, megállás nélkül ugyanazokon az értelmetlen, önkínzó gondolatokon rágja magát, nem igaz?

Először felszegte a fejét, és nyilván hazugsággal vagy valamilyen riposzttal akarta elütni a szavaim élét, aztán azonban képtelen volt rá. Fáradtság ült ki a vonásaira. Látszott, hogy nincs ereje ilyen gyorsan felvenni a fölényes-megvető szerepet, így egyszerűen csak kimondta:

- Nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy mi lett volna, ha jól sül el. Ha minden úgy történik, ahogyan történnie kellett volna... Ahogyan terveztük.

- Ez sajnos már hiábavaló – próbáltam félbeszakítani, de nem sikerült.

- ... Hogy Marta egyszer csak felhív a női börtönből, hogy bejutott, és minden csak egy tökéletes színjáték volt. Volt egy ikertestvére, akit eltett láb alól maga helyett, vagy... vagy megvesztegetett két-három rendőrt, hogy hamisítsák meg a helyszínt és a fényképeket, vagy...

- Nem így történt.

- Tisztában vagyok vele, de mégsem tudok másra gondolni – ismételte el, már teljes fásultsággal.

- Hátha idővel könnyebb lesz. Nemsokára jön az óvadéki tárgyalása, és akkor, ha szabadlábra kerülhetne...

- Olyan, mintha egyre rosszabb lenne – fojtotta belém a biztató szavakat. – Minden egyes nappal.

- Egy cellába zárva nem csoda.

- Tényleg azt hiszed, hogy a bezártság a probléma?

- Nem, de biztos, hogy nem segít. Adjon egy kis időt magának, és próbáljon meg nem belesüllyedni az önutálatba!

Hoolock arcára közben kiült az ismerős lenéző kifejezés. Végigmért:

- Ilyen jól hangzó okoskodásokkal sikerült telebeszélned annak idején a szerencsétlen öcsém fejét is ellenem?

- Mire utal?

- Például erre a szirupos blablára az időről és az önutálatról.

- Semmilyen szirupos blablát nem nyomattam az öccsének. Mindössze rámutattam, hogy Ön okozta egy tinilány öngyilkosságát egy online bántalmazási hadjárattal és a médiában tett nyilatkozatával. Ezek kézzel fogható tények.

- Nem azok. Honnan kellett volna tudnom, hogy egy gyenge, hisztérikus lány felvágja az ereit? Sehonnan. – Lusta közönnyel gesztikulált szavai alátámasztására, már amennyire megcsördülő bilincsei engedték. – Ráadásul ki bizonyítja, hogy miattam történt? Csak spekuláció. Simán lehet, hogy kizárólag az őt ért erőszak emléke üldözte az öngyilkosságba. Azért pedig, remélem, nem engem akarsz felelőssé tenni, hogy egy perverz alak megerőszakolt egy fiatal lányt egy buli után!

- Önt kizárólag a saját tetteiért tartom felelősnek.

Hoolock egy unott fintorral elfordította a fejét, és a repedezett falat kezdte nézni. Szemlátomást nem érdekelte az egész. Még annyira sem, hogy tovább érveljen.

Hirtelen váltással ismét a Sorbet-ügyről kezdtem beszélni:

- Nem tudom, vigasztalást jelent-e, de szerintem sosem lettek volna boldogok együtt. Ha jól végződött volna a tervük, akkor sem. Szóval, ha arról álmodozik, hogy milyen szép és öröklétig tartó happyend várt volna Önökre, amennyiben minden másképp alakul...

- Nem tudhatod! – szakított félbe, kelletlenül visszafordulva felém, bár az arckifejezése közömbösségét sikerült megőriznie. – Már sosem fogjuk megtudni.

- Elég sok különböző kapcsolatot láttam a pályafutásom során. És ha létezik valami, amiben biztos vagyok, akkor az az, hogy most igazam van. Nézze! Előbb-utóbb összeütköztek volna az érdekeik egy jelentősebb ügyben, és komolyan azt hiszi, hogy Miss Sorbet Önt választotta volna? Vagy hogy Ön képes lett volna igazi önzetlen lemondásra a kedvéért? Utólag már könnyű így képzelni, de higgyen nekem, szemrebbenés nélkül eladták volna egymást.

- Tudtunk volna közös megoldásokat találni. Mindig tudtunk.

- Elég, ha csak egyetlen egyszer nem tudtak volna, és akkor rengeteg felesleges fájdalom lett volna a vége.

Egyszerre elkezdett lefoszlani róla a közöny gondosan fenntartott maszkja, és már egészen más hangon reagált.

- Még azt is inkább választottam volna, mint hogy így végződjön! – vágta oda a válaszát keserű fogcsikorgatással.

Kicsit hátrébb csúsztam a székemen, a saját feleletemet viszont próbáltam egykedvű nyugalommal megtölteni:

- Nyilvánvaló. Viszont jobb, ha nem ringatja magát hiú ábrándokba! Megértem, hogy egy darabig csak az fog járni a fejében, hogy hogyan kellett volna alakulnia az életüknek, és mi mindent kellett volna másképp csinálnia, de azért néha jusson eszébe az is, amit nem késő helyrehozni!

- Már felesleges erről beszélni.

- Téved. Vannak még dolgok, amiket jóvá lehet tenni.

- Például?

- Például ott van az öccse, aki szereti, és aggódik Önért.

Hoolock ajkát csak egy elharapott, örömtelen nevetésre emlékeztető szisszenés hagyta el a válaszom hallatán.

- Ne csak azzal töltse a bezárt, végtelenül hosszú, tétlen napok sorát, hogy arra gondol, akit nem tudott megvédeni! – folytattam kitartóan. – Néha gondoljon arra is, akit egykor megvédett. Nem tartom Önt jó testvérnek, de egy mégis biztos: az öccsének sokkal rosszabb gyerekkora lett volna Ön nélkül. Ön nem egy gyáva ember. Feleslegesen utálja magát azért, hogy részegen hevert, miközben a szeretőjét agyonverték félig a karjában. Ha tehetett volna valamit, megvédte volna. Biztos vagyok benne.

- És, szerinted, ezt Marta is tudta?

Csak válasz nélkül széttártam a karom. A férfi a semmibe bámulva szólalt meg újra:

- Mert szerintem, az utolsó, amit érzett velem kapcsolatban, az az volt, hogy ott fekszem mellette, és semmit sem teszek. A kisujjamat sem mozdítom, hogy megakadályozzam azt, ami vele történik! Talán még azt is hitte, hogy benne vagyok. Hogy én terveltem ki a támadást, és én segítettem bejutni a gyilkosnak a lakásba. Hogy ezt akartam végig...

- Van ennél egy sokkal valószínűbb verzió is, és ha én az Ön helyében lennék, igyekeznék inkább erre koncentrálni. Tekintve, hogy az igazságot már úgysem fogja soha megtudni.

- Mit nevezel valószínűbbnek?

- Azt, hogy Miss Sorbet tudta jól, hogy minden az Ön akaratán kívül történik, és hogy, Ön, ha tehetné, meg is akadályozná. Miss Sorbet ismerte a támadóját, és tisztában volt azzal, hogy követik, megfigyelik. Úgy vélem, tudta, hogy Dalton mama megbízásából, nem pedig az Ön mesterkedései folytán. Lehet, hogy azt is megsejtette, hogy lehallgatják. Óvatos volt az ilyesmiben, velem egyszer még a blúzomat is levetette, csak hogy biztos lehessen benne, nem vagyok bedrótozva. Tehát, nem érhette váratlanul, hogy egy kívülálló belelátott a tervbe. Ezt akkor is érzékeltem rajta, amikor egyszer szóba hoztam Dalton mama kegyetlenségét. Árulkodóan megrebbentek a szempillái. Tudta, hogy veszély fenyegeti, és annak semmi köze Önhöz. – Amikor Hoolock változatlanul komor tekintete jelezte, hogy még nem volt kellő hatása az okfejtésemnek, hozzátettem: - Ráadásul, Miss Sorbet megbízott Önben. Ahogyan Önre nézett egy régi kamerafelvételen... Nos, egyértelmű volt. Szerintem, nem tartotta felelősnek a támadásért. És ha még ezen kívül bármit gondolt Önnel kapcsolatban a halála előtt, akkor az az lehetett, hogy reméli, az öntudatlan alkoholos állapot elég ahhoz, hogy Ön megússza, és a támadó ne bántsa. Hogy hátha nem kell keresztül mennie azokon a fájdalmakon, amik őt érik, és hátha életben marad.

Hoolock nem válaszolt. Sajnos, láttam, hogy nem sikerült maradéktalanul meggyőznöm. Nem tudtam azonban mást mondani.

- Én így tudom elképzelni – zártam le végül egy beletörődő sóhajjal.

Egy darabig csönd állt be. Aztán...

- Nem azt mondtad egyszer, hogy nem szokásod beleszólni mások életébe, ha nem kérnek meg rá? – A férfi hangjába visszatért a szokásos cinikus gúny, de ezúttal ijesztően hideg éle volt. – Mi lenne, ha néha be is tartanád? Úgysem mész semmire a hangzatos jó tanácsaiddal azt illetően, hogy mire kellene gondolnom. Kicsit sem érdekel. Sem a mulya öcsém, sem az üres frázisaid, sem az egész lelkizés.

- Akkor mi érdekli?

Nem felelt.

- Már csak az, hogy kijusson, és megölhesse Dalton mamát? – kérdeztem rá, hogy ne kerülgessük végre a forró kását.

Hoolock kifürkészhetetlen, merev arckifejezéssel nézett vissza rám. Nem szólalt meg.

- Dalton mama egy szigorúan őrzött női börtönben ül, és elmondta nekem, hogy nem kívánja többször fogadni Önt - folytattam. – Mégis, hogyan képzeli el a meggyilkolását?

A férfi továbbra is hallgatott, így én foglaltam össze helyette:

- Ön egy büntetőjogi ügyvéd. Sok mindenkit ismer a börtönökből. Pénze is van, épp elég a megvesztegetésekhez. Azt hiszi, rést tudna találni a rendszeren. – Persze, erre sem kaptam semmiféle választ. Nem is vártam sokáig, hanem hozzátettem: - Azonban évekig eltarthat, mire így beszivárog a befolyásával a megfelelő elítéltek közé. Vagy van egyszerűbb, gyorsabb módszer?

Hoolock arcizmai végre megmoccantak. Összehúzta ívelt, sötét szemöldökét:

- Azt hiszed, megmondanám, ha lenne?

- Csak kíváncsi vagyok, Ön szerint hogyan játszható ki legegyszerűbben a börtön védelmi rendszere.

- Azt próbálod így fordítottan kipuhatolni, hogy a Dalton boszorkány hogyan manipulálhatja a külvilágot?

- Pontosan.

A férfi némi gondolkodás után egy kicsit segítőkészebb lett, és ezúttal érdemi választ adott:

- Azok az elítéltek, akiket a pályafutásom során megismertem, nem tudnának hozzá elég közel jutni. Vagy másik börtönben, vagy másik részlegen ülnek. Martának is ezért kellett volna beépülnie, mert jelenleg nem ismerek olyan bentlakókat, akik fontos részleteket tudnának Ethel Daltonról vagy a körülötte folyó dolgokról. Így kívülről nem látni bele eléggé a benti folyamatokba.

- Nem furcsa ez? Mármint, hogy az Ön sittes ismerősei nem tudtak használható adalékokkal szolgálni Dalton mamáról?

- De, engem is meglepett.

- Ezek szerint elképzelhető, hogy nem az elítéltek segítik?

- Elképzelhető. Úgy vélem, már tudnék róla, ha bármelyik rabtársa komolyabban érintett lenne. Sok belső pletyka eljutott hozzám a börtönlakók egymás közti viszonyairól. Ethel Dalton senkivel nem ápol szoros kapcsolatot a volt cellatársa halála óta; korábban is csak vele volt jóban.

- Hm. – Egy ideig beharapott alsó ajakkal töprengtem az információn. – Ez hasznos lehet, mindenképpen ki fogom vizsgálni. A személyzetet könnyebb megszűrni megbízhatóság szempontjából, mint a fogvatartottakat. És most, kérem, idézze fel, hogy Marta Sorbet említette-e valaha is, hogy valaki figyeli?

- Figyeli? Mármint leskelődik utána, vagy hasonló?

- Igen.

- Nem mondott ilyet.

Váratlan lendülettel lecsaptam a tenyerem a közöttünk csillogó fém asztallapra:

- Dehogynem. Egészen biztosan Ön volt az első, akivel megosztotta, ha ilyesmitől tartott!

- Igazán? És ha így lenne, miért hallgatnám el?

- Mert Ön nem csak Dalton mamát akarja elkapni, hanem a tényleges gyilkost is, lehetőleg még a rendőrség előtt. Ezért nem támogatja kellőképpen a nyomozást.

Hoolock színpadiasan rántott egyet a vállán:

- Nevetséges feltételezés! Én is azt akarom, hogy a tettes rácsok mögött végezze.

- De még inkább akarná, hogy agyonverhesse egy súlyos tárggyal, nem igaz?

Csönd állt be. Az ügyvéd ajkán ott ült nyugodt, kaján mosolya, de szoborszerűen élettelenné vált. Nem felelt.

- Jól van, figyeljen! – dőltem előrébb. – Nem fog tetszeni, amit most mondok, mert megint giccses lelkizésnek fogja minősíteni, de akkor sem fogom magamban tartani. Szóval, végig kellene gondolnia, hogy ki az, akinek nem tud megbocsátani a történtek miatt. Dalton mamának és az általa megbízott gyilkosnak... vagy saját magának? Mert ha ez utóbbi is játszik, akkor semmit nem fog segíteni a banya vagy a tettes halála. Még ha nagy nehezen különböző fondorlatokkal sikerülne is elérnie, hogy Ethel Daltont megöljék a börtönben, vagy a rendőrséget megelőzve el tudná kapni a Sorbet-ügy elkövetőjét, az sem változtatna semmit azon, amit Ön egykor nem tett meg, és nem mondott... Semmivel sem lesz könnyebb. És ha még le is sittelik egy-két gyilkosság megszervezéséért, akkor tényleg egész hátralévő életében őrlődhet a rácsok mögött a múlt árnyaival összezárva. És minden egyes hete, hónapja, éve úgy fog telni, mint az elmúlt napok. Ha máson nem is, de ezen igazán elgondolkozhatna!

Hoolocknak a szeme sem rebbent:

- És, mi következik ebből a süketelésből?

- Az, hogy a tetteseket az igazságszolgáltatásra kellene bíznia, mert ez az egyetlen módja annak, hogy valaha is továbbléphessen. Vagy tényleg azt akarja, hogy az összes hátralevő napja így teljen? Így, ahogy most?!

- Marta tartott tőle, hogy figyeli valaki. – A válasz hirtelen jött, és Hoolock nem is nézett egyenesen rám, hanem az asztallapra. – Úgy gondolta, hogy követni próbálják.

- Kicsoda?

- Egy Dirk Jeffries és egy Udo Renburg nevű ember. Hilda Nolette igazgatótársai voltak.

- Mindkettőjükre gyanakodott?

- Legalábbis az egyikükre. Azt mondta, hogy sokszor felbukkantak körülötte a Nolette-öngyilkosság után. Nem volt benne biztos, hogy mindkettőjük esetében szándékos volt, de nem tartotta az egészet teljes véletlenségnek sem.

- Melyiküket gondolta veszélyesebbnek?

- Nem derült ki. Azt mondta, hogy próbálja szemmel tartani a két férfit, és szól, ha rájön, miben sántikálnak. Aztán azonban belemerültünk a tervezgetésbe, és nem beszéltünk róluk részletesebben. Én egyik építőcéges férfit sem láttam, hogy leskelődni próbálna utánam, így nem is éreztem át annyira a jelentőségét.

Persze, mert beszereltek egy poloskát a fürdőszobádba – állapítottam meg gondolatban, de nem utaltam erre szóban. Kétlem, hogy sokat javítana Hoolock viszonyulásán a véres gyilkossághoz, ha tudatnám vele, hogy elkerülte a figyelmét egy lehallgató készülék elhelyezése a lakásában. Lehet ugyan, hogy a rendőrök már elmondták neki, de semmiképpen nem segítene, ha még ki is hangsúlyoznám. Inkább azt kérdeztem:

- Miss Sorbet említette esetleg, hogy egyszer egy kávézóban ült, és az egyik pasas az utcáról nézte?

- Nem rémlik.

Láttam az ügyvéd üres tekintetén, hogy igazat mond. Tényleg nem ugrott be neki semmi a kérdés hallatán.

- És? Más esetet kiemelt? – kérdeztem tovább, még egy kicsit reménykedve.

- Felsorolt pár alkalmat, hogy az utcán kiszúrta őket, vagy a stúdió közelében tengtek-lengtek, de egyik sem tűnt egyértelműnek.

Ajjaj. Hát, ezzel nem kerültünk beljebb.

- Miss Sorbetnek mi volt a véleménye a két emberről? – próbálkoztam tovább. - Úgy általában.

- Martának nem volt túl sok véleménye az emberekről. Vagy alkalmasnak tartotta őket a műsorába, vagy nem. Ez a két kategória volt. Egyébként sem igazán beszéltünk Renburgról és Jeffriesről, mert nem gondoltuk, hogy bármi közük lehet Ethel Daltonhoz. Csak akkor kerültek képbe, amikor a Nolette-ügy kapcsán próbáltunk titokban tájékozódni.

- Szóval, egyiküket sem tartották nyomasztónak vagy kifejezetten negatívnak?

- Nem.

- Akkor most miért gondolja teljes biztonsággal, hogy az egyikük a gyilkos?

Hoolockot meglepte a kérdés, és nem felelt rögtön. Aztán annyit vetett oda:

- Nem tudom, honnan szeded...

- Onnan, hogy Ön nyilvánvalóan ezért nem akart beszélni nekem az előbb arról, hogy a két pasas Miss Sorbet körül ólálkodott. Nos, válaszol a kérdésemre?

- Éreztem Martán, hogy hangsúlyosan mondja, hogy követték. Komolyan kellett volna vennem már akkor is, hiszen tudtam, hogy nem aggodalmaskodna feleslegesen. Most pedig látom, hogy igaza volt.

- Ennyi?

- Ennyi. – Ezúttal egyenesen rám nézett, és állta a tekintetem.

Oké, szóval még mindig elhallgat valamit; mindenáron őszintének akar tűnni. Visszanéztem rá:

- Ha sejti, hogy a két igazgató közül kit kellene vizsgálnom, akkor most rögtön meg kell osztania velem! Egy percet sem késlekedhetünk.

- Elmondtam mindent.

- Úgy látom, tényleg nem hatott, hogy megpróbáltam a lelkére beszélni. Pedig jó lenne, ha végiggondolná...

- Meguntam a társalgást – szakított félbe. – Ha van még érdemi kérdésed, akkor tedd fel! Ha nincs, akkor visszamennék a cellámba.

- Van még pár, úgyhogy erőltesse meg magát! – Előszedtem a telómat, és Hoolock felé mutattam egy fényképet a Hotel Caviarból eltűnt takarítóról. A lány profilképét használtam. – Látta már valaha ezt a lányt?

- Nem ismerős.

- Fontos lehet!

Megnézte közelebbről a képet, végre méltóztatva előrébb hajolni.

- Tényleg nem rémlik.

- Jól van – hagytam rá, bízva abban, hogy igazat mond. – Most Hilda Nolette-tel kapcsolatban fogok kérdezni. A múltkor nem akartam rögtön firtatni, hogy először a rendőrség hallgathassa ki Önt az eset kapcsán, de most már ideje lesz belevágni. Az első kérdésem, hogy amikor Miss Sorbettel azt sugalmazták nekem, hogy Dalton mama a Hotel Caviarból gyanúsít valakit Mrs Nolette meggyilkolásával, az igaz volt-e?

- Igen.

- Nem bírna bővebb választ adni?

- Igen, igaz volt.

Elhúztam a szám. Hoolock pedig leereszkedően – mintha kegyet gyakorolna – kiegészítette:

- Ethel Dalton egy ügyvédi látogatás során említette.

- Mit mondott egészen pontosan?

- Azt, hogy valaki a Hotel Caviarból a gyilkos.

- Honnan a fenéből vette ezt egyáltalán Dalton mama?

- Fogalmam sincs.

Türelmetlenül dobolni kezdtem a fémasztalon rózsaszínre lakkozott, lekerekítettre reszelt körmeimmel:

- És Ön miért nem szólt erről az irodámban, már az eset első ismertetésekor?

- Mert Mrs Dalton arra kért, hogy a Hilda Nolette-et gyakran látogató öltönyös-nyakkendős, bűnözőnek tűnő férfit nevezzem meg előtted gyanúsítottként. Nem láttam okát, hogy miért kellene másként tennem. Aztán viszont arra jutottunk Martával, hogy mégiscsak elcsepegtetjük az igazat is, hátha tudsz hasznot hajtani, ezért Marta megemlítette neked később a Caviart is mint Mrs Dalton figyelmének tárgyát.

- Szóval, Dalton mama valójában soha nem gyanúsította Dirk Jeffriest, csak azt akarta, hogy én eredjek utána? – kérdeztem rá, összegezve a hallottakat.

Óvatos tartózkodást vettem észre kiülni Hoolock holdvilág képére. Igen, sejtettem, hogy lesz annyi esze, hogy észreveszi, visszakanyarodtam az általa gyanúsított két igazgatóhoz, és a jelöltjét próbálom beazonosítani.

- Nem vagyok gondolatolvasó – hárított egyből. Akkor, sajna, tényleg felsült az akcióm. Még flegmán tovább is ragozta: – Honnan kellene tudnom, hogy valójában mit akart a Dalton boszorkány? Lövésem sincs, mi járhatott a fejében.

Ideje egy váratlan meglepetéssel elhelyezett kérdésnek:

- Miss Sorbet gyilkosa megegyezik a Hilda Nolette-et letaszító személlyel?

Hoolock sötét szeme fekete alagútként rám szegeződött, és nem árult el semmit.

- Te vagy a nyomozó, nem? Te mit gondolsz? – dobta vissza a labdát.

- Többféle verziót is elképzelhetőnek tartok – ködösítettem. – Talán azonban hasznosabb lenne, ha Ön tenné hozzá a tudását a nyomozáshoz, és nem engem vallatna...

- Nem igazán érdekel a nyomozásod kimenetele.

- Tehát, vállalja a kockázatot, hogy a hallgatásával hozzájárul Dalton mama terveinek teljes sikeréhez? Lehet, hogy egy-két nap késedelem is az öregasszony malmára hajtja a vizet. Ezt akarja? Hogy Dalton mama netán diadalt arasson, amíg Ön félőrült bosszúterveket forral? Jóval racionálisabb és ravaszabb embernek gondoltam Önt.

- Á, szóval most beveted azt a módszert, hogy „apelláljunk az egójára, hátha akkor kikotyogja a titkokat”? Lehet, hogy a pipogya öcsémet el tudtad bolondítani a trükkjeiddel, de rám nem fogsz hatni. Nem hiszek benne, hogy érdemben tudsz tenni Mrs Dalton és a cinkosai ellen. Majd ha kiengednek, én elintézem.

- Igen, mert azt látjuk, hogy Ön eddig is milyen zseniális terveket tudott kieszelni Dalton mama legyőzésére!

A férfi arcára rádermedt a lekicsinylően maliciózus kifejezés. Ezúttal nem bántam meg az övön aluli beszólásom kegyetlen szúrását. Hátha ettől észhez tér. Viszont továbbra sem láttam mást rajta, csak üres elutasítást.

- Befejeztük a beszélgetést, úgy vélem – törte meg a csendet rekedten, amikor végre sikerült ismét szóhoz jutnia.

- Hát, ha ezt választja, akkor kénytelen leszek beletörődni. Kérem azonban, hogy, ha esetleg meggondolná magát, akkor azonnal üzenjen nekem a rendőrökön keresztül!

Hoolock válaszra sem méltatott. Elfordult a székén, mutatva, hogy valóban véget kíván vetni a társalgásnak.

*

Khm. Nos, igen, azt hiszem, ezt a beszélgetést nem fogom nyomozói pályafutásom átütő sikerei között számon tartani. Csak reménykedhetek, hogy a szavaim legalább egy icipicit célba értek, és idővel gyökeret eresztenek Vaughn Hoolock gondolatai között. Túl sok esélyt nem látok rá, de mégis, mi másban bízhatnék?

Gomez kapitány arca az enyémhez hasonlóan gondterhelt volt, ahogy szembetaláltam magam vele a kihallgató helyiségből kilépve. Karba font kézzel állt az egyirányú üveg mellett. A fénycsövek természetellenesen fakó fénybe vonták viszonylag alacsony, de izmos alakját. Kék egyenruhája csak még sötétebbnek mutatta a körülötte pihenő árnyakat.

- Mit tegyek? – kérdezte, ahogy lefékeztem mellette. – Eddig úgy gondoltam, hogy azon kellene dolgoznom, hogy olyan nyomokat gyűjtsek, amelyek alapján a gyanúsítottat óvadék ellenében szabadlábra fogják helyezni. Nem akartam, hogy ártatlanul kelljen a rácsok mögött senyvednie. Most azonban már egyre kevésbé vagyok biztos benne...

- Sajnos, nem tudom, mi a jó döntés. – Széttártam a karom. – Ha Mr Hoolock kijut, akkor valószínű, hogy vér fog folyni. Viszont úgy tűnik, hogy minden nappal, amit bezárva tölt, csak romlik az állapota. Be fog kattanni a rácsok mögött, ha nem tér vissza minél hamarabb a külvilág hétköznapi kerékvágásába.

- Én is ettől tartok. – Raul összepréselte az ajkát. Egy darabig hallgatott, majd annyit még hozzáfűzött: – Arra gondoltam, hogy ha megengedem, hogy az öccse látogassa, akkor valamennyire ki fog zökkenni, de szóba sem állt vele.

- Nem túl fényes a helyzet. Én sem tudok rá hatni – ismertem el egy fáradt fejrázással. – Mindenesetre, nem tehetünk mást, bíznunk kell Quentinben. Ha létezik valaki, aki a helyes döntések felé terelheti Vaughn Hoolockot, az az öccse. Kivételesen egyetértek veled, jól teszed, ha engeded őket minél gyakrabban találkozni. Közben pedig igyekezzünk fénysebességgel megoldani az ügyet, mert máskülönben még annál is borzalmasabb vége lesz, mint amire Dalton mama alapján számíthattunk... Ideje komolyabban belendülnöm, és bevetnem pár Frida Lorne-féle húzást.

Erre már inkább meg sem vártam Raul reakcióját vagy a további kérdéseit, hanem eliszkoltam mellette a kijárat felé vezető folyosó irányába. Gyanítottam, hogy szavaim hallatán aligha enyhült az arcán a borúlátó aggodalom.

25. fejezet: A két igazgató

Úgy határoztam, hogy a Frida Lorne-féle akcióim sorát két lájtosabb darabbal kezdem, aztán majd látom, milyen messzire kell elmennem a továbbiakban. Egyelőre indulok a vállalhatóbb lépésektől. Alaposan kérdőre vonom Renburgot és Jeffriest. Nyilván szokás szerint nem érnek majd rá egy mezei detektívnőcskével társalogni, de vége a finomkodásnak. Odapofátlankodok az irodájukba, és addig nem tágítok, amíg néhány értelmes választ ki nem taposok valamelyikükből. Most már talán rendelkezem elegendő információval ahhoz, hogy legalább részsikereket érjek el.

Egyébként is mentem volna a cég személyzeti osztályára, folytatni a kutatást a Mrs Nolette mellett egykor dolgozó gyakornok után, úgyhogy helyben voltam a két igazgató üldözéséhez. Sőt, még szerencsém is volt, ugyanis miközben letettem az esernyőmet és a kabátomat a HR-es irodájának sarkában, máris sikerült kiderítenem egy gyors kérdéssel, hogy ezúttal Renburg és Jeffries is benn tartózkodik a cég épületében.

Udo Renburgot vettem előre, így miután eligazítottam az őszvégi esőben-szélben összekócolódott tincseimet és rózsaszín bolyhos pulcsimat, már kopogtam is az ajtaján.

- Parancsoljon! – invitált be. A szemüveges, kopaszodó férfi az érkezésemre félbehagyta az asztalán a műszaki tervek tanulmányozását, és felkelt, egy nehézkes nyújtózással. Mosástól már kissé összement, régi, szürke gyapjúpulóvere visszább csúszott inas karján, és láttatni engedte csontos csuklóját.

- Jó napot kívánok! Zavarhatom pár kérdéssel? – léptem be, egy hízelgő bájmosollyal.

- Csak tessék! A HR-esünk tájékoztatott, hogy Ön pár napja elkezdte nálunk a kutatómunkát. Felettébb örvendetes. Esetleg, ezzel kapcsolatban kíván valamit tisztázni?

- Igazság szerint, inkább egy másik esetre szeretnék kitérni. – Beszéd közben odasétáltam a férfi irodája falát díszletként borító antik térképekhez, és nézegetni kezdtem az egyiket.

- Ismer egy Marta Sorbet nevű tévés műsorvezetőt? – kérdeztem, mintegy félvállról.

- A Sorbet-show háziasszonyát? Hallottam már róla. Most nemrég láttam a híradóban, hogy a részeges szeretője féltékenységből megölte. Talán egy hete? Hátborzongató. – Renburg elvett az asztalról egy kék-fehér kockás textilzsebkendőt, és a homlokát kezdte törölgetni.

- Személyesen is ismerte?

- Nem. Csak a műsorát néztük hébe-hóba a családommal.

- Soha nem találkozott vele?

- Soha.

Szemügyre vettem az éppen kipécézett, megsárgult, öreg térkép aljára kézzel festett égtáj-jelölést. Utána odaszúrtam Renburgnak a következő kérdést:

- Szóval, nem követte lopva az elmúlt hónapokban?

- Ugyan már! Honnan vesz ilyen képtelen ötleteket? Nem zaklatnék egy hölgyet!

Ekkor félbeszakítottam a térkép mustrálását, ugyanis elővettem a telómat, és kikerestem rajta a Sorbet-showt forgató stúdió címét. Renburg felé mutattam:

- Járt ezen a környéken mostanság?

- Nem hinném. – Alaposabban is megnézte a térképes alkalmazáson a helyet. – Nem gondolnám, hogy erre vezetett volna az utam. Miért?

Most a kávézó címére váltottam át, ahol Marta Sorbet megemlítette az operatőrének, hogy a szemközti épületből figyelik.

- Itt? – kérdeztem válasz helyett.

- Ez a cégünk egyik fióktelepe, vagy legalábbis az az utca. Vélhetően többször is megfordultam arrafelé.

- És, nem bámulta meg véletlenül a szemben lévő kávézó kirakatában ülő Miss Sorbetet?

Renburg csak értetlenül rázta a fejét:

- Dehogy! Mégis, miért tettem volna ilyet? Nem szoktam celebek után leskelődni. A múltkor véletlenül egy étteremben vacsoráztam egy ismertebb sorozatszínésszel, de nekem fel sem tűnt. Csak amikor a feleségem külön megmutatta, hol ül, akkor esett le. Nem vagyok nagy rajongója a sztároknak.

Visszafordultam a falra függesztett papírtérképhez, miközben megjegyeztem:

- Pedig úgy értesültem, feltűnő gyakorisággal bukkant fel Miss Sorbet közelében az elmúlt időben.

- Tévedés lehet. Nincs túl karakteres arcom. Aki mesélte, bizonyára összekevert valaki mással. Nem emlékszem rá, hogy egyszer is láttam volna élőben a hölgyet.

- Hordott Hilda Nolette minőségügyi igazgató testékszereket? – kérdeztem hirtelen váltással.

- Testékszereket?!

- Mondjuk, egy nyelvpiercinget.

- Micsoda? Nem, soha!

- Biztos benne?

Kis, meghökkent csönd. Aztán Renburg váratlanul megköszörülte a torkát:

- Hm, igen, most, hogy így jobban belegondolok... Mégiscsak rémlik, hogy volt egy nyelvpiercingje. A legtöbbször kivette, és a táskájában tartotta, csak ritkán, pár havonta hordta, azért is nem jutott egyből az eszembe.

Meglehetősen bizarrnak tartottam, hogy Renburg megerősíti Jeffries sztoriját Mrs Nolette nyelvpiercinghordásáról, de nem akartam tovább feszegetni, mert éreztem, hogy bezárkózna. Inkább mást kérdeztem:

- Tudott arról, hogy a bebörtönzése előtt Európába akart utazni?

- Hilda? Európába? Mit keresett volna ott?

- Azt hittem, Ön majd megmondja.

- Nem tudtam a tervről. Egy családi nyaralás lett volna?

- Nem éppen. El akart költözni.

Renburg felpillantott a zsebkendője félbehajtásából:

- Valóban? És pont Európába? Furcsa választás.

- Miért?

- Mert Hilda félt a repüléstől.

Megálltam a térkép tanulmányozásában.

- Félt? – kérdeztem vissza, felvonva fél szemöldökömet. – Hogy’ érti azt, hogy félt?

- Rettegett tőle, egy gyerekkori trauma miatt. Egyetlen egyszer vállalkozott egy rövidebb belföldi repülőútra egy céges ügy elintézéséhez, de nyugtatót kellett bevennie előtte. Együtt mentünk ki a reptérre, ezért pont láttam, amikor lenyelte a tablettát. Rákérdeztem, mi az, és akkor mesélte. Gyerekkorában egyik születésnapjára a szülei siklórepülést vettek neki ajándékba, de a felszállás után nem sokkal váratlanul viharosra fordult az idő, és borzalmas baleset lett a vége. A kisgép lezuhant Hildával a fedélzeten, a pilóta szörnyet is halt. Hilda megúszta pár karcolással, de azóta pánikszerűen rettegett a repüléstől. Azt mondta, hogy még így, évtizedek múlva is rémálmai vannak a balesetről meg a pilótáról. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy felfedte előttem a belső érzéseit, szóval, mély nyomokat hagyhatott benne a gyerekkori rossz élmény. Meglep, hogy vállalkozott volna egy hosszú útra Európába.

Á, végre itt van Mrs Nolette rémálmainak tárgya! Legalábbis, Renburg történetét alátámasztja a tény, hogy Dalton mama elmesélése alapján is rémálmai voltak valakiről a cellatársának. Lehetett akár az elhunyt pilóta és a baleset is. És hát, egyre jobban bűzlik ez a „Dirk Jeffries és Hilda Nolette összeházasodik és boldogan él Európában, míg meg nem hal” történet. Nem mintha eddig valószerűnek tűnt volna.

Most a Hotel Caviarból eltűnt takarítólány képét kerestem ki a telefonomon, és nyújtottam oda a férfinak, aki közben már megint a kockás zsebkendővel törölgette kopaszodó feje búbját, bár egy csepp izzadtság sem látszott rajta.

- Ismerős ez a fiatal nő? – érdeklődtem.

Renburg ajka enyhén elnyílt, és először meghökkentő hirtelenséggel kapta el a tekintetét Rita fotójáról, utána viszont újból nézni kezdte, mesterkélt kíváncsisággal.

- Nos, nem... nem tűnik ismerősnek – préselt ki magából egy választ, de érzékelhetően feszült lett. A homloka törölgetését is félbehagyta. Nagy gonddal adta elő a kép tanulmányozását. - Próbálom felidézni, hogy láthattam-e valahol, de nem rémlik. Mennyire fontos?

- Eléggé.

- Akkor nézegetem még egy kicsit, hátha beugrik valami. – Egy darabig mórikálta magát, aztán visszatért a zsebkendőjéhez. – Nem ismerős.

- Hát, igazán szomorú, hogy nem tud segíteni.

- Úgy tűnik, nem túl hasznosak a válaszaim. Sajnálom.

- Talán mégis. – Csak ennyit mondtam.

Tettem egy tűnődő mozdulatot, mintha meg akarnám fogni a falon lógó térkép sarkát. Renburg tekintete követte a kezem, de nem szólt rám. Én pedig megállítottam a gesztust a papír széle előtt, és nem nyúltam a kiállított tárgyhoz.

- Mondja csak, mennyibe kerül egy ilyen térkép? – érdeklődtem.

- Elég sokba. Amelyiket most nézegeti, az csak másolat. Az eredetit otthon őrzöm széfben; egy helytörténeti múzeum kurátorától kaptam tavaly karácsonyra. Felbecsülhetetlen remekmű, még a másolata is komoly szellemi értéket képvisel.

- Gyűjti?

- Évtizedek óta.

Nem kérdeztem többet, hanem a térképeket tanulmányoztam.

*

Természetesen, Dirk Jeffries nem akart fogadni, így kénytelen voltam félretolni az ajtóban akadékoskodó titkárnőjét, és berongyolni az irodába. Egyébként a pasas nem is csinált semmi fontosat, csak egy aranyozott falitükörben nézegette, hogy jól kötötte-e meg a nyakkendőjét. Kicsuktam a titkárnőt, és tettem pár lépést Jeffries felé:

- Beszélnünk kell.

- Abszolút nem érek rá – hárított egyből. – Most készülök egy fontos üzleti tárgyalásra, a város túlsó felére.

- Egy percről lenne szó.

Színpadiasan felsóhajtott:

- Jól van, legyen, de mérni fogom az időt. – Megkocogtatta óriási, méregdrága svájci órája számlapját. Utána ellépett a tükör mellől, és odajött hozzám. Átkarolva a derekamat az asztala előtti szék felé kezdett húzni. – Ülj le, kislány, nem kell ilyen katonásan vigyázzban állnod az egész beszélgetés alatt!

Eddig bírtam ki szó nélkül az akciózását. Arrébb húzódtam mellőle, és közöltem:

- Hadd szögezzek le valamit! Ha még egyszer hozzám ér, pofon fogom vágni. Tényleg.

Jeffries nem látott fel a kijelentésemen, hanem harsányan elnevette magát, majd leült az íróasztala mögötti székhez kanyarodva. Felvetette méregdrága bőrcipőjét a – vélhetően a titkárnője által – gondosan stócokba rendezett iratai tetejére.

- Milyen harcias falusi lányka vagy te! – jegyezte meg közben.

- Szeretném tájékoztatni, hogy a település, ahol a magánnyomozói irodám székhelye található, és ahol egyúttal élek, közigazgatásilag városnak minősül.

- Mondani lehet sok mindent, de tudom én, hogy milyenek a városi lányok! Nem ilyen karót nyelt, prűd teremtések, mint te...

- Ön tényleg annyira buta, hogy csak primitív általánosításokat tud puffogtatni, vagy menőnek hiszi ezt a stílust, és megjátssza?

Jeffriest a provokatív reakció már kezdte kizökkenteni. Kihúzta magát a székén, hogy szándékosan szélesebbre tömött vállú zakója még hatalmasabbnak mutassa – mint valami pöffeszkedő trópusi madár, amelyik épp felfújja a tollazatát. Egyelőre azonban derűsen felelt:

- Mit érzékenykedsz? Nem kell túlreagálni egy kis baráti poént.

- Akkor válaszolok én Ön helyett: azért beszél így, mert megengedheti magának. Egy nap alatt több pénzt keres, mint más egy éves gürizéssel, így azt mond, amihez kedve szottyan. Nem tetszik valakinek? Hát, éljen együtt vele! Ön nem fog azzal vergődni, hogy megismerjen embereket, mert a legkevésbé sem érdekli, hogy energiát fektessen bele. Ez viszont nem másnak a jele, mint a puszta szellemi korlátoltságnak. És ha így folytatja, hajlamos leszek elhinni, amit Önről hallottam.

Jeffries, nem különösebben előnyös alkatát továbbra is fitogtatva, felszegett fejjel kidüllesztette még a tokáját is:

- Mégis, mit hallottál rólam?

- Azt, hogy szakmailag egy nagy nulla, és Hilda Nolette-et is azért látogatta a börtönben, hogy munkaügyekben tanácsot kérjen tőle.

Jókorát legyintett, akkora lendülettel, hogy majdnem elsodorta az asztalán álló egyik irattornyot:

- Ekkora baromságot még életemben nem pipáltam! Ha bármi gond lenne a szakmai képességeimmel, hogyan lehetnék egy virágzó cég igazgatója? Sehogy. Aki ezt mondta, nyilván egy irigykedő senkiházi, és sosem ért el semmit, nemhogy annyit, mint én! Téged is jellemez, ha nyálcsorgató vesztesek szavaira alapozol... Bár, csak rád kell nézni! Egy ilyen falusi liba hogyan is érthetne vállalatvezetéshez vagy közgazdaságtanhoz? Még egy hozzám hasonló intelligens, tapasztalt férfi is csak jelentős erőfeszítések árán tud kiigazodni a piaci viszonyok útvesztőiben. Nyilván nem lehet elvárni egy magadfajtától...

Lám, lám. Megint egyből átmegy handabandázásba és vagdalkozásba, amint találva érzi magát.

- Kétlem, hogy bármiféle irigység motiválta volna a vádat – szóltam közbe kurtán.

- Persze, mert lövésed sincs az egészről! Így bármit elhiszel, amit hallasz.

- Jó, akkor világosítson fel! – Előrébb léptem. – Ön végig susmutolt a minőségügyi igazgatóval munkatársi viszonyuk során, aztán a dutyiban látogatta folyamatosan. Mi volt a beszédtéma annyi éven át? Nem hiszem, hogy a tavaszi krókuszok virágzásáról mesélgetett neki a börtönnapjai felderítésére.

- Mondtam már. A kinti történésekbe avattam be. Nagyobb családi események, hírek...

- Ezt már akkor sem hittem el!

- A te bajod, ha nem tudod az igazságot felismerni. És még engem nevezel szellemileg korlátoltnak?

- Nézze! Így nem jutunk egyről a kettőre. Ön nyilvánvalóan titkol valamit Mrs Nolette-tel kapcsolatban, és nekem szükségem van erre az információra a nyomozásomhoz. Csak fölösleges köröket futunk, de meghátrálni úgysem fogok.

Jeffries igazított egyet a papírhalmokon pihenő lábfején.

- Egyezzünk meg valamiben, kislány! – szólalt meg aztán. – Nem faggatsz többet erről a titokról, és cserébe minden más kérdésedre válaszolok. Hildával olyasmit terveztünk, amiről nem beszélhetek.

- Miért nem?

- Mert Udo nem tudhatja meg. – Jeffries hangsúlya ezúttal nem hepciáskodó volt, hanem egészen komoly.

- Mivel kapcsolatos?

- Át akartuk venni a céget, Hildával ketten. De nem mondok többet, hiába erőlködsz. Ez már amúgy is a múlt; Hilda börtönbe került, mostanra pedig halott. Nincs miről beszélni.

- Rendben, hagyjuk akkor! A többi kérdésemre viszont felel rendesen?

- Úgy lesz.

- Szuper. – Előkaptam a telómat a jegyzeteléshez. – Ismer egy Marta Sorbet nevű tévés műsorvezetőt?

- Hát, persze. Létezik olyan, aki nem ismeri? Szombatonként mindig néztük a Sorbet-showt a feleségemmel. Ráadásul, tele volt a híradó a véres meggyilkolásával.

- Személyesen is ismeri?

- Nem, nem találkoztam vele.

Összevontam a szemöldököm:

- És amikor városszerte követte az elmúlt hetekben?

- Követtem? Már megint miket hordasz itt össze?

- Szemtanúim vannak rá, hogy Ön fel-felbukkant Miss Sorbet környékén!

- Jól van, rendben – tette fel a kezét Jeffries látványos megadással, és új verzióval rukkolt elő: – Valóban volt némi közöm hozzá, de semmi olyasmi, ami rád tartozna. Kavartunk egy kicsit.

- Úgy érti, hogy magánjellegű kapcsolat volt?

- Igen. Pár éjszaka. Mi köze Hildához? Emiatt igazán nem ugorhatott le. A tévés nő csak egy-két hónapja lett a szeretőm, Hilda meg akkor már halott volt.

- Hogyan került Ön ilyen közeli kapcsolatba Miss Sorbettel?

- Körülbelül két hónapja felkeresett, hogy elképzelhetőnek tartja, hogy megszólaltatna a műsorában. Elő akarta szedni Hilda öngyilkosságát. Közöltem vele, hogy felejtsen el. Tudom én, hogy akit behívnak oda, az könnyen a hamis rágalmak kellős közepében találhatja magát. Eszem ágában sem volt besétálni a csapdájába, és nem érdekelt az ajánlat. Más jellegű lehetőségek viszont annál inkább érdekeltek, már ha érted... Ezért bukkantam fel az elmúlt hetekben a nő közelében. Volt pár jó kis éjszakánk. Ennyi.

- És, ezt miért nem akarta egyből elmondani?

- Házas ember vagyok.

Legyintettem egyet:

- Ha ez egy teljesen kölcsönös alkalmi viszony volt, akkor Miss Sorbet miért értékelte kémkedésként és zaklatásként?

- Ilyet mondott volna? Egy szavát sem kell elhinni egy könnyűvérű kis színésznőcskének. Téged is jellemez, ha inkább hiszel neki, mint nekem!

Szokásos visszatámadás...

- Kétlem, hogy Miss Sorbet akaratával történt volna, hogy Ön körülötte sündörgött – válaszoltam nyílt egyszerűséggel. – És, őszintén szólva, legalább ennyire kétlem azt is, hogy lefeküdt volna Önnel. Egyébként meg, kezd átlátszóvá válni ez a hazugság, nem gondolja? Már Hilda Nolette esetében sem volt elég meggyőző. Ő sem volt a szeretője egy percig sem, nem igaz?

- Hildával tényleg nem voltunk szeretők, hanem közös terveken dolgoztunk. A tévés nőt viszont mégis mi másért kerestem volna fel?

- Mondja meg Ön! Abban egyeztünk meg, hogy csak a Hilda Nolette-tel kapcsolatos kérdéseim esetében tekintünk el a válaszadástól.

Kis ideig csönd honolt, majd Jeffries új történetbe kezdett, ezúttal azonban szokatlanul lehalkítva a hangját:

- Rendben, megmondom az igazat a talkshows nőről, de csak ha megesküszöl az életedre, hogy soha senkinek nem árulod el!

- Teljes titoktartással fogom kezelni.

- Nos, megkörnyékeztem a nőt, de nem mentem oda hozzá beszélni, és valóban nem kamatyoltunk – suttogta félhangosan. – Nem tudtam ugyanis eldönteni, hogy leszólítsam-e. Van egy sztorim... Tudok egy titkot, és úgy éreztem, kezdenem kellene vele valamit. A Sorbet nőszemély tényleg járt benn nálam egy-két hónapja, és Hilda ügyét akarta előszedni. Kérdései lettek volna, de akkor elküldtem. Utána azonban nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy mégis fel kellene használnom egy infót a műsorában. Ezért őgyelegtem körülötte. Vacilláltam, hogy mit tegyek.

- Miről beszéltek volna, ha megszólítja?

- Udóról.

- Az igazgatótársáról?

- Igen. Tudok róla valamit... – Jeffries váratlanul elhallgatott.

- Mit?

- Ígérd meg, hogy titokban tartod! Még lehet, hogy beküldöm a sztorit Tim Traber leleplező showjába sikert aratni... Ha esetleg úgy látom, hogy Udo kezdene a fejemre nőni.

- Rendben. Mi ez?

Jeffries még egyszer megfontolta, hogy tényleg elárulja-e, amit mondani akar, majd még halkabban belefogott:

- Hilda nem az én szeretőm volt, hanem Udóé. Ezt azonban teljes titkolózás övezte, ugyanis Udo elkötelezett családapa, és sokkal gátlásosabb az ilyesmiben, mint én. Ha kiderül, a felesége elhagyta volna. Márpedig a családja a mindene. Szóval, engedtük, hogy az összes alkalmazott azt higgye, én vagyok együtt Hildával. Nekem viszont bizonyítékom van. Azon tűnődtem, hogy talán fel kellene villantani ezt a bizonyítékot a Sorbet-showban, mert Udo mostanában sokszor bosszantóan szembeszáll az üzleti javaslataimmal. Megérdemelne egy kínos botrányt.

- Miféle bizonyítékról van szó?

- Egy fénykép. Egyszer lesből lefotóztam őket, ahogyan éppen csókolóznak: Hildát meg Udót. Egyértelmű kép.

- Meg tudná mutatni?

Jeffries összeszűkítette apró szemét, és végigmért:

- Ennyire azért nem bízom benned. Biztos helyen őrzöm a fotót; egyedül én tudok róla. Legyen elég ennyi!

- Rendben, egyelőre elég lesz. – Közben kikerestem a Hotel Caviarból eltűnt takarítólányról a fényképet. - Ismerős Önnek ez a fiatal nő? – mutattam oda.

Jeffries közelről megnézte a fotót, majd nagyot bólintott:

- Persze, megismerem. Bár akkoriban nem ilyen kislányos pólókat hordott, hanem kosztümöt, szemüveget, és feltűzte kontyba a haját. Ha jól emlékszem, nem is szőke haja volt, hanem sötétbarna. De pontosan tudom, ki ő. Hilda mellett dolgozott tizenegy éve gyakornokként. Akkor kezdte az egyetemet, egy tizenkilenc-húsz éves kiscsaj. Egyébként, nem pont őt keresed a HR-es irodájában?

Nagyot néztem a válasz hallatán:

- Micsoda? De hát ez a képen lévő lány legfeljebb huszonnégy-huszonöt éves lehet most...

- Márpedig nem tévedek. Már akkor is ilyen aprócska, kerekarcú, égkékszemű volt. Ki mondta volna meg a korát? Én biztosan nem... Ezen a képen is lehet akár húsz, akár harminc. Te meg tudod állapítani?

Döbbenten bámultam Jeffriesre, és egyszer az életben kénytelen voltam igazat adni neki. A lány – bár kétségtelen, hogy a kép alapján még Billnél is fiatalabbnak tűnt – lehetett éppen huszonkilenc-harminc is. Ez még azért nem olyan nagy különbség, és a mosolygós, gyermekien ragyogó arc nem sokat árul el a gazdája koráról.

Nocsak! Nem tán kiesik végre egy igazán jelentős csontváz a szekrényből?

26. fejezet: Előkészület

Mrs Blackhawkot lefoglalta egy mellény kötögetése az irodában, és nem messze az íróasztalától ott ült egy széken Stephan Glasby, a nyomozósegédem is. A nyugalmazott rendőr nemrég érkezhetett, ugyanis még a nyakában pihent szürke sálja, és kabátját sem vetette le, csak lecipzározta a barna bőrdzsekit. Szőke, seszínű haja ritkás szálain meglátszott a kinti havas eső egy-két cseppje. Egy cigarettát szívott elmerengve.

- Helló! – perdültem be az iroda ajtaján, és egyből nekiláttam a kávé lefőzésének. – Remélem, senki más nem kér, mert ma délután borzasztóan sok koffeinre lesz szükségem, egyedül akarom meginni az egészet.

- Jaj, kedveském, már megint mire készülsz? – sóhajtott fel az idős Mrs Blackhawk fejcsóválva.

Vetettem egy gyors oldalpillantást Glasbyre, és inkább nem árultam el az igazat. Bár van pár közös titkunk, azért nem biztos, hogy jó ötlet egy egykori zsaru előtt feszegetni, hogy milyen törvénytelen akciókba készülök belevágni.

- Csak folytatni akarom a hotel kamerafelvételeinek a böngészését – hazudtam valamit találomra, majd amikor szerencsére nem akadt jelentkező a készülő kávéra, elkezdtem elöblíteni magamnak a csapnál a legnagyobb bögrét. – Hogy’ vannak a gyerekek? – érdeklődtem közben.

- Nick büszke, az osztályfőnök tegnap kitette egy újabb rajzát a terem falára. Dan pedig következő félévben beiratkozhat a suli kosárcsapatába. Már alig várja, csak eddig az életkora miatt nem engedték, túl fiatal volt. – Glasby mindig fáradt arcán csak akkor jelent meg egy-egy szívből jövő, bár halovány mosoly, ha a gyerekekről beszélt. Olyankor viszont szinte rögtön. Most is felderengett a szája szegletében a szeretetteljes öröm apró jele. Aztán viszont egyből el is komolyodott, amint folytatta a mondandóját: - Voltaképpen a gyerekekkel is kapcsolatos, ami miatt jöttem. Frida, rosszul érzem magam miatta, hogy már megint rád kell terhet rónom, de kérnem kellene egy nagy szívességet.

- Ugyan, semmiség, elintézem. Csak mondd, mi az!

- Beszélned kellene Raullal.

Egyből lehervadt az arcomról a magabiztos mosoly.

- Ööö... Igen? – Elfordultam, úgy téve, mintha lekötne a bögre eltörlése. – És, milyen ügyben?

- Tudod, mondtam, hogy elkezdte a szerepemet vizsgálni a raktáros lövöldözésben...

- Ige-en. – Nagy elánnal húzkodtam a konyharuhát a porcelánon.

- Nem javult a helyzet. Sőt, hivatalos utat keres a nyomozás újraindításához, ezúttal már főgyanúsítottként kezelve engem. Tegnap mondta, amikor pár szót beszéltem vele. Nyomasztóan kimért volt, még sosem láttam ilyennek. Elszánt, hogy a kollégáival előszedesse az ügyet, amint lehet.

- Sajnos, várható volt. – Csak ennyit feleltem.

A férfi nagyot szívott a cigarettából, és egy darabig hallgatott. Fojtott hangon szólalt meg újra:

- Az volt a terv, hogy karácsonyra Kínába utazunk. Már megvannak a repülőjegyek, a szobafoglalás... Az ottani rokonok ugyan nem ünneplik a keresztény ünnepeket, de úgy gondoltam, az lenne a legszebb ajándék a gyerekeknek, ha végre megismerkedhetnének velük. Ha megcsodálhatnák az édesanyjuk szülőföldjét. Úgy várták! Eddig még csak képekről látták Kuangtung tartományt, az anyjuk elmesélései alapján tudták elképzelni...

- Milyen remek ötlet! – néztem fel a bögre súrolásából, felélénkülve. – Biztosan fantasztikus utazás lesz. Szebb karácsonyi meglepetést tényleg el sem tudnék képzelni. De hogyan jön ehhez Gomez kapitány?

Glasby tompa bánattal adta meg a magyarázatot:

- Ha hivatalos útra tereli a nyomozást, nem fogják megengedni, hogy elhagyjam az országot. Azt pedig végképp nem, hogy Kínába utazzak családostul. Ráadásul egy teljes hónapot ott szeretnénk tölteni...

- Jaj, Stephan! – Félretettem a bögrét a kávéfőzőgép mellé. – Ez valóban rosszul hangzik. Viszont, ha azt gondolod, hogy rá tudnám beszélni Gomez kapitányt a rendőrségi eljárások elmismásolására, akkor túlbecsülöd a képességeimet.

- Annak idején le tudtál beszélni olyasmiről, amiről azt hittem, hogy soha senki nem tudott volna. Senki. Te mégis képes voltál rá. Ha bárki hatni tud Raulra...

- Jól van. – Adtam meg magam, visszafordulva a kávékészítéshez. – Megnézem, mit tehetek, de túl nagy reményt ne fűzz a sikerhez.

- Én sem fűznék – szúrta oda a háttérben kötögető Mrs Blackhawk. – Frida nem kifejezetten elfogulatlan a rendőrkapitánnyal kapcsolatos ügyködéseiben, és olyan hibákat képes véteni vele kapcsolatban, amit más esetekben sosem...

- Oké, nem muszáj azért leégetni mások előtt – szóltam közbe, a kelleténél némileg indulatosabban állítva le az immár kávéval telt nagy bögrét az íróasztalomra.

- Már rég tudom, hogy van valami közted és a rendőrkapitány között – sietett megnyugtatni Glasby, de ezzel csak még inkább felmérgelt.

- Hogyan? A drágalátos asszisztensem az egészet elpletykálta? – szisszentem fel.

- Nem. Láttam a tévében, amikor a Dimitrov-ügyben nyilatkoztál a Sorbet-showban...

- Ja, igaz, tényleg – jutott eszembe a régi felvétel, amikor is közöltem ország-világ előtt a műsorban, hogy Raul Gomez kapitány a sértett exem. – Nem is tudtam, hogy nézted a Sorbet-showt.

- Nem szoktam, mert szombat esténként a gyerekek kedvenc rajzfilmje megy egy másik adón. Láttam viszont a műsorajánlóban, hogy azon a hétvégén te fogsz benne szerepelni, ezért akkor odakapcsoltam.

- Nos, lelkem, ki éget téged? Nem tán te saját magadat? – dünnyögött tovább Mrs Blackhawk, de ezúttal már inkább figyelmen kívül hagytam.

- Ha már szóba került Miss Sorbet, akár rá is térhetnénk a nyomozási ügyekre – javasoltam jó hangosan, hogy túlharsogjam az öregasszonyt. – Remek, hogy itt vagy, Stephan, ugyanis lenne egy új feladat. Utána kellene nézni egy repülőbalesetnek. Valószínűleg hivatalos hatósági vizsgálat volt, ugyanis halálos áldozattal járt. Egy kis siklórepülő lezuhant egy viharban, a pilótája pedig, sajnos, meghalt. Az utas Hilda Nolette volt kislányként, szóval, szerintem úgy durván negyven éve történhetett a baleset. Utána tudnál kérdezni a volt kollégáidnál, hogy valóban megtörtént-e?

- Miért fontos?

- Csak ellenőrizni szeretném, hogy igaz-e. Lehet, hogy olyan mély nyomokat hagyott Mrs Nolette-ben, hogy kizárhatjuk az Európába utazás lehetőségét egyszer s mindenkorra.

- Rendben, utánajárok. Mi köze lehet azonban a Nolette-ügynek a tévés nő halálához? Vagy miért említetted egyszerre a Sorbet-gyilkossággal?

- Dalton mama – adtam lényegre törő választ.

- Gondolod, hogy Ethel Dalton a halálukat kívánta?

- Mrs Nolette-ét nem hinném, Marta Sorbetet viszont ezer százalék, hogy ő végeztette ki.

- Biztos, hogy objektíven mérlegeled az ügyet? Hogyan állhatna Mrs Dalton egy szerelemféltésből ittasan elkövetett gyilkosság hátterében? Igaz, hogy Vaughn Hoolock az ő ügyvédje volt, de azért csak tán nem vehette rá a börtönben ülve az ügyvédjét ilyen elvetemült őrültségre...

- Őt nem, de mást igen.

- Kit?

- Hát, ez itt a kérdés. Két jelölt van: Dirk Jeffries és Udo Renburg, Mrs Nolette igazgatótársai. Nem világos azonban számomra, hogy mi közük lenne Dalton mamához, és végképp nem sejtem, hogyan kommunikálna bármelyikükkel. Ma ennek próbálok majd meg utánaeredni.

Glasby szemfülesen közbeszúrta:

- Nem azt mondtad, hogy ma videófelvételeket nézegetsz majd?

- Ja, de, igen, elnézést, nyelvbotlás volt. Szóval, holnap majd foglalkozom a Dalton mamás-kommunikációs-börtön-dolgokkal, ma videófelvételeket nézegetek. – Mielőtt a volt gyilkossági nyomozó újat kérdezhetett volna, már tovább is beszéltem: - Azt sem árt végiggondolnom, hogy ki lehet elég szervezett egy ilyen fortélyos bűncselekmény elkövetéséhez, mint a Sorbet-gyilkosság. Precíznek, türelmesnek és ravasznak kell lennie. Hogy pont abban a pillanatban hozzá tudjon jutni a szoborhoz, le tudjon sújtani vele az áldozatára, és az ügyvéd is tök kába legyen... Nem lehet puszta szerencse. A gyilkos gondosan hozzáillesztette a saját szándékát Mr Hoolock és Miss Sorbet eredeti tervéhez.

- Akkor viszont inkább Udo Renburgról lehetne mindezt feltételezni, nem? – tippelt Mrs Blackhawk, akinek már részletesebben meséltem Jeffries és Renburg személyiségéről.

- Hát, annyi biztos, hogy Mr Renburggal nem stimmel valami – bólintottam. – Előadta nekem a jó szándékú, segítőkész cégvezetőt, de közben sumákol. Már az első találkozásunkkor is érződött, hogy próbálja ráhúzni az igazgatótársára a vizes lepedőt. Jókora igyekezettel hívta fel a figyelmemet Mr Jeffries érintettségére a Nolette-ügyben. Egyből kivágta, hogy Mrs Nolette Dirk Jeffries szeretője volt, és hogy könnyen lehet, hogy Mr Jeffries a börtön után is találkozott vele. Amikor pedig felkért nyomozni az eltűnt gyakornoklány után, akkor is agyonhangsúlyozta, hogy Dirk Jeffries nem örül egy detektív bevonásának, azaz nyilván rosszban sántikál. Furcsa ennyire feltűnően gyanúsítgatni valakit, akivel évtizedek óta együtt dolgozik látszólag zökkenőmentesen.

- Elég gyanús – értett egyet Mrs Blackhawk is. – Viszont jóval kevésbé árulkodik ennek a bizonyos Dirk Jeffriesnek a viselt dolgairól, sokkal inkább a Renburg nevű igazgató rossz szándékáról.

- Hát, igen, az a nyomozói tapasztalatom, hogy ha valaki túl nagy igyekezettel próbál másokat bemószerolni egy nyomozási ügyben, az sok jót nem jelenthet őrá nézve – helyeseltem rá. – Egyszer például egy hűtlenségi ügyben nyomoztam, és az általam vizsgált család egyik ismerőse gőzerővel zúdított rám mindenféle kompromittáló részletet a házaspár életéből. Persze, hamar kiderült, hogy forral valamit. Azért akarta szétdúlni a házasságot, hogy kedvező áron felvásárolhassa a szép kis családi házukat egy esetleges válás következtében.

- Végül sikerült neki? – kíváncsiskodott az öregasszony, pletykaéhesen előrébb dőlve székén.

- Természetesen nem. Megmondtam a párnak az észrevételeimet, és annyira kiakadtak a barátjuk rohadékságán, hogy inkább túltették magukat a hűtlenségi problémáikon, és kibékültek. Azóta is együtt vannak. Pedig, ha a haverjuk nem próbál trükközni, tuti, hogy elváltak volna.

Mrs Blackhawk és Glasby megfontolta a hallottakat, és amíg az asszisztensem a kötőtűje igazgatása közben elmorfondírozott, Glasby pedig a cigarettáját szívogatta, én folytattam a hangosan gondolkodást:

- Másfelől, Dirk Jeffriesből meg folyamatosan dől a hazugság, és egyszerűen lehetetlen megállapítani, hogy mikor jutunk el az igazsághoz. Amint megkérdőjelezem egy állítását, azonnal új, bődületesnél bődületesebb kitalációkat kohol. Így hogyan lehetne tudni, mikor árul el valami fontosat? Nem látom viszont, hogy miért hazudott volna a takarítólánnyal kapcsolatban.

- Szóval, szerinted igaz? – csodálkozott rá a megállapításra Mrs Blackhawk. – A Rita nevű takarítólány az egykori gyakornok?

- Elképzelhető, bár elég abszurd. Mégis, mit keresne egy annak idején egyetemre járó nő egy szállodában álnéven takarítgatva? És Udo Renburg – aki ráállított a keresésére – miért hazudott volna a kép láttán? Látszott rajta, hogy felismeri a fotón szereplő fiatal nőt. Miért nem mondta meg, ha ő a gyakornok?

- Lehet, hogy jó oka van titkolózni vele kapcsolatban – ötletelt az asszisztensem. – Talán nem is akarja igazából, hogy rátalálj.

- Rendben, ez eddig lehetséges, de akkor miért bízott meg a felkutatásával? Senki nem kényszerítette rá, hogy bevonjon. Sőt, ő volt az egyetlen, aki felemlegette előttem a gyakornokot. Lehet, hogy másnak eszébe sem jutott volna. Ha Mr Renburg nem mondja, valószínűleg nem is kezdtem volna el vizsgálódni utána – de legalábbis jóval később került volna képbe.

- Így akarhatott ártatlannak tűnni – próbálkozott tovább Mrs Blackhawk.

- Nem tudom. Ez akkor is nettó hülyeség lenne Mr Renburg részéről. Miért hívja fel egy magánnyomozó figyelmét valamire, amivel kapcsolatban sunnyog?

- Emlékezz vissza rá, hogy annak idején Mrs Dalton ugyanezt a taktikát választotta! Felkért egy általa elrendelt gyilkosságban nyomozni, hogy zűrbe keverhessen téged. Lehet, hogy Renburg is az ő eszközét alkalmazza.

Felnéztem a kávém első kortya után, és eltöprengve révedtem az öregasszonyra. Nem feleltem.

Egy idő után megráztam magam, és felkászálódtam az ital mellől, hogy nekilássak a feladataimnak. Stephan is elszívta a cigarettáját, és miután kidobta a csikket az íróasztalom sarkán álló hamutálba, távozóra fogta.

Elkísértem a liftig, de nem csak baráti búcsúzkodásképpen. Mindenképpen meg akartam győződni arról, hogy tényleg lelép-e.

Miután valóban elment, visszasiettem az irodába, és beugrottam az oldalsó nyomtatógépes szobába, hogy bekapcsoljam a berendezéseket.

A számítógépemen kikerestem a Pattytől szerzett képek beszkennelt példányait a Sorbet-gyilkosságról. Kinéztem a lehető legelborzasztóbb, legsokkolóbb fényképeket a tetthelyről meg a véres szoborról, valamint a bonctermi képekből párat a halott nőről és a sérüléseiről, majd ráküldtem a nyomtatóra a kiválasztott fotókat.

- Atyaég, lelkecském! – szörnyedt el szomszédasszonyom, amikor észrevette, mit csinálok. – Nem megmondtam, hogy ne vizsgáld a morbid részleteket, amikor benn vagyok?

- Nyugalom, mindjárt elviszem magammal a fényképeket, nem fogom itt hagyni Önnek. Csak nyomatékképpen kellenek.

- Nyomatékképpen? Mégis, hová készülsz?

- Eljött az az idő, hogy bármi áron kiszedjem a börtönpszichológusból, hogy mit tud Dalton mamáról!

És kihúztam az egyik fiókból a betörőkészletes ládámat is.

*

Útban a pszichológus rendelőjéhez, még elkanyarodtam Litvin professzor villájához. Este ugyanis beszélni akartam a szerb prof szerelmével, Billel, hogy összefésülhessük a takarítólány utáni kérdezősködését az általam megtudottakkal. Addig nem ártana, ha végre eredményt tudnék felmutatni a kurtán-furcsán előadott szakítás megoldása terén.

Litvin professzort éppen kinn találtam a villája udvarán. A fekete kutya ágyául szolgáló takaróból szedegette a szőrszálakat nagy gonddal, egyenként. Eltűnődtem rajta, hogy vajon mi szükség van erre a munkálatra ilyen precizitással egy szabadban tartott házi kedvenc esetén, de nem sikerült épeszű magyarázatot találnom a kérdésre.

Mindenesetre, megörültem, hogy a férfi kinn van, így ugyanis nem tud majd elbújni a zaklatásom elől vagy simán nem reagálni a csöngetésemre. Hogy, hogy nem, a professzor jóval kevésbé örült. Fanyar kedvetlenséggel nézett fel egy fekete szőrszál óvatos felcsippentése és szemetes vödörbe ejtése közepette.

- Á, de jó, hogy összefutunk! – integettem oda, mintha csak véletlen szerencsének köszönhetnénk a találkozást, és nem én koslatnék már megint utána.

Sajnos, sem a kedélyes integetés, sem az arcomra varázsolt, fogkrémreklámnak is beillő műmosoly nem sokat ért. Litvin ugyanis a köszöntést látva, savanyú képpel odajött a kapuhoz, de csak hogy minden eddiginél kimértebben és ellenségesebben közölje:

- Azt hittem, elég világosan megkértem rá, hogy hagyjon fel az efféle látogatásokkal. Bill is mindennap idejön, pedig már egyáltalán nem beszélek vele, és tudattam vele többször is, hogy nem fogom meggondolni magam. Mit nem lehet azon megérteni, hogy vége?

Bár nem ez volt az első eset, hogy a prof kelletlenkedett egy nyomozói vagy magánjellegű látogatásomon, de ennyire goromba még soha nem volt.

- Nem akarom sokáig zavarni, csak arra gondoltam, hogy legalább átbeszélhetnénk... – kezdtem volna, ám nem hallgatott végig.

- Nézze, kisasszony! Talán nem fogalmaztam elég kereken, úgyhogy most megpróbálom bepótolni az elmaradást. Tehát: tisztában vagyok vele, hogy Ön kedveli az átlagostól eltérő jelenségeket, és szívből hisz abban, hogy a különbözőségek nem feltétlenül rosszak. Szeretném azonban, ha most az egyszer belátná, hogy nem lehet mindig igaza. Illetve, ha a továbbiakban nem erőltetné ránk az ideológiai meggyőződését. Bill érdekében kérem. Soha nem fog tudni továbblépni, ha Ön folyamatosan biztatja.

Aha, csak kibukik itt, mi is az igazi probléma! Eddig úgy tűnt, leperegnek róluk a különbözőségek okozta nehézségek, most viszont, a karácsonyi családi látogatás közeledtével nyilván összetornyosultak egy hatalmas, minden eddiginél súlyosabb aggállyá a professzor fejében. Na, ezzel beljebb is jutottam a gond megértésében, csak éppen a megoldáshoz nem vagyok közelebb. Erre a félelemre ugyanis nem volt jó válaszom. Főleg a mögötte felsejlő, gondosan takargatott, de egy korábbi nyomozási ügyemben már megismert múltbéli traumákat figyelembe véve...

Mindenesetre, egy fürge legyintéssel feleltem:

- Téved. Egyrészt, nem én bujtogatom Billt, hanem magától szeretne újra Önnel lenni. Egy szóval sem mondtam neki, hogy ne próbáljon továbblépni. Ő kért meg rá, hogy segítsek, kizárólag azért vagyok itt. Másrészt, valóban hiszek abban, hogy a különbözőségben legtöbbször érdemes lehetőséget látni, és kölcsönös akarattal jóra lehet fordítani, de az Önök kapcsolatát nem valamiféle „ideológiai meggyőződésből” támogatom. Egész egyszerűen csak azért, mert azt látom, hogy szívből szeretik egymást, és boldogok lehetnének együtt. És ha már a fellengzős szavaknál tartunk, attól tényleg csak jobb hely a világ, ha egy kicsivel több szeretet és boldogság van benne, nem gondolja?

- Talán Ön még sosem találkozott olyan kapcsolattal, ahol a túl nagy különbségek megoldhatatlan problémákhoz vezettek?

Bár Litvin nyilván nem szánta a válaszát konkrét utalásnak, hiszen nem tud semmit a rendőrkapitányról, mégis szíven ütött a kérdés. Nem is jutottam egyből szóhoz.

- De, igen, találkoztam. – Némileg késleltetve sikerült ezt a feleletet összehoznom, bár elég kellemetlenül elhalóra sikeredett.

Litvin észrevette magát, és tett egy kósza mozdulatot, mintha át akarna nyúlni a kerítésen, hogy kissé ügyetlenül, de meglapogassa a vállam. Aztán viszont meggondolta magát, és csak a kapu rácsára fonta kesztyűbe bújtatott ujjait.

- Elnézését kérem, nem akartam indiszkrét lenni – felelte csendes belső feszültséggel. – Csak arra szerettem volna felhívni a figyelmét, hogy mindketten kinőttünk már a tündérmesékből. A valóéletben a szeretet nem győz le mindent, és ezt jól tudjuk. Úgy vélem, Ön is, én is, megtanultunk már együttélni a felismeréssel. Csak feleslegesen megnehezíti a helyzetemet.

Elhallgatott, lehajtva a fejét, én pedig szótlanul álldogáltam vele szemben. Nem tudtam megcáfolni a szavait. A professzor még visszafogottabb hangerővel, a kapu tövére meredve folytatta:

- Voltaképpen az én hibám az egész, mert naivvá tett, hogy annyira megszerettem Billt. Egy időre hagytam, hogy elszédítsen egy ábrándkép arról a boldogságról, amelyre kisgyerekként vágyakoztam, hogy egyszer talán rám talál. Hogy egyszer hátha majd engem is szeretni fog valaki, úgy, ahogy vagyok, és én is ugyanígy szerethetek majd. És lesz egy igazi társam... – A professzor hangja elhalkult, és szünetet kellett tartania a beszédben. Aztán viszont felszegte a fejét, és valahonnan belső erőt merítve, már rezzenetlen magabiztossággal szólalt meg újra: - Felnőve azonban megtanultam, hogy nincs értelme illúziókba ringatni magam. A realitások talaján kell maradni, az vezet előre. A realitás pedig most az, hogy ideje elengednem Billt. Már így is elég nehéz, szóval utoljára kérem, segítsen, ne pedig hátráltasson!

Nem akadt olyasmi, amit erre ott, abban a helyzetben mondhattam volna. Már csak olyan trükk segíthetne, amihez én egymagam nem vagyok elég. Viszont kérdés, hogy milyen messzire van értelme elmennem a megoldáskeresés terén... Tényleg sokkal nagyobb a gond, mint eredetileg feltételeztem, és tisztességes, nyílt módszerekkel nem fogok előrébb jutni. Azt hiszem – bármennyire is nem számítottam ilyen fordulatra – Litvinnek sikerült egy kicsit meggyőznie.

A professzor pedig elfordult, és merev léptekkel elsétált, vissza a villa felé. Útközben tett egy apró, vérszegény mozdulatot a mellette loholó fekete kutya feje búbjának megsimogatására.

27. fejezet: Lelkiismeret

Kivártam Doktor Yamin pszichológusi rendelőjében az utolsó aznapra előjegyzett kliensét is, majd a titkárnője engedélyével kopogtam az iroda ajtaján. Örültem, hogy a doktor hajlandó fogadni, és magamban reménykedtem, hogy nem fogja felfedezni a vonásaimban Isra Kolonja PhD hallgatót. Az asszisztense mindenesetre nem ismert meg, gyanútlanul bocsátott be a munkaadójához.

Doktor Yamin éppen behozott az erkélyről egy kis ollót, és egy ruhával törölgette, valószínűleg, hogy előkészítse az eszközt a zöldellő bonsai-fák aznapi gondozásához.

- Jó estét kívánok! Frida Lorne vagyok, magándetektív – léptem felé, ahogy a titkárnő távozóban becsukta mögöttem az ajtó. Elővettem egy névjegykártyát, és a doktor felé mutattam.

A sötétbőrű férfi rám függesztette őzikeszerű, fekete szemét. Feltűnően sokáig hallgatott, és a felé nyújtott névjegykártyát sem vette át. Gyanítottam, hogy felismert, bár meg sem rezzent. Végül csak annyit mondott:

- Üdvözlöm, Miss Lorne. Miben segíthetek?

Hófehér, égkék gombokkal díszített szövetkabátom zsebébe süllyesztettem vissza a névjegykártyát, majd belevágtam:

- Azt hiszem, játszhatunk nyílt lapokkal. Ethel Dalton és Hilda Nolette után nyomozok. Mindketten az Ön kliensei.

- A börtönbüntetésük végrehajtását abban az intézményben rendelték el, ahol én dolgozom. – Doktor Yamin felelete kitérő volt.

- Megértem, hogy nem beszélhet erről... – Közben helyet foglaltam a fotelban, ahol a múltkor Isra Kolonjaként üldögéltem. – Tudom, hogy titoktartás, bizalom, doktor-páciens kapcsolat satöbbi. Viszont komoly vészhelyzet van, ezt szeretném Önnel ismertetni.

A férfi továbbra is áthatóan nézett hipnotikus, sötét szemével. Talpon maradt, el sem fordult bármelyik ülőalkalmatosság felé:

- Parancsoljon!

- Eredetileg maga Ethel Dalton kért fel, hogy nyomozzam ki a cellatársa lezuhanásának körülményeit. Ismerve őt, rosszat sejtettem, így alapból fenntartásokkal fogadtam a megbízást. – Egyre gyorsuló, feszes tempóval magyaráztam, magam mellé lepakolva a kezemben szorongatott mappát. Hoztam magammal ugyanis egyet, de egyelőre nem hozakodtam vele elő. Tovább beszéltem: – Ahogy pedig beleástam magam az ügybe, rájöttem, hogy Mrs Dalton nagyszabású tervet forral. Félek, hogy szörnyű vége lesz.

Tartottam kis hatásszünetet. Amikor azonban a doktor semmit sem reagált, sőt, még csak nem is pislogott, folytattam:

- Valódi detektív vagyok, akár a tévéből is ismerhet. Marta Sorbet pár bűnügy kapcsán megszólaltatott a Sorbet-showban...

- Igen, tudom, ki Ön. – Doktor Yamin végre megmoccant, és finom mozdulattal igazított egyet mattszürke mellénye alól kihajló inggallérján, majd hozzátette: - Meglehet, hogy egy fejkendővel és megfelelő mennyiségű sminkkel elváltoztatva nem ismerném fel, de így igen.

Khm. Sokatmondó célzás. Szóval, igazam volt, rájött, hogy én vagyok az albán PhD hallgató. Még jó, hogy nem hívta ki rám egyből a rendőrséget, amint beléptem az ajtaján.

- Ha elmaszkíroznám magam, bizonyára jó okom lenne rá – válaszoltam, körültekintően fogalmazva. – Mondjuk, az aggodalom, hogy minden nappal növekszik a veszélye, hogy Ethel Dalton embereket ölet meg. Az talán rávinne, hogy álruhát öltsek.

- Ugyan mi táplálná az aggodalmat? – csatlakozott Doktor Yamin a homályos megfogalmazáshoz.

- Például az, hogy egy halálos áldozatot máris követelt Ethel Dalton ügyködése. Az előbb emlegetett Miss Sorbetet ő ölette meg.

- Úgy hallottam, hogy Marta Sorbetet egy negyvenkét éves férfi ölte meg, akivel destruktív kapcsolatba bonyolódott. A hírekben mondták, hogy nincs kétség a tettes kilétét és az indítékot illetően.

- Azt nyilván elfelejtették közölni, hogy ez a bizonyos férfi Mrs Dalton védőügyvédje volt.

Doktor Yamin mérlegelte az általam közölt új információt.

- Valóban? – Végül ennyit kérdezett.

- Igen. – A szemébe néztem, hogy láthassa rajtam, igazat mondok. – A gyanúsított nem más, mint Ethel Dalton ügyvédje, Vaughn Hoolock. Olvasson utána online, ha nem hisz nekem!

A doktor elővette fekete aktatáskájából a mobilját, és ellenőrizte rajta, ki a Sorbet-gyilkosság fő gyanúsítottja. Utána lassan felnézett:

- Ez nem jelent semmit.

- Dehogynem. Mindketten tudjuk, hogy mit jelent. Úgy vélem, az egész világon egyedül mi tudjuk igazán. Sőt, az a gyanúm, hogy Ön már hónapok óta vívódik. Tud valamit Mrs Nolette-ről és Mrs Daltonról, ami miatt anno kérve kérte a börtönigazgatóságot, hogy ne tegyék őket egy cellába. És ami miatt biztos benne, hogy valóban rossz döntés volt összeboronálni a két asszonyt. Csak nem szólhat senkinek, mert köti a titoktartási kötelezettsége. Közben viszont érzi, hogy hová vezetett, hogy egy építőmunkások halálát lelkiismeret-furdalás nélkül emlegető nőszemélyt összehoztak egy Ethel Dalton féle többszörös gyilkos cselszövővel. Tudom, hogy érzi. Tudom!

Hagytam egy percet, amíg nem szóltam mást, majd közöltem:

- Ha bármit tud Ethel Dalton terveiről vagy arról, hogy miben utaztak az elhunyt cellatársával, akkor értesítenie kell a rendőrséget. Még ma!

- Nem tehetem, nem élhetek vissza a klienseim bizalmával.

- De van valami, amit tud, nem?

A doktor nem felelt.

- Legalábbis sejt... – próbálkoztam tovább.

- Kérem, elég! Nem válaszolhatok.

- Akkor sem, ha azt mondom, hogy Mrs Dalton további gyilkosságokat tervel?

- Ezt nem tudhatjuk. Sem Ön, sem én.

- Dehogyisnem! – Váratlan hévvel szorítottam ujjaim a mellettem lévő iratos mappa gerincére. – Ismerjük Ethel Daltont, nem kispályázik! Ha ő valamire készül, ott vér fog folyni, méghozzá nem kevés.

- Feltételezés.

- Mrs Dalton elítélése előtt jártam a földalatti laboratóriumában. Láttam, mire képes. Kétlem, hogy lejjebb adott volna az eltelt idő alatt a „színvonalból”. És most nyilvánvalóan belendült újra! Minden jel erre utal. Felkért egy bizarr nyomozásra, a cellatársával lehallgató készülékeket szereltetett fel, az ügyvédjével titkosírással rejtjelezett leveleket küldött valakinek, bosszútervet koholt, átjátszotta számtalan módon a börtön védelmi rendszerét... Mind-mind előkészület!

- Hipotézis. – Doktor Yamin továbbra is higgadt maradt. – Még ha el is fogadjuk, hogy veszélyben van emberek élete, nincs rá bizonyíték, hogy segíthetnék bizalmas információk kiadásával. Egyáltalán, arra sincs, hogy Mrs Dalton esetleges terve valóban bárki épségét fenyegetné. Sejtelmünk sincs arról, hogy megvalósítható-e, vagy hogy valaha is közvetlen lépésekre kerülhet-e sor...

- Jó, akkor olyasmit vár, ami minden perccel súlyosbodik? Mondjak olyat, ami óránként csak egyre rosszabb lesz? Akkor ezt hallgassa meg! – Előrébb csúsztam az ülőhelyemül szolgáló kényelmes fotelban, hogy felszabadítsak némi helyet az eddig mellettem pihenő karjaimnak, és nyomatékosabban tudjak gesztikulálni. – Ott van Miss Sorbet agyonverése. Meglehet, hogy a hölgy nem volt éppen egy ártatlan bárány, de pont Ethel Dalton megállításán dolgozott a halála előtt! Kivételesen embereket menthetett volna meg – az eltaposásuk helyett. És most azt a férfit gyanúsítják a meggyilkolásával, aki titkon szerelmes volt belé. Képzelje el így! Az a szerencsétlen férfi ott ül a börtönben, miután mellette halt meg az egyetlen nő, akit kicsit is szeretett! A véres gyilkosság részletei kattognak a fejében, és azon emészti magát, hogy mit tehetett volna a megakadályozására. Pedig semmit. De mást nem tud kezdeni ott egyedül a zárkában, csak a múlt hibáin gyötrődik! Egyébként egy gyakorlatias, talpraesett ügyvédről van szó, aki megfelelő körülmények között talán értelmesen fel tudná dolgozni az őt ért traumát. A hiábavaló őrlődésen legalábbis túl tudná tenni magát hétköznapi feladatokra és célokra koncentrálva. Ehelyett viszont egyre mélyebbre süllyed a rácsok mögött a sötét gondolataiba! Lehet, hogy csak napok vagy órák kérdése, mikorra válik az egész visszafordíthatatlanná! Nyilván Ön érti börtönpszichológusként, hogy min megy keresztül ez az ember. Nem vesztegethetünk egy percet sem... Ha úgy érzi, hogy a rendőrséggel nem beszélhet, nekem akkor is meg kell tudnom mindent Mrs Daltonról, hogy leállíthassam. És, hogy kiszabadíthassam, aki ártatlanul szenved. Kérem! El kell mondania, amit tud. Most.

Kivágtam a magam mellett tartott iratos mappát, és a doktor felé mutattam a benne összehalmozott véres fotókat a Sorbet-gyilkosságról. Széthúztam a lapokat, mint egy pakli kártyát, és úgy tartottam, hogy a férfi láthassa a felvételeket.

Beállt a csönd ismét. Doktor Yamin sorban megnézte a képeket, majd elfordította a tekintetét. Nem tűnt kifejezetten felkavartnak, ami nem is lepett meg, hiszen emlékeztem rá, hogy katonaorvos volt korábban. Nyilván látott már épp elég brutális sérülést. Pont azért válogattam ki a legdurvább fotókat, mert tudtam, hogy egy-két homályos felvétellel nem leszek képes hatást gyakorolni rá. Viszont így is csak összepréselte az ajkát, és hallgatott. A tekintete végül a tőlem balra álló iratos szekrény legfelső fiókjára tévedt. Csak egy villanásnyi reakció volt, még abban sem voltam biztos, hogy tudatos vagy önkéntelen... Mindenesetre, aztán újból rám szegezte nagy, sötét szemét.

Előrébb lépett:

- Sajnálom, kisasszony. A klienseim bizalma szent. Ez alól nincs kivétel, még a néhai Hilda Nolette vagy Ethel Dalton sem. Ha elárulnám őket, azzal kellene együtt élnem, hogy nem vagyok az a tisztességes ember, aki mindig is lenni szerettem volna.

- És, mi a fontosabb? A tisztesség vagy a jóság?

- Mondhat bármit, nem tudnék többé a tükörbe nézni. – Elhallgatott, majd még csendesen hozzátette: - Csak szeretném, hogy tudja: ez lenne az ára.

- Igen, értem. – Összecsuktam magam előtt a kinyomtatott fotókat tartalmazó iratmappát. – Sajnálom.

- Most pedig, kérem, távozzon!

Még utoljára farkasszemet néztünk, aztán felkászálódtam a fotelból.

- Rendben – hagytam rá. – De azért, ha mégis meggondolná magát, kérem, hívjon! Vagy legalább a rendőrséggel konzultáljon! És... köszönöm.

Ledobtam az íróasztalára a társalgás elején felvillantott névjegykártyát, majd kisuhantam a rendelőből, behajtva az ajtót magam mögött.

Útközben azért lopva memorizáltam, melyik volt az a szekrény, amelyikre a pszichológus célzatosan ráirányította a tekintetét a rövid beszélgetés vége felé, a véres fotók láttán.

*

Már csak annyi volt a dolgom, hogy kivárjam az estét, mire kiürül az épület. Utána jöhetek is vissza. Hogy azonban addig se tétlen lébecolással töltsem az időt, elkanyarodtam a Hotel Caviarhoz. Fellifteztem Bill szobájához, bár szokás szerint elfogott az émelygés a felvonó látványától. Kialakult bennem egy erőteljes iszony, miután hajnalokig böngésztem a szűk fülke kamerafelvételeit.

Bill éppen a szálloda kisállat-megőrzőjéből érkezett fel, és még a kezéről öblítette a kutyanyálat a fürdőben, amikor beestem az ajtón.

- Hahó! Jöttem a Rita utáni nyomozás eddigi eredményeit összefésülni – jelentettem be, lehuppanva az ágy szélére.

Bill megtörölte a kezét, majd csatlakozott hozzám, odaülve mellém, és felmutatta a telóját:

- Nemrég szkenneltem be a jegyzeteimet. Összeírtam ugyanis Önnek, hogy mik hangzottak el Ritával kapcsolatban. Végigkérdeztem a portást, két biztonsági őrt és öt-hat másik takarítót. Nemsokára folytatom az éjjeli portással.

A srác egy elektronikus pittyenéssel átküldte a mobilomra a képfájlokat.

- Túl sok érdemi nem derült ki – magyarázta közben tovább. – Egy éve van itt Rita. Senki nem sejti, hová lett mára, vagy miért mehetett el. Egyöntetűen kedvelték.

- Szereztem egy érdekes új kérdést holnapra. Egy meglehetősen hazudós ember – azaz Dirk Jeffries – azt állította, hogy Rita harminc körül lehet, és tizenegy-két évvel ezelőtt az általunk vizsgált kivitelező cégnél dolgozott gyakornokként. Nem lepne meg, ha óriási humbug lenne, de az is előfordulhat, hogy ez az eddigi leghasznosabb nyom. Sajnos, a cégnél már senki nem nagyon emlékszik rá.

- Rita max olyasmi idős lehet, mint én, de inkább fiatalabb – vetette ellen Bill is egyből.

- Biztos?

Széttárta a karját:

- A viselkedése laza és fiatalos volt. Már-már tinis. Még popcornnal is dobáltuk egymást a moziban... Bár, persze, sosem faggattam a koráról.

- Érthető. Mindenesetre, ennek holnap nem ártana utánaeredni. Rá kell jönnünk bármi áron, hogy igaz-e.

- Rendben, rajta leszek.

Bill firkantott magának egy emlékeztető feljegyzést az éjjeli szekrényen pihenő jegyzetfüzetébe.

- Beszélt Gavval? – kérdezett rá aztán, izgatottan visszafordulva hozzám.

- Igen.

- Szuper! – Felragyogott az arca, de aztán leeshetett neki, hogy nem sok jót jelenthet a hallgatásom. Bizonytalanul puhatolózott tovább: – Miért nem ezzel kezdte egyből?

- Mert nem egy vidám téma.

- De hát... – Bill hátrahőkölt. – Azt hittem, most már minden jóra fordul. Ön is azt mondta, hogy csak beszélnie kell vele, és a dolgok a helyükre kerülnek. Megoldhatjuk a problémát...

- Attól tartok, hogy a professzor nem akarja megoldani. Végleges döntést hozott.

Nem mondtam mást, hanem hagytam leülepedni a komor szavak értelmét. Bill először rémült csöndbe burkolózott, aztán egyszerre kétségbeesett kapkodással hadarni kezdett:

- De... de magyarázza el neki, hogy nem kell találkoznia a szüleimmel! Engem már egyáltalán nem hallgat meg, de Önt még talán igen. Nem kell semmi, amit Gav nem akar, csak hadd menjek hozzá haza! Nem baj, ha nem szeretne velünk karácsonyozni. Semmi sem baj...

- Sajnos, nem ilyen egyszerű – szakítottam félbe finoman. – A professzor az egész kapcsolatról döntött, nem csak egy családi látogatásról. És ezt tiszteletben kellene tartanunk.

- Gondolja?

- Igen, így gondolom.

Bill magába roskadva hajtotta le a fejét a válaszom hallatán. Odatettem a kezem a karjára, erőt sugározva:

- Idővel könnyebb lesz. És, végül is, már eltelt vagy egy hónap a szakítás óta. Mi lenne, ha lassan beletörődne, és keresne egy másik pasit? Vagy nőt. Mit tudom én, hogy mi a pontos ízlése. Aki tetszik.

Bill behunyta a szemét, és úgy mormolta a fájdalommal telt kérdést:

- Ön szerint Gav boldogabb lesz nélkülem?

- Nem, egyáltalán nem.

Erre felkapta a fejét:

- Akkor viszont nem vagyok hajlandó elfogadni ezt a döntést! Gavrilo nem egyszerűen csak tetszik...

Elhallgatott, majd váratlan erővel megragadta a kezem, és megszorította:

- Lehet, hogy fiatal vagyok, és néha szeleburdi, és ösztönös, és könnyelmű, és megfontolatlan, de... Esküszöm, hogy ennél komolyabban semmit nem gondoltam, soha életemben! Kérem szépen, segítsen valahogy!

Elmosolyodtam:

- Jól van, akkor nem adjuk fel. Igazából csak tesztelni akartam, mennyire erős az elhatározása. Látom, tényleg mindenre elszánt. Akkor viszont át fogunk lépni a Frida Lorne-féle húzások területére, ahol belefér némi etikátlan ügyeskedés is az eszköztárba. Most rá kell zoomolnunk a Nolette-ügyre meg a Sorbet-ügyre, mert félek, hogy ketyeg az óra, és minden egyes nappal Dalton mama jut előnyhöz. Közben viszont ripsz-ropsz helyrehozzuk ezt a kis szerelmi döccenőt is, ne aggódjon! Már tudom, mit fogunk csinálni.

Bill megkönnyebbülten a nyakamba borult, én meg hátba veregettem. Utána felpattantam az ágy széléről, és indulni készültem.

- Önnek mi lesz a következő lépése a nyomozás terén? – kíváncsiskodott a srác.

- Vár rám egy kis éjszakai meló, betörök egy pszichológushoz.

Mielőtt az elképedt férfi bármit mondhatott volna, már el is siettem a kijárat felé.

*

Doktor Yamin rendelője éjszakai sötétbe burkolózott. A modern, tágas, magasba szökő ablakokon csak a hold halovány fénye kúszott be. A könyves szekrények, amelyek mindenféle különleges tekervényeken tartották a vaskos kötetek sorát, fekete, kacsos óriásokként magasodtak körülöttem. Nem sok fényt adott az erkélyt megvilágító, napenergiával feltöltött LED sor sem, ugyanis csak a kis bonsai-fákkal teleültetett japánkertet emelte ki, bent már a sötét dominált. Így hát, zseblámpámmal világítottam körbe a feketeségben.

Kifigyeltem, hol állt a délután megjegyzett iratos szekrény, és odaiparkodtam. Kintről az egyik földszinti ablak feltörésével jutottam be, de itt bent már nem is volt újra szükségem a vállamon lógó sötét hátizsákban kotyogó betörőkészletes ládámra. Az általam keresett legfelső fiók ugyanis nyitva volt. Az összes többi gondosan a helyére zárva húzódott, de ez az egy – úgy tűnik – nyitva maradt.

Na, lássuk, mi lapul benne? Bár elég valószerűtlennek tűnt, hogy a doktor börtönbéli klienseinek az adatait pont itt találjam, mégis hallgattam a megérzéseimre, és bátran kihúztam a fiókot.

Mindössze két kartonmappát leltem benne, semmi mást. A kifakultabb, viseltesebb kartonon „Nolette, H.” felirat szerepelt, a frissebben pedig „Dalton, E.” Mindkettő tömve volt papírokkal.

Nem álltam neki olvasgatni a síri csöndben a zseblámpa halvány fénypászmája mellett. Fogtam gumikesztyűbe bújtatott kezemmel a két papírköteget, és miután egy felületes átlapozással megállapítottam, hogy valóban Mrs Nolette és Dalton mama börtönanyagairól van szó, besuvasztottam a holmimba.

És most gyerünk! Tűnés innen, mielőtt elkapnak! Már végződött kínos lebukással egyik-másik betörő akcióm.

Futásnak eredtem az iroda kijárata felé.

Miközben a két mappát a betörő hátizsákom aljára ráztam, és elrohantam a földszinti folyosó feltört ablaka felé, eltűnődtem. Azon merengtem, hogy a pszichológus vajon véletlenül árulta-e el magát, a tekintetét a nekem szükséges iratokat tartalmazó szekrény fiókján végigfuttatva? És csak egybeesés, hogy pont egymás mellett tartja Hilda Nolette és Dalton mama aktáit? Egy üres, nyitva felejtett fiókban?

Vagy inkább a távozásom után ő maga rakta a megfelelő mappákat pontosan a szemével jelzett helyre?

Valószínűleg sosem fogom megtudni a választ. Bár, egy pszichológusról van szó, aki jól olvas az emberi viselkedésben. Kétlem, hogy ne látott volna át rajtam legalább ugyanannyira, amennyire én őrajta. Egyébként sem hiszek ennyi véletlenben. Azt gondolom, hogy Doktor Yamin súlyos lelkiismereti árat fizetett a nyomozásom megsegítéséért.

28. fejezet: Gondok

- Ó, aranyom, te jó ég! Ezeket meg honnan szerezted? – tört ki a szörnyülködő kérdés Mrs Blackhawkból, ahogy az iroda ajtaján reggel becsoszogva megpillantott, kezemben a börtönpszichológus két mappájával, az íróasztalomnál olvasva.

- Hát, lenyúltam Doktor Yamintól – vallottam be. – Nyugalom, nem fog feljelenteni.

- Biztos vagy benne?

- Igen. Ismer a tévéből, tudja, hogy én lepleztem le Dalton mama emberkísérleteit. És tisztában van vele, hogy ha létezik olyan, aki ismét megállítaná a boszorkát, az én vagyok. Láttam rajta, segíteni akar.

- Nem is tudom... Ez már akkor is túl kockázatos. Ha elvezetnek hozzád a szálak, le is tartóztathatnak.

- Jól van, nem kell parázni! Nem először csinálok ilyet.

Bár szavaimat megnyugtatásnak szántam, inkább az ellenkező hatást értem el velük. Az öregasszony egyre aggódóbb arckifejezését látva hozzátettem:

- Egyébként is, Ön hány betörésben segített már? Ne most kezdjen érzékenykedni!

- Jó, de azért ellopni veszélyes elítéltek bizalmas anyagait egy orvostól...

- Nem volt jobb ötletem, ennyi. Ugorjunk! Épp most kezdtem olvasni Hilda Nolette anamnézisét. Egyelőre nem látok semmi furát, de szólok, ha kiszúrok érdemlegeset. Jó?

Mrs Blackhawk elfintorította ráncos száját, de nem felelt semmit. Kitett egy gombolyag fonalat az asztalára.

- Most komolyan, neki akar állni kötögetni? Kora reggel? – kezdtem rá ezúttal én. – Nincs munkája?

- Nincs.

- Mi?! – Kiejtettem a kezemből a papirost. Valóban feltűnt, hogy az utóbbi napokban mintha nem csörögne az asszisztensem asztalán álló telefon, és tegnap is melóidőben kötögetett, de eddig nem akadtam fenn rajta. – De hát... A Keats-ügy sikere óta áradnak a felkérések, nem? És amióta én kizárólag a Nolette-üggyel foglalkozom, Ön koordinálja az összes egyéb bejövő megbízást...

- Mostanában nem jött új megkeresés.

- Egy sem?

- Egy sem, napok óta.

Értetlenül pislogtam egyet.

- De hát, miért nem? – kérdeztem rá aztán nem túl nagy örömmel. – Hová tűntek a jó kis pénzeszsákjaink?

- Fogalmam sincs, bogaram.

- Akkor az Ön feladata lesz kideríteni, rendben?

Mrs Blackhawk félretette a fonalat, és nekilátott új küldetésének, közelebb húzva magához az asztalán álló vezetékes telefont. Én meg ismét belemerültem a Nolette-aktákba.

*

- Ezt hallgassa meg! – néztem fel az iratok közül egyszer csak, visszafordulva Mrs Blackhawkhoz. – A pszichológusa kérésére Hilda Nolette-nek egy egyoldalas fogalmazást kellett írnia a példaképéről az egyik terápiás beszélgetésre. És, mit tippel, ki ez a példakép?

- Gondolom, Ethel Dalton.

- Igen. Hadd idézzek a csodás irományból! – Elbiggyesztett ajakkal olvasni kezdtem: - „Az új cellatársam kivételes nő. Sosem találkoztam hozzá fogható asszonnyal. Minden szavát érdemes komolyan venni. A múltkor elalvás előtt az adóemelés kérdéséről beszélgettünk, és még egy ilyen tőle távolálló gazdasági témában is olyan talpraesett és hasznos meglátásai voltak, mintha világéletében politikával és közgazdaságtannal foglalkozott volna! Pedig sebészasszisztens a végzettsége. Igaz, a kedvese egy bankár, tőle bizonyára sokat tanult. Mindenesetre, elismerésre méltó. Nem is ez tölt el azonban leginkább csodálattal, hanem a világnézetei. Kristálytiszta, egyszerű logika, ami válasz lehet bolygónk számtalan problémájára. Már legelőször is ez tetszett meg, amikor lépésről lépésre követtem gondolatmenetét a kérdés mélyére, mintha egy térkép vezetne el a végső igazsághoz – és még most is ez tölt el a leginkább ámulattal. Valóban oly’ sok felesleges ember él a világon, és az alsóbb rendű agyi mintázataik annyi problémát okoznak! Ha Ethel álma valóra válhatott volna, az emberiség megmentését jelenthette volna az egyforma agy kifejlesztése. Már a kezdeti eredmények is olyan kecsegtetőek voltak! Nem gondoltam, hogy így fel tudnék nézni valakire. Nem szoktam rajongani semmiért és senkiért, Ethel azonban egyértelműen a példaképem lett. Főleg, amikor az értéktelen selejtekről beszél...”

Abbahagytam a felolvasást, és leengedtem a lapot.

- Azt hiszem, ennyi elég is – állapítottam meg. – Máskülönben cukorbetegséget kapok a szirupos ömlengéstől.

- Akarod, hogy végigolvassam helyetted? – kérdezett rá az öregasszony valódi együttérzéssel.

- Nem kell, köszi, már kétszer végigmentem rajta. Most csak Önnek is prezentáltam a „kedvenc” részeimet. – Erőtlenül legyintettem. – Az egész egy nagy Dalton mama-istenítés. Olyan konkrétum nem derül ki belőle, amiről nem tudtunk korábban.

Félretettem a fogalmazást, és most egy elküldetlen, terápiás célú levelet kezdtem olvasni. Mrs Nolette a halott szüleinek írta Doktor Yamin kérésére.

Érdekes módon, bár semmi nem utalt arra, hogy Hilda Nolette ne kedvelte volna a szüleit, ez a levél mégsem sikeredett olyan érzelmekkel teltre, mint a Dalton mamás fogalmazás. Csak pár száraz, rövid sor volt a legutolsó diplomájáról, amelynek az átadását a szülők már nem élhették meg, és egy-két gondolat a munkahelyi eredményeiről. Még a börtönt vagy a betegségét sem foglalta bele. Érdektelen, üres szavak.

Utána elővettem egy összefoglalót Mrs Nolette pszichés állapotának változásairól. Semmi kirívót nem láttam. Doktor Yamin igazat mondott: a nő magába zárta az érzelmeit, nem fedte fel a mélyebb gondolatait. Egyedül az Ethel Dalton iránti rajongása volt nyilvánvaló az utolsó évben.

Találtam pár CT és MRI felvételt az agyvérzése utáni időszakból, de azokon sem látszott újdonság. Valóban egészen jól felgyógyult. A pszichológus adott neki néhány feladatot a betegséggel kapcsolatos érzelmek feldolgozására is, nem túl sok eredménnyel. Mrs Nolette a betegségéről is csak tárgyilagosan beszélt és írt, mintha nem is vele történt volna, hanem egy számára közömbös ismerősével.

Kitöltött különböző teszteket, de ezek sem árultak el érdemi részleteket. Maradt még egy maréknyi jegyzőkönyv a terápiás beszélgetésekről, azoknak is nekiláttam. Már jó ideje böngésztem, amikor egyszer csak kiszúrtam valamit:

- Hoppá, hoppá! – Odaböktem fényesre lakkozott körmömmel az egyik sorra. – Figyeljen, mammer, mert találtam valamit!

Mrs Blackhawk éppen befejezett egy telefonhívást. Az egyik ügyfelünknél igyekezett kipuhatolni, hogy miért nem jött vissza hozzánk a kezdeti megkeresés után. Úgy hallottam, nem jutott eredményre, mert a fickó hárított.

- „A páciens összeszedetten, választékosan beszél a szabadulása kilátásáról...” – olvastam fel. – „Nem mutat azonban érzelmi reakciót, amikor a családja viszontlátásáról kérdezem. Tervei vannak, igen, azt mondja. Ez azonban nem érinti a családját. Új életet akar kezdeni – hangsúlyozza. Talán Európában.”

Abbahagytam az idézetet, és összevont szemöldökkel felnéztem:

- Már megint Európa. Nem tetszik ez nekem. Nagyon nem... Hiszen jól tudjuk, hogy Hilda Nolette semmiféle utazásra nem készült a börtön után, hanem helyben ügyködött. Ráadásul, könnyen lehet, hogy rettegett a repüléstől. Ha Udo Renburg igazat mondott, akkor egy európai utazás aligha jött szóba. Rosszat sejtek...

- Mit?

- Egyelőre nem akarok összeesküvés-elméleteket gyártani. Keresek bizonyítékot, utána ismertetem a teóriámat. – Újra a papírokba temetkeztem.

Egy idő után félretoltam Mrs Nolette anyagait.

- Lássuk a menő példaképet, ő miket mondott a dokinak! – És átváltottam Dalton mama aktáira.

Már attól elfogott az idegesség, ahogy a kezembe vettem a papírokat. Kellemetlen belső feszülést éreztem gyomortájékon, ahogy megláttam a Mrs Ethel Dalton nevet a legfelső irat sarkán.

Tartottam egy kis szünetet. Felkeltem, és vittem egy kávét az asszisztensemnek és magamnak is.

- Ugye, nem olyan méregerősre főzted, mint szoktad? – aggályoskodott egyből az idős nő.

- Önnek nem. Egyébként meg, „köszönöm” vagy valami?

- Köszönöm, virágszálam, hogy most kivételesen figyelmes voltál.

Erre már inkább nem mondtam semmit, hanem visszaültem Dalton mama mappájához. Hosszas olvasgatásba kezdtem.

- Nos, már értem, miért gondolta a pszichológus, hogy Dalton mama készül valamire – törtem meg a csöndet egy idő után ismét. – Nem árul el semmit az öregasszony, de több helyen utal rá, hogy „nem tart a bezártságtól”. Nem érdeklik sem az őrök, sem a cellatársán kívül a rabtársak, mert tudja, hogy „rajtuk kívül is van világ számára”. Homályos megfogalmazás, de Doktor Yamin is úgy értelmezi, ahogyan én. Hogy Mrs Dalton nem érzi magát elvágva a külvilág történéseitől, és nem fél a munkássága teljes véget érésétől. Sőt, Doktor Yamin direkt megpróbálta kipuhatolni ezt a kérdést a feljegyzései szerint. Például, íratott egy listát Dalton mamával a félelmeiről. Dalton mama pedig mindössze két félelmet nevezett meg. Az egyik, hogy baj éri a vén szerelmét. A másik pedig, hogy ő maga súlyosan megbetegszik. Semmi utalás arra, hogy tartania kellene az életműve kudarcától. Márpedig, Doktor Yamin szerint, ha egy olyan célorientált, ideológiával mélyen átitatott személy, mint Dalton mama, veszni látná a munkája gyümölcsét, egészen biztos, hogy az összes legnagyobb félelme ehhez kapcsolódna. Uhh! Azt hiszem, Dalton mama egyáltalán nem került leszálló ágra a letartóztatásával. Sőt, továbbra is dolgozik... Itt a bizonyíték, hogy teljes gőzzel pörög!

A kezembe támasztottam a homlokom, úgy folytattam:

- Doktor Yamin saját szakállára beleásott Dalton mama összes látogatói beszélgetésének a hangfelvételébe, de csak semleges társalgásokat talált az unokájával. Semmi olyasmit, ami kódolt üzenetként vagy kutatásokkal kapcsolatos szakmai információként értelmezhető. Ráadásul Josh két-három havonta egyszer vagy még ritkábban látogatja a nagyit. Alig jár be hozzá. Máshol lesz a kutya elásva.

- Ez a szegény doktor tényleg lelkiismeretesen utánajárt a kérdésnek – állapította meg Mrs Blackhawk.

- Igen. Jelentést is tett a börtönigazgatóságnál a kételyeiről, de lepöccintették. Dalton mamát is többféle módon próbálta kerülő úton faggatni, sajnos azonban furmányos az öregasszony. Nem szólta el magát. Doktor Yamin még a Dalton mamával közvetlenül érintkező őrök személyzeti anyagait is többször átvizsgálta. Itt vannak a mappában a feljegyzései. Nem lelt kirívót. Ráadásul olyan gyakran változnak a beosztások, hogy nem sok lehetőség van módszeresen segíteni az öregasszonyt.

- Akkor viszont hogyan kommunikálhat Ethel Dalton a külvilággal? – töprengett Mrs Blackhawk. – Olyan, mintha a szavaival arra utalna, hogy nem a rabtársak vagy az őrök a cinkosai.

- Igen, olyan. – Eltűnődve megmasszíroztam a halántékomat. – A börtön gyengélkedőjén sem járt. Makkegészséges. Kivel érintkezhet még?

- Rabtársak vagy őrök. Csak ez a kettő van. Esetleg maga a pszichológus. Ő nem gyanús? Vele is adott időközönként találkozik... Az üzenetek küldéséhez pedig kell a rendszeresség.

- Hé, egy pillanat! A rendszerességről eszembe jutott valami. – Rátettem a kezem az asztalomon tornyosuló papírokra. – Vegyük úgy, hogy Doktor Yamin átvilágította nekünk az összes őrt. Elég precíznek tűnik. Nincs gyenge láncszem. Dalton mama a rabokkal sem barátkozik, ezt meg Vaughn Hoolock igazolta. Mi van viszont a hajával?!

- A hajával?

- Igen. Mindkétszer, amikor benn jártam nála, pöpecül be volt dauerolva! Van benn egy fodrásza? Hilda Nolette haja is frizurára volt vágva a próbára bocsátási meghallgatására menet készült felvételeken. Igen, tuti, hogy van a börtönnek egy saját fodrásza. Most azonnal ki kell vizsgáltatni!

Felugrottam, és felkapva táskámat, telefonomat, elrohantam a lift felé.

*

Futva érkeztem a rendőrség épületéhez. Be akartam esni pár kérdést feltenni Vaughn Hoolocknak, mert a Sorbet-gyilkossággal kapcsolatban is előrelépést szerettem volna elérni. El szerettem volna próbálni, hogy mekkora fizikai erő kellett a tűzlétrán és a kötéllétrán való felmászáshoz, majd többször is lesújtani a szoborral. Ehhez pedig jó lenne tudnom, hogy milyen márkájú volt a gyilkos által ellopott leakasztható kötéllétra. Vennék én is egy olyat, és megnézném, nekem mennyire megy könnyen a kúszás-mászás. Hoolock kifaggatása után pedig egyeztetni akartam Raullal a fodrászról. Egy percet sem mertem késlekedni, úgyhogy odaugrottam a rendőrségi fogadópulthoz.

Két sötétkék egyenruhás férfi kávézott a túloldalán. Éppen egy csinos rendőrnő combjáról dumáltak nagyhangon nevetve. Ügyet sem vetettek az érkezésemre.

- Elnézést, tudnának segíteni? – kocogtattam meg az elválasztó plexiüveget. – Frida Lorne magánnyomozó vagyok.

- Igen? – lépett kelletlenül közelebb az egyik.

- Gomez kapitányt keresem.

- Nincs benn.

- Sürgősen fel kellene tennem egy-két kérdést Mr Vaughn Hoolocknak a Sorbet-ügyben. Meg tudnánk most oldani egy gyors beszélgetést a gyanúsítottal?

A rendőr csak annyit felelt, foghegyről:

- Hoolock már az állami fegyházban van. Kérjen ott látogatási engedélyt, mi nem intézünk ilyesmit.

- Egy pillanat! – ütköztem meg a nem várt feleleten. – Hogy’ kerül Mr Hoolock az állami fegyházba?

- Áthelyezték ma reggel, ugyanis lezárási szakaszba került a rendőrségi nyomozás. Ennyit mondhatok.

- Egy-két hét után? Egy ilyen kaliberű ügy?

A zsaru csak rántott egyet a vállán, nem felelt. Én pedig összehúzott szemöldökkel rákérdeztem:

- Ezek szerint Mr Hoolock teljes körű beismerő vallomást tett?

- Járjon utána a médiában a nyilvános részleteknek! – A rendőr ennyivel el is akart fordulni, hogy visszatérjen a társához a kolléganőjük előnyös fizikai jellemzőit kitárgyalni.

- Várjon! Hol van Gomez kapitány? Most azonnal beszélnem kell vele.

- Mondom, hogy nincs benn.

- Igen, azt értem, de hol van? Terepen?

Semmi válasz.

- Meg tudná adni a címet, ahol éppen tartózkodik? – erőlködtem tovább.

- Fogalmam sincs, hogy Gomez kapitány hol tartózkodik jelenleg, mert szabadságon van.

Megállt bennem az ütő az utolsó mondat hallatán. Szabadságon? Raul? Ugyan már! Micsoda hülyeség! Szerintem, soha életében nem ment még szabadságra, és végképp nem egy ilyen gyilkossági nyomozás kellős közepén... Ekkora képtelenséget!

Sietve magyarázni próbáltam:

- Irtó fontos lenne haladéktalanul beszélnem vele az ügy kapcsán...

A rendőr félbeszakított:

- Gomez kapitány már nem dolgozik a Sorbet-ügyön.

- Tessék? – Ekkorra már azt hittem, nem jól hallok. – Mi az, hogy nem dolgozik rajta?

- Felmentették, és szabadságra küldték. Most már tényleg legyen elég ennyi!

Hátat fordított, és visszatért a kollégájához. El sem köszönt. Én pedig sóbálvánnyá meredve álltam a pult túloldalán, és csak bámultam.

29. fejezet: Szabadságon

Megkerültem egy drogoktól kábán heverő hajléktalant és egy kiborult kukát, majd beóvakodtam a romos lépcsőházba. Raul Gomez kapitány városkánk egyik leglepukkantabb környékén lakik. Még sosem jöttem rá, hogy mi motiválhatta az utcaválasztásra, amikor átköltözött ide a nagyvárosból. Lehet, hogy közvetlen közelről akarja szemmel tartani a kétes elemeket? Talán. Mindenesetre, annyira azért nem szörnyű az anyagi helyzete, hogy indokolt lenne ekkora pudvában lakást bérelnie.

A megfelelő emeletre érve becsöngettem. Hallottam, hogy szól benn a tévé, így örömmel konstatáltam, hogy nem hiába jöttem egyből ide a rendőrőrs felkeresése után.

Raul valóban ajtót is nyitott. Csak egyszerű szürke pólóban és farmernadrágban volt. Nyakában ott lógott az elmaradhatatlan apró aranykereszt. Az mutatta, hogy nincs túl jó formában, hogy még a hajzselézésről is megfeledkezett, és rövidre vágott szakállát sem kente be a fényes kulimásszal.

- Szia! – Egyik lábamról a másikra nehézkedtem. – Azt mondták a rendőrségen, hogy levettek a Sorbet-ügyről.

- Igen. – Csak ennyit válaszolt kurtán. Nem úgy festett, mint aki kedvet érez egy baráti csevejhez.

- Most akkor mi van? Vaughn Hoolockot már át is vitték az állami fegyházba, a legszigorúbban őrzött létesítménybe.

- Nem tájékoztatnak a részletekről, mivel szabadságon vagyok.

- Szabadságon?

- Igen.

- És... öhm... mit csinálsz?

- A 2015-ös Copa América ismétlését nézem az egyik sportcsatornán.

- De hát, nem is szereted a focit!

Raul csak megvonta a vállát szokatlan letargiával. Nem felelt.

- Úgy sajnálom! – Megmoccant az egyik kezem, hogy együttérzően megérintsem, de aztán jobb belátásra tértem.

- Be akarsz jönni? – kérdezte végül.

- Hát, jó lenne, beszélnünk kellene.

Raul ellépett oldalra, és hagyta, hogy besétáljak az ajtón. Mivel a kelleténél némileg jobban ismertem a lakás felépítését, rutinos megszokással rúgtam le neonzöld tűsarkúimat az előszobában. Utána beljebb kerültem, hogy egy szebb napokat is látott, kopott szófára huppanjak le a nappaliban.

Raul inkább behozott egy széket a konyhából, és nem mellém ült le, hanem jó pár lábnyira tőlem, szemben. Sejthettem volna, hogy hiába mondogattam neki hónapokon át, hogy vegyen már végre fotelokat a lepusztult helyiségbe.

Közönyös mozdulattal kikapcsolta a tévét, pedig éppen egy pompás gólhelyzet alakult volna ki. Nyilvánvalóan a legkevésbé sem érdekelte az őskövület meccs.

- Mi történt? – kérdeztem rá.

- A Keats-ügy óta egyébként is ferde szemmel néztek rám a nagyvárosi feletteseim. Azt hiszem, csak az alkalmat várták, hogy háttérbe szoríthassanak.

- Jó, de... Ez így elég homályos. Pontosan mi volt?

- Vaughn Hoolock egyik pillanatról a másikra közölte, hogy beismerő vallomást akar tenni. Magára vállalta az egészet. Azt állította, hogy visszatértek az emlékei, és mégiscsak ő a gyilkos. Látszott rajta, hogy hazudik. Napokat töltöttem előtte a vallatásával, szóval már minden arcrezdülését kiismertem. Lesírt róla, hogy egy tervet forral.

- Hm, igen, egyértelmű. Nyilván valamiért el akarta indítani a bírósági szakaszát az ügyének.

- Igen, így hát, megpróbáltam lebeszélni a vallomástételről. Minden lehetséges eszközzel. Erre megkerült, és a feletteseim felé jelezte a szándékát, az egyik beosztottam segítségével. Mindenáron azonnal magára akarta vállalni ártatlanul az egész véres bűntényt. Én meg, azt hiszem, túlléptem a hatáskörömet, ahogyan próbáltam megakadályozni.

Megcsóválta a fejét.

- Volt egy elég... indulatos beszélgetésem a beavatkozó tiszttel – tette még hozzá. – Nos, akkor levettek az ügyről, és nyomatékosan javasolták, hogy vegyek ki pár hét szabadságot.

- Lehet, hogy ha egy kicsit taktikusabban fogalmazol...

- Nem szoktam taktikázni. Általában azt mondom, amit igaznak gondolok.

- Jó, de...

- A tiszt azt állította, hogy személyes bosszúhadjáratot folytatok Ethel Dalton ellen, mert egyszer elraboltatta a volt barátnőmet. Hogy kihasználom a tisztségemet, ahogyan annak idején Dimitrov ellen a Keats-ügyben vagy Stephan ellen a Csen-ügyet követő lövöldözés kapcsán! Légből kapott vádaskodásnak minősítette az összes feltételezésemet. Még a Mrs Dalton teljes elkülönítésére vonatkozó kérelmemet is visszavonatta a börtönvezetéssel. Elfogultnak és kicsinyesnek nevezett. Mit kellett volna mondanom? Hogy igen, valóban egy bosszúszomjas, érzelmeitől befolyásolt, korlátolt rendőr vagyok?!

- Azt hiszem, én sem tudtam volna megőrizni a hidegvéremet – láttam be.

- Sosem tagadtam, hogy Alekszej Dimitrovval kapcsolatban valóban hibát követtem el, és elismerem a felelősségemet. A többi ügyben viszont megőriztem a szakmai objektivitásomat.

- Igen, ami a Dimitrov-ügyet illeti... Sajnálom. Az az én hibám is. – Lehajtottam a fejem, és nem néztem rá. – Olyan helyzetbe kényszerítettelek, ahol képtelenség volt pártatlan kívülállónak maradnod.

- Nem te tehetsz róla. Nincs semmilyen mentség a hozzáállásomra. – Ő is feszesen a semmibe bámult sötét szemével.

Furcsa volt, mivel még nemigen beszéltünk nyíltan Alekszej Dimitrov ügyéről. Igazából, azóta totálisan igyekeztem elkerülni Rault, amilyen messzire csak lehet.

Most elkezdtem feszélyezettnek érezni magam, ahogy rájöttem, hogy belebonyolódtunk a témába. Visszanyeltem a hangom elvékonyodását.

- Kellett a Dimitrov-ügy – feleltem aztán, hellyel-közzel szilárdan. – Neked elég volt a Csen-ügy, hogy lásd, soha semmi esély nem lesz arra, hogy boldogok legyünk együtt. Nekem tovább tartott. Tényleg kellett hozzá a Dimitrov-ügy. Azt hiszem, mindketten rosszul kezeltük a felismerést, de... nem volt könnyű.

- Igen, tudom, hogy ezért fordítottál hátat nekem az utóbbi hónapokban, mintha nem is léteznék. – Raul hangja tompán csengett. – Még mindig sokkal jobb, mint ahogyan én viselkedtem a Csen-ügy után.

Elhallgattunk, és egy hosszú percig csak ültünk. A szomszédból átszűrődött egy temperamentumos asszonyság üvöltözése, ahogy spanyolul helyre tette a gyerekeit. Végül a rendőrkapitány szólalt meg újra:

- Most viszont mi maradt nekünk?

- Nem tudom.

Megint csend borult ránk.

- Mi lenne, ha inkább Dalton mama ügyködéséről beszélnénk? – kockáztattam meg végül.

Raul megköszörülte a torkát, és bólintott:

- Igen. Beszéljünk inkább arról!

- Van egy teóriám – fogtam bele. – Szerintem, a fodrásza közvetít közte és a külvilág között.

- A fodrásza?

- Igen. Flottul be volt dauerolva Dalton mama haja a látogatásaimkor. Ehhez szaktudás kell. Bizonyára van egy fodrásza.

- És, mit tudunk erről a fodrászról?

- Semmit.

- Akkor honnan veszed, hogy őt keressük?

Ajjaj. Nem jó kérdéshez értünk. Az ajkamba haraptam, és csak kis habozás után böktem ki:

- Nézd, nem mondhatom meg, honnan származnak az értesüléseim, de biztos vagyok benne, hogy az őrök megbízhatók. A rabtársakkal pedig Dalton mama nem érintkezik elég rendszeresen. Az ügyvédjét és a fodrászát használja postásként. Nincs más, majdnem biztos vagyok benne. Vaughn Hoolock kilőve, maradt a fodrász.

Raul arca elkomorult.

- Frida, ha elloptál belső börtönanyagokat...

- Nem, esküszöm az életemre, hogy semmi ilyesmit nem csináltam!

Fáradtan megingatta a fejét:

- Ha bármit is érnének az esküid, már rég halott lennél.

- Jól van, na, néha valóban füllentettem, de most igazat mondok. Semmiféle börtönbéli bizalmas anyagot nem nyúltam le. Ne is firtassuk tovább! Inkább az lenne a kérdésem, hogy a Mr Hoolock által említett postaládát vizsgálja-e a rendőrség? Ahová az ügyvéd továbbította Dalton mama leveleit...

- Tudod, hogy nem adhatok ki nyomozási adatokat.

- Nem kellenek a részletek, csak hogy dolgozik-e rajta a hatóság. Mert ha igen, akkor nem kell még arra is értékes napokat, heteket pazarolnom, hogy ezt a szálat feltárjam.

- Nem kell. Elindítottam a kivizsgálást, és tudtommal nem zárták le, hanem folytatják a szabadságolásom után is.

- Jó, szuper, akkor azzal nincs most dolgunk. – Összeütöttem a tenyeremet. – Adjak neked feladatot?

- Nekem? Ugyan miért adnál?

- Hát, hogy értelmesen töltsd a szabadnapjaidat, és ne csak itt a tévé előtt depizz!

- Semmi bajom. Egyébként is szükségem volt egy kis pihenésre.

- Aha, persze. Munkát adnék.

- Frida, eszedbe se jusson, hogy annak bármi jó vége lehet, ha mi ketten együtt dolgozunk!

- Önálló feladat lenne. Úgy sem jó? – Kacsintottam egyet. – Jól van, jól van, ha akarod, kiszámlázhatsz egy jelképes összeget is érte az irodámnak...

- Engem, egyesekkel ellentétben, nem érdekel a pénz! – mordult fel. – Csak nem akarom tovább rontani a helyzetünket.

Nem hagytam magam eltántorítani:

- Ki kellene derítened, hogy hol van most a szakértő, aki annak idején az omlási balesetet kivizsgálta. Tudod, amelyik tragédia miatt Hilda Nolette a dutyiban kötött ki. Volt egy mérnök, aki a rendőrség megbízásából utánajárt ennek a balesetnek statikailag és egyéb építőipari szempontból. Az a gyanúm, hogy ez a szakértő nem teljesen tiszta. Ki is kellene hallgatnod.

- Nem állhatok neki embereket kihallgatni a szabadságom alatt!

- Figyu, nem kell hazudnod. Csak felvillantod a jelvényedet. Ha rákérdez, hogy aktív szolgálatban vagy-e, akkor persze bevallod, hogy nem. De ha nem kérdezi meg külön...

- Ez nem csak hogy nem felelne meg semmiféle létező szakmai előírásnak, de még erkölcsileg sem igazolható!

- És ha azt mondom, hogy a szakértő eltussolt valami fontosat a munkások halálával kapcsolatban?

- Mit?

- Na, ezt kellene neked kiderítened.

Raul a kezébe temette az arcát, és felnyögött:

- Frida, komolyan gondolod?

- Igen. Egy rendőrkapitányi jelvény láttán lehet, hogy begyulladna, és beszélni kezdene... Vagy akaratlanul szólná el magát. Nem tudom, ki ez az ember. Ha jól láttam a nyomozati anyagokban, már rég nem a környéken lakik. Neked esetleg kitelne az idődből, hogy megkeresd...

- Nem hiszem el, hogy tényleg erre kérsz! Magadnál vagy?!

Beláttam, hogy nem éppen gyümölcsöző irányba megy a társalgás. Inkább visszakoztam:

- Jól van, hagyjuk, ha semmiképpen sem vagy hajlandó...

- Hogy’ lennék már hajlandó hatósági megkülönböztető jelzések és azonosításra alkalmas okmányok jogosulatlan használatára? Közönséges megtévesztés és hivatallal való visszaélés lenne!

- Miért ne nyomozhatnál a szabadidődben is? Nem látok ebben semmi jogelleneset.

- Abban én sem, de ha tévhitben hagynám a szakértőt, úgy viselkedve, mintha egy folyamatban lévő nyomozás keretében kérdezném...

- Nem vagy gondolatolvasó! Honnan tudnád, hogy mit hisz? Te csak azonosítod magad, és kérdéseket teszel fel...

- Ez nem így működik! – csattant fel a türelmét vesztve. – Nem engedték meg, hogy hivatalosan újravizsgáltassam a Nolette-ügyet. Így nincs okom a résztvevőit rendőri minőségemben vallatni.

- Oké, felejtsük el! – legyintettem már én is bosszúsággal. – Látom, mindenáron fociismétléseket akarsz nézni heteken át.

Raul egyre ingerültebben vetette oda:

- Tudok mit kezdeni a szabadidőmmel. Semmi jogod ítélkezni afölött, hogy mivel töltöm. És nem, én veled ellentétben nem kezdek egyből illegális tevékenységbe, amint nincs jobb ötletem.

Felpattantam.

- Nem is tudom, ki az, aki ítélkezik mások fölött! – feleltem izzó tekintettel. – Az eszedbe sem jut, hogy néha a szabályok megkerülése is jót eredményezhet?

Ő is egyből talpon volt, és emelt hangerővel vágta oda:

- Én nem vagyok Ethel Dalton! Nem hiszek abban, hogy a cél szentesít bármilyen eszközt. De úgy tűnik, te sok mindenben hasonlítasz rá!

- Szóval, semmi különbséget nem látsz emberek szándékos meggyilkolása vagy például egy jó ügyet szolgáló apró hazugság között?

- Miféle jó ügy?

- Emberéletek megvédése!

- Senkit nem fogunk azzal megvédeni, ha átverek egy tizenévvel ezelőtti ügyben tanúskodó mérnököt.

- Az attól függ, hogy mit mondana el, nem igaz?

Raul kezdett lehiggadni, de nem enyhült az arckifejezése. Sőt, összevonta fekete szemöldökét:

- Ha csak ilyen ügyekben fordulna elő, hogy megkerülsz szabályokat, még hinnék is most neked.

Hideg csönd állt be.

Egy idő után végül beláttam, hogy a látogatásomból szokás szerint jóvátehetetlen konfliktus lett. Így ezen a ponton sarkon fordultam, és kiviharzottam a lakásból, kapkodva feltornázva tűsarkúimat az előszobában. Nagyot csaptam az ajtón magam mögött.

*

Berobbantam az irodámba, még mindig belső feszültségtől remegve, és levágtam a táskámat az asztalomra.

- Mi a helyzet itt? – kérdeztem egyből a kötögető asszisztensemtől, mielőtt az öregasszony megjegyzést tehetett volna. Nyilván szokás szerint látja rajtam, hogy Gomez kapitány mérgelt fel.

- Van egy jó és egy rossz hírem. Illetve, lehet, hogy mindkettő rossz – jelentette Mrs Blackhawk. – Melyikkel kezdjem? A biztosan rosszal vagy az esetleg rosszal?

- Kezdjük a biztossal!

- Nem sikerült kiderítenem, miért pártoltak el tőlünk az ügyfelek. Viszont érzékelhetően van konkrét oka. Amit, persze, egyikük sem árult el. Éreztem, hogy titkolózni próbálnak.

- Atyaég! Tényleg rosszul hangzik – fogtam a fejem. – Talán azonban már azzal is beljebb vagyunk, hogy Ön kiderítette, nem csak véletlen forgalom-visszaesésről van szó. Vállalja a nyomozás folytatását?

- Persze, bogaram, tovább fogok puhatolózni. Sőt, arra gondoltam, hogy holnap be sem jönnék az irodába dolgozni, hanem kivételesen terepre mennék.

- Nocsak! Mi vette rá, hogy megmoccanjon?

- Az, hogy személyesen nagyobb nyomást tudnék gyakorolni, és könnyebben elárulnák, miért lapítanak. Még van két félbemaradt ügy, amelynek a megbízói eltűntek előlünk, és őket talán meg tudnám hatni szemtől szemben. Szerencsét próbálnék.

- Remek, köszönöm szépen. Én mostantól addig rágom magam a Nolette-ügy meg a Sorbet-ügy részletein, amíg elő nem állok egy teljes elmélettel és egy használható tervvel. Érzem, hogy már nem járok messze tőle, de sürget az idő.

- Miért kellene sietned?

- Mert Vaughn Hoolocknak már van egy kész terve, és mindenképpen meg kell előznöm! – Eltökélten odarántottam magam elé egy nagy kupac aktát, aztán eszembe jutott még valami: - És, mi a talán jó, talán rossz hír?

- Az, hogy Stephan nem rég telefonált; utánanézett a repülőbalesetnek.

- Igen? – Felkaptam a fejem. – Mit derített ki?

- Szóról szóra igaz a történet. Hilda Nolette-et tényleg érte egy súlyos siklórepülő-baleset kislánykorában.

- Ó, ne! Akkor, attól tartok, végleg ugrik az európai utazás. – Csak ennyit válaszoltam, és beletemetkeztem az asztalon púposodó irathalomba.

30. fejezet: Család

Miközben másnap reggel a liftfelvételek újbóli átbogarászásába fogtam, eszembe jutott, hogy be kellene fejeznem Bill és Litvin professzor ügyét is. Úgy ítéltem meg, hogy mivel előreláthatóan az irodámban fogok görnyedezni egész nap a nyomozati anyagok fölött, ideális az időpont a prof behívásához. Ráadásul Mrs Blackhawk is egész nap terepen van, így megfelelőek a körülmények egy mélyebb beszélgetéshez. Előtte még intéztem egy telefonhívást, aztán folytattam a Nolette-ügyet. Egy óra múlva ismét fogtam a telómat, és írtam Litvinnek egy üzenetet az alábbi szöveggel: „Szükségem lenne némi segítségre. Bill kisebb bajba került egy beépített akciónk során. Nincs nagy gond, de találkozzunk az irodámban, amint lesz ideje. Üdv: F. Lorne” Miután bepötyögtem, és elküldtem, visszatértem a kamerafelvételek szortírozásához.

*

Tíz perc sem telt el az üzenet elküldése után, már ki is vágódott az irodám ajtaja, és berontott rajta Litvin, abszolút hozzá nem illő lendülettel. Az arcának semmi színe nem volt, olyan zihálással szedte a levegőt, mint aki mindjárt rosszul lesz, és felindult remegéssel körbenézett a helyiségben. Mindig szálanként helyreigazított, fakó szőke haja most több ponton is feladta a rendet, és a professzor rohanása miatt két-három tincs keresztbehajlott. Igaz, más embernél valószínűleg még ez is pedáns benyomást keltett volna.

- Jól van Bill? – nyögte erőtlenül a kérdést, amikor látta, hogy egyedül ücsörgök az íróasztalomnál, és nincs más a helyiségben.

- Pont itt tartózkodott a közelben? – érdeklődtem társalgási stílusban, válasz helyett.

- Nem. A város túlsó felén voltam egy konferencián... Jól van Bill?

Először azt hittem, a professzor csak túloz, mert tíz perc alatt még a szomszédos szupermarkettől sem igen ért volna ide így csúcsforgalomban, de aztán eszembe jutott, hogy mekkora sebességgel száguldozott, amikor egy korábbi ügyben Bill megmentésére igyekezett. Ha most is hasonló tempóra kapcsolt, akkor akár még igaz is lehet a felelete. Ráadásul, ott fityegett a galambszürke zakójára feltűzve egy agykutató konferencia előadóit azonosító műanyag kártya.

- Az a helyzet, hogy csak egy humbug volt az üzenetem – vallottam be. – Billnek kutya baja, ne aggódjon! Szerintem, éppen a Hotel Caviar bárjában szürcsöl egy sört.

Litvin először megkönnyebbült megnyugvással fújt egy nagyot. Lassú, precíz mozdulattal helyreigazította elszökött tincseit. Aztán viszont kezdett eljutni a tudatáig, hogy pontosan mit is mondtam.

- Hazugság volt az egész? – kérdezte síri hangon.

- Igen. Tudtam, hogy ha mást írnék, nem jönne el. De nem akartam ennyire megijeszteni... Sajnálom. Kifizetem, ha megbírságolták gyorshajtásért, ígérem.

A professzor nem felelt.

- Úgy gondoltam, hogy le kellene ülnünk – folytattam a magyarázkodást. – Az irodám a legalkalmasabb hely ehhez, és tényleg beszélnünk kellene. Ha már úgyis félbeszakadt a konferenciája, egy fél órát rám tud szánni. Foglaljon helyet!

Litvin nem moccant. Így hát, kis eredménytelen várakozás után végül én keltem fel, és odaléptem elé. Szemtől szemben álltunk egymással.

- Csak most az egyszer beszéljük át! – kértem, összekulcsolt kézzel. – Egyetlen egyszer. És ha utána is úgy látja, hogy ragaszkodik az eddigi álláspontjához...

- Nem lenne képes elbizonytalanítani.

- Mi van, ha mégis?

- Lehetetlen. Már nem fogom meggondolni magam. Nem engedtem volna, hogy Billnek keresztül kelljen mennie ezen a visszataszító szakításon, ha nem lenne végleges a döntésem.

Nem feleltem egyből, hanem összeszedtem a gondolataimat. Amikor azonban Litvin tett egy távolodó lépést, hogy elforduljon az ajtó felé, véget vetettem a hallgatásomnak.

- Nézze, értem, hogy miről szól az egész... – fogtam bele.

Megállt. Kelletlen arckifejezéssel beleszólt:

- Nem ért semmit.

- Kezdettől fogva úgy véltem, hogy Ön egyetlen egy okból szakítana Billel.

- Éspedig? – kérdezett vissza, továbbra is karót nyelt hűvösséggel.

- Ha úgy véli, hogy jót tesz vele.

Litvin ekkor elfordította rólam a tekintetét, és a feszes ridegség egyből zavartságnak adta át a helyét. Tett egy szokásos mozdulatot féloldalas fekete bőrkesztyűje szárának megigazítására. Nem felelt.

- Látja? Mindent értek – folytattam. – Tudom azt is, hogy a karácsony és a szülőkkel való találkozás közeledte váltotta ki az egészet. Először tetszett Önnek az aranyos ötlet, hogy meglátogassa Bill családját, aztán viszont egy idő után elkezdte továbbgondolni, és addig-addig agyalt rajta, amíg szokás szerint egy bazi nagy aggály lett belőle. Nem igaz? Most már akár játszhatnánk is nyílt lapokkal!

A prof először még hallgatott egy kicsit, aztán halkan belekezdett:

- Rendben, igaza van. Azért szakítottam Billel, mert túlságosan szeretem. Túlságosan szeretem ahhoz, hogy rosszat tegyek vele.

- Rosszat tegyen vele? – visszhangoztam, elhúzott ajakkal.

Nem vette észre fintoromat, ugyanis körülményes magyarázatba fogott:

- Amikor annak idején úgy két éve leszólítottam Billt egy előadásom után, fel sem merült bennem, hogy ebből rendes kapcsolat lesz. Bele sem gondoltam. Csak... már régóta nem sikerült senki olyat találnom, akivel jól alakult volna az életem. Magányos voltam, és megtetszett. Nem tettem korábban ismeretleneknek ajánlatot, de mivel pont egyedül maradtunk a teremben, úgy voltam vele, most az egyszer szerencsét próbálok. Álmomban sem hittem volna, hogy puszta fizikai vonzalmon kívül bármi másba is belebonyolódhatunk. Csak egy kellemes hétvégét szerettem volna eltölteni. Nem akartam így tönkretenni az életét...

- Ugyan már! – Itt már nem bírtam ki, hogy ne vágjak közbe. – Mégis, miről beszél?

- Arról, hogy sosem szabadott volna átlépnünk egy határt. Bill nem éri még fel ezeket ésszel, mert fiatal és szerelmes. Annyi idősen én sem éreztem át, hogy mi minden marad ki az életemből. – Litvin elhallgatott a némileg homályos értelmű mondat után. Amikor nem reagáltam rá semmit, tovább fejtegette: - Az én esetem egyébként is más volt. Én el sem tudtam volna képzelni, hogy egy nőre úgy tekintsek... – Itt zavartan nyelt egyet, és nem folytatta a mondatot. – Billnek viszont voltak előttem barátnői. Ő minden további nélkül ki tud alakítani meghitt kapcsolatot nőkkel, tettetés nélkül is. Semmi sem tartja vissza attól, hogy rendes családja, normális élete legyen. Ha én nem húzom vissza...

Közelebb léptem:

- Ugye, felfogja, hogy most a szülei beszélnek Önből?

- A szüleim?

- Igen. Azok a szülei, akik például gyerekkorában tépkedték-vagdosták a haját, mert nem tetszett nekik, hogy eltér a többi gyerek hajszínétől.

- Nem. Nem erről van szó. – A professzor arca határozott maradt, cseppet sem zökkentette ki a megjegyzésem. – Egyszerűen ez a világ rendje.

- Ha Ön mondja...

- Csak gondoljon bele! Melyik szülő képzeli el úgy a fia jövőjét, hogy egy majdnem negyvenhét éves férfival él? Semelyik. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy Bill szülei gyűlölködők vagy szűklátókörűek lennének! Biztosan kedves, a világra nyitott emberek, és megtennének mindent, hogy a maguk módján elfogadjanak, de... Egy szülő azt szeretné, ha a fia megházasodna, családot alapítana, gyerekei lennének. Ha olyan életet élne, amit nem kell takargatni a szomszédok elől, és letagadni, ha bárki kérdezi. Ha egy napon játszhatnának az unokákkal... És én ebből semmit nem tudok megadni Billnek! Nem házasodhatok vele össze úgy, ahogyan egy korabeli nő megtehetné, nem lehetnek gyerekeink... Csak tönkreteszem az életét.

Amikor láttam, hogy a professzor nem bírja folytatni, mert elszorul a torka a belső érzelmi felindulástól, annyit feleltem:

- Nézze! Jogosak a felvetései, teljességgel. Egy dologban viszont nagyot hibázik.

- Miben?

- Abban, hogy Ön akar dönteni Bill helyett. Billnek kellene választania, hogy milyen jövőt szeretne, és nem szabadna megfosztania ettől a lehetőségtől. Ha Önnel akar lenni, miért nem engedi? Hiszen Ön is erre vágyik! Legalább egy esélyt adhatna. Most karácsonykor megismerkedik a szülőkkel, és ha rosszul fogadják, még ráér akkor is szakítani, nem?

- Nem, mert akkor Bill a szüleit hibáztatná a történtekért. Ezt pedig nem akarom. Nem akarom, hogy elveszítse miattam a családját...

Ekkor kivágódott a nyomtatót tartalmazó kis oldalszoba ajtaja, és berobbant az irodámba Bill Inskeep. A fiatal férfi az én telefonon leadott javaslatomra jött nem sokkal az üzenetküldésem előtt, és rejtőzött el az oldalsó kis helyiségben, hogy kihallgathassa a párbeszédet. Igaz, én azt kértem, hogy egyáltalán ne bújjon elő, de tudtam, hogy úgysem fogja kibírni beavatkozás nélkül. Csoda, hogy eddig visszafogta magát.

Odasietett a professzorhoz, majd köré fonta a karját, és teljes erővel megölelte.

- Gav, hiszen te is a családom vagy! – tört ki belőle szokatlan hévvel. – Téged legalább annyira nem akarlak elveszíteni, mint a szüleimet vagy a húgomat!

Litvin először befeszült a váratlan akció hatására, és moccanni sem bírt, aztán picit ő is átkarolta a srácot önkéntelenül, bár épphogy csak a hátára tette a kezét.

- Te meg mit keresel itt? – hebegte.

- Miss Lorne mondta, hogy nekem is hallanom kellene, amit mondani fogsz. Ezért az ajtó túloldalán várakoztam.

Litvin vetett rám egy pillantást, aminek ha lett volna bármilyen tárgyiasult formája, akkor az nyilván egy mérgezett tőrpenge lett volna. Viszont képtelen volt eltolni magától Billt, csak szerencsétlenül igazgatta a kezét a vállán.

- Mire jó ez? – mormogta.

- Érted, amit mondok? – Bill, ha lehetséges, még erősebben szorította. – Te is a családomhoz tartozol, akár tetszik, akár nem.

Litvin nagyot nyelt, majd megacélozta magát, és rákezdett újból:

- Köszönöm, hogy ezt mondod, viszont pár év múlva majd te is rájössz...

Bill sikeresen belefojtotta Litvinbe a folytatást, ugyanis elnevette magát a válasz hallatán. Olyan jóízűen kacagott, hogy alig bírta kinyögni feleletét:

- Gav, bőven ráérünk majd pár év múlva törődni ezzel, ha egyáltalán valaha is eljön az az idő, hogy kétségeim támadnának! Mi a szöszért aggodalmaskodsz már most előre rajta?

- Nem ilyen egyszerű... Mi van, ha akkor már túl késő lesz?

- Ugyan már! Mihez lenne késő?

- Ahhoz, hogy boldog legyél a saját családoddal.

- De hiszen tökéletesen boldog vagyok a családommal!

- Nem, nem erről beszélek...

- Elnézést, hogy közbeszólok – emeltem fel a kezem, jelezve, hogy szeretnék egy közbevetést tenni, mielőtt belebonyolódnak egy végeláthatatlan teoretikus okfejtésbe. – Litvin professzor, az mind nagyon szépen és fennkölten hangzik, amit Ön felsorolt az elmúlt pár percben, de a probléma gyökere mégiscsak valami sokkal egyszerűbb. Minden más csak felszínes maszlag...

- És mi lenne az igazi probléma? – kérdezett közbe a prof hidegen. Egyértelműen nem óhajtott belátható időn belül megbocsátani a nyomtatószobás cselemért.

Tartottam egy kis hatásszünetet, majd kendőzetlenül kivágtam:

- Az, hogy Ön szimplán berezelt a szülőkkel való megismerkedéstől!

Litvin ajka megfeszült, én pedig mondtam is tovább:

- Voltaképpen meg is értem. Az ilyesmi egy stresszes, sokszor erőltetett, kínos szituáció...

- Nem, nem értheti! – szakított félbe a professzor, felszegve az állát. – Ön egy megnyerő fiatal hölgy. Mégis mi félnivalója lenne egy családi ismerkedéstől?

- Egyáltalán nem ezen múlik... – próbáltam ellenvetést tenni.

A férfi azonban nem hagyott, keserű feszültséggel beszélt tovább:

- El sem tudja képzelni, mit élnének át azok a szegény szülők, ha meglátnák, hogy az okos, talpraesett, jóképű fiuk egy idősödő férfival kézen fogva állít be karácsonyra! Azt a felfoghatatlan döbbenetet és elborzadást, amikor megtudják...

Bill arcára ismét kiült egy kis somolygás, és ezen a ponton végre közbeszólt:

- De hát, már rég tudják!

Kis csönd. Litvin keze megfagyott Bill lapockájának ösztönös dörzsölgetése közben.

- Hogyan? Tessék? – kérdezte aztán, köszörülve a torkán egy kisebbet.

- A szüleim már rég tudják, hogy együtt vagyunk – ismételte el Bill, immár egy széles mosollyal. – Tavaly karácsonyra egy közös képet is adtam kettőnkről, és kitették a családi fotók közé.

Megint csönd.

- Pontosan tudják, hogy kivel jársz? – hitetlenkedett aztán tovább a professzor.

- Igen. Már másfél éve elmondtam nekik mindent!

Litvin továbbra is csak hüledezett:

- Másfél éve? De hát... Az még a kapcsolatunk eleje volt. Még rendesen össze sem jöttünk.

- Persze, de nem bírtam magamban tartani. Annyira szerelmes voltam már akkor is, hogy muszáj volt otthon elmesélnem. Egyszerűen kibukott belőlem.

A professzor még emésztette egy darabig a hallottakat, majd tovább kérdezett:

- És... mi lett belőle?

- Hát, kiakadtak. Napokon keresztül háborogtak, hogy hogyan lehetek képes ilyesmire, és hogy ők nem így neveltek, blabla.

- Sajnálom – mormolta Litvin, lehajtva a fejét. – Tudtam, hogy ha rájönnek, hogy egy másik férfival...

- De hát, nem az volt a bajuk, hogy egy férfi vagy! – Bill ismét elnevette magát.

- Akkor a korkülönbség?

- Dehogyis! Azon hőzöngtek, hogy miért játszom el pénzért a ragaszkodó szeretőt. Mert elmondtam nekik, hogy anyagi és szakmai okokból jöttünk össze. Anya betegségére nem akartam kitérni, ezért inkább az utána kialakult helyzetet meséltem. Persze, egyből azt hitték ők is, amit te, hogy kamuzok neked az érzéseimről, így próbálva pénzhez és előléptetéshez jutni. Hiszen sosem mondtam korábban, hogy kicsit is vonzódnék férfiakhoz, és mindig őszintén tetszettek a barátnőim. És ott pampogtak hétvégéken keresztül, hogy hogyan élhetek vissza egy másik ember érzéseivel. Miért használom ki, hogy neked egyébként is nehezebb rendes párt találni, mint egy hetero férfinak. Hogyan lehetek ilyen gátlástalan és anyagias. Ők mindig azt tanították, hogy a jóság és a becsületesség fontosabb a vagyonnál meg a karriernél. Satöbbi. Aztán, amikor pár hét után végre látták, hogy őszintén viszontszeretlek, akkor leálltak. Azóta tökre elfogadták. Még kérdeznek is rólad a telefonba, hogy jól vagy-e. Semmi bajuk veled, már alig várják, hogy megismerjenek.

- Én... én ezt nem gondoltam volna... – A professzor hangja elfulladt.

Bill egy vigyorral hozzátette:

- Abban viszont ne reménykedj, hogy az unoka-témáról végleg leszálltak, amióta megtudták, hogy veled képzelem el a jövőmet. A múltkor anya feltűnően kinn hagyott a nappali asztalán egy magazint egy örökbefogadással foglalkozó cikknél „nyitva felejtve”. Apa pedig időről időre felemlegeti, hogy milyen szívesen faragna egy kiságyat egy befogadott árva gyereknek. Ja, és minden telefonáláskor elhintenek egy-két célzatos kérdést a „távlati terveinkkel” kapcsolatban... Alig győzöm lepattintani őket.

Litvin a tenyerével megborzolta Bill kócos tincseit a tarkóján.

- Miért nem mondtad sosem, hogy már tudják? – dünnyögte aztán, kicsit panaszosan.

- Hát, mert anno pont azon a héten fejtetted ki, hogy mennyire fontos titokban tartani a kapcsolatunkat, amikor elárultam nekik. Így cikinek éreztem, hogy mindent elmeséltem otthon. Egyébként is, érzékeltem, hogy feszélyez téged a család-téma, ezért inkább nem részleteztem. De azt hittem, egyértelmű, hogy ha egyszer odahívlak, akkor már rég tudnak rólad, és szeretettel várnak. Fel sem merült bennem, hogy bármi más eszedbe juthat.

- Én csak... Azt gondoltam, hogy talán nem tudod felmérni, mivel járna a bemutatás.

- És odavinnélek valahová, ahol esetleg megaláznának, vagy rosszul fogadnának?

- Nem tudtam, hogy látnád-e előre, ha ez fog történni. Hiszen elfogult vagy, szerelmes, a családodat pedig annyira szereted...

Bill kacagva legyintett, aztán ismét az idősebb férfi köré fonta a karját:

- Nyugi, nem lesz semmi gáz. Apának lehet, hogy akad majd egy-két rossz poénja, mert szörnyű a viccmesélésben, mégis mindig erőlteti. De ez a legnagyobb trauma, ami érhet minket. Mert, ugye, eljössz velem?

Litvin nem válaszolt egyből, csak egy-két reszketeg lélegzetvétel hagyta el az ajkát. Kétlem, hogy a feleletében lett volna bizonytalan, inkább a sorait igyekezett rendezni.

- Igen – motyogta aztán alig hallgatóan. – Szívesen mennék.

- Remek. – Bill még egyszer megszorította a professzort, utána végre elengedte. - Még ma este visszacuccolok a villába. Kész van már az új polcunk?

Litvin képtelen volt feleletet adni, úgyhogy a fiatal férfi közben át is hozta a nyomtatós oldalszobából a dzsekijét, és elkezdett felöltözni a kinti hidegre készülve.

- Ne haragudj! – törte meg ekkor a csendet a professzor. – Bocsáss meg mindenért, amit az utóbbi hetekben át kellett élned miattam...

- Ugyan! Semmi baj, csak most már ne folytasd tovább, ha lehet! – Bill rákacsintott a sál feltekerése közben.

Egy kis idő után aztán végül megjelent Litvin szája szegletében is egy mosoly foszlánya:

- Nos, rendben, ennyit megígérhetek. Már megint hetekig aggódtam alaptalanul.

Bill búcsúzóul hálával megölelt engem is, majd csatlakozott a professzorhoz az ajtónál, aki csak egy néma, megsemmisítő pillantást lövellt felém elköszönésképpen. Úgy tűnik, továbbra sem kerültem vissza a pixisbe, még így sem, hogy jól végződött az akcióm.

Bill közben kedélyes fejcsóválással válaszolt Litvinnek:

- Pedig még mondtam is anno a meghíváskor, hogy szeretettel várunk téged. Ebbe a többes számba – természetesen – beleértettem a szüleimet is.

- Azt hittem, csak véletlenül, különösebb ok nélkül fogalmaztál így.

Bill oldalba bökte a profot a könyökével:

- Ugyan már! Az ember nem használ ok nélkül efféle megfogalmazásokat, még akkor sem, ha a családjáról van szó. Sőt, főleg akkor nem...

Már készült előzékenyen kinyitni az irodaajtót az idősebb férfi előtt távoztukban, azonban mindketten megtorpantak. Én ugyanis hatalmas csörömpöléssel elejtettem az éppen kezembe vett kávésbögrét, és a porceláncsésze ripityára tört a padlón.

Visszafordultak hozzám, én pedig elkerekedett szemmel bámultam rájuk.

- Ööö... jól van, Miss Lorne? – kockáztatta meg Bill a kérdést.

Én nem is igazán fogtam fel a külvilágot, a fejemben ugyanis a Nolette-ügy, a nyomozások és a Dalton mama-féle ármánykodás részletei kergették egymást teljes kavalkádban.

- Ó, basszus! – tört ki aztán egyszerre belőlem. – Ezt nem hiszem el! Hogy’ lehetek ekkora idióta?! Hát, persze! Van olyan megfogalmazás, amit nem használ ok nélkül az ember, és főleg nem, ha a családjáról van szó... Eddig fel sem fogtam egy lényegtelennek tűnő apróságot, de most végre megértettem egy fontos részletét a Nolette-ügynek! Sőt, azt hiszem, mindent értek.

31. fejezet: Veszély

Ahogy kezdett összeállni a fejemben a kép, már fel sem fogtam az idő múlását. Csak pörgettem magam előtt a Nolette-ügy és a Sorbet-ügy iratait, a Glasbytől kapott rendőrségi anyagokat, a Quentin Hoolocktól beszerzett ügyvédi dokumentumokat, a Patty-féle kórbonctani leleteket, a Bill által gyűjtött részleteket a takarítólányról, az újságcikkeket, internetes fejtegetéseket, az asszisztensem által összeállított infókat. Meg akartam győződni arról, hogy más magyarázat nem jöhet szóba. Minden részletet le akartam ellenőrizni...

Estefelé üzenetet küldtem Mrs Blackhawknak, hogy a tartalékkulcsommal légyszi ugorjon át hozzám, és etesse meg, engedje ki futkározni a csincsilláimat, majd ismét belemerültem a nyomok rendezésébe. Egy percet sem mertem elvesztegetni. Ki akartam dolgozni egy működőképes tervet.

*

Másnap reggel, ahogy asszisztensem beért a munkába egy álmos morranással a csincsilláim botrányos reggeli viselkedéséről, egyből felé forgattam a székem. Azt hittem, olyan durván meglepő bejelentést tehetek, amitől az épület is ránk szakad. Ám az öreglány abbahagyta a csincsillák szapulását, és beelőzött:

- Kedvesem! Nézted a híradót ma reggel? Igazi döbbenet!

Baljós érzés járta át a porcikáimat:

- Mi történt?

- Vaughn Hoolock tegnap délben megszökött! Ma reggel tették közzé a médiában.

Nem lepődtem meg igazán, mégis összerezzentem. Jaj, ne!

Pedig már sikerült készítenem egy tűrhető tervet, hogy hogyan állíthatnék csapdát az egész Dalton mama-féle szövevény feltérképezésére. Arra gondoltam, hogy beadagolom a kivitelező cégnél, hogy megtaláltam az eltűnt gyakornokukat, és diktálok egy kamu címet, ahol elérhető. Utána az általam megadott cím folyamatos, türelmes megfigyelésével és az ottani történések nyomon követésével építeném fel a következő lépéseket.

Most viszont egyszerre rájöttem, hogy nincs időm ekkora taktikázásra. Hoolock már majd’ egy napja szökésben van! Jó lett volna, ha tegnap kiengedik a médiába ezt az infót, és már délután megtudom, hogy ennyire sietnem kell. Ki gondolta volna, hogy ilyen hamar meg tud lógni? Én meg itt dolgozgattam szép nyugiban a tökéletes terven! Most viszont ideje elfelejteni a gondosan felépített csapdákat és megfontolt lépéseket!

Felkeltem a székemből, a táskám után kapva.

- Hogyan kivitelezte a szökést?

Az öregasszony némileg megütközött a gyakorlatias, minden hitetlenkedést mellőző kérdésemen, de azért aprólékos magyarázatba fogott:

- Végignéztem egy hosszabb riportot munkába jövetel előtt, úgyhogy sok részletet tudok. Éppen átvitték egy bírósági épületbe, egy előzetes meghallgatásra... És ott meglógott. Elképesztő teljesítmény. Elhitette az őt kísérő őrrel, hogy nem érzi jól magát. Mivel egész előző este látványosan gyengélkedett, másnap csak egy sima csuklóbilincset tettek rá a meghallgatásra menet. Aztán benn a bírósági épület emeletén is előadott egy rosszullétet. Az őre, persze, egy ponton elfordult segítséget hívni. Hoolock pedig ezalatt a pár másodperc alatt egyszerűen elhátrált, betörte a könyökével a mögötte lévő ablakot, és háttal kivetette magát az épületből.

- Nem voltak rácsok?

- Angyalom, ez irtó magasan volt. Öngyilkosság lenne kimászni. Ráadásul egy forgalmas folyosó, és elvileg nem engednek rabokat őrizetlenül az ablakok közelébe. Semmi okuk nem volt feltételezni egy ilyen hirtelen cselekedetet a gyengeséget és szédülést színlelő Hoolockról. Vagy négyemeletnyit zuhant, azt mondták a tévében. Simán bele is halhatott volna, ám óriási mázlija volt. A szemközti étteremnek árut szállító ponyvás teherautó minden délben ideiglenesen kénytelen tíz percre leparkolni a bírósági épület mellett, mert máshol nincs hely a forgalom miatt. Na, és a tévéinterjú szerint Vaughn Hoolock pont a ponyvára zuhant. Az pedig felfogta az esés erejét, bár Hoolock valószínűleg még így is megsérült. És a kavarodásban, mielőtt bárki feleszmélhetett volna, leugrott a teherautóról, elsurrant egy közeli mellékutcán, és eltűnt. Nagy erőkkel keresik az egész környéken. – Az öregasszony hitetlenkedve megcsóválta a fejét. – Mégis, hogy’ lehetett ekkora szerencséje? Hogy pont egy ponyvás járműre essen... Ráadásul háttal kizuhanva, mert még megfordulni sem volt ideje. Nem is láthatta, hová fog becsapódni!

- Ez nem mázli. Vaughn Hoolock több ezerszer megfordult a munkája során abban az épületben. Ismerhette az áruszállítás menetét. Bizonyára számtalanszor látta a tilosban parkoló teherautót. Nyilván ez alkalommal bentről hallotta a jármű tolatójelzésének a csipogását, és így a kinézés lehetősége nélkül is tudta, hogy beáll a szokott helyre.

- De hát, ezt akkor sem számíthatta ki előre! Hogy pont ahhoz a bíróhoz viszik, és útban a meghallgatásra el fog haladni a megfelelő, rácsmentes magaslati ablak mellett...

- Dehogynem. Biztos vagyok benne, hogy egy olyan rutinos büntetőjogi ügyvéd, mint ő, ki tudta kalkulálni az eljárás várható menetét és a legvalószínűbb résztvevőket. Tudta, hogy hová fogják vinni. Az egyetlen körülmény, ami talán szerencse volt, az az, hogy nagyjából délre időzítették a meghallgatást, így el tudta csípni a ponyvás járművet. Bár, még az sem lepne meg, ha valahogy az ütemezés is az ő mesterkedésének lenne köszönhető. Végül is, a saját védőjeként eljárva lehetett némi ráhatása a folyamatra. – Felsóhajtottam. – Sejtettem, hogy ezért tett beismerő vallomást. Mert meg akart szökni, és ismerős terepre volt szüksége. Máskülönben, ha elhúzódik a nyomozati szakasz, jóval később került volna pont ebbe a bírósági épületbe. Óvadékkal pedig nem engedték ki, így szöknie kellett.

Az idős asszony döbbenten meredt rám:

- Miért nem figyelmeztetted a hatóságokat?

- Mert nem hittek volna nekem. Gomez kapitányt már félreállították, pedig az ő szava még ér is valamit. Ki hallgatott volna rám? Rám, egy egykor csillagjósként praktizáló, folyton illegális ügyekbe keveredő, rosszhírű detektívnőre, aki még a harmincat sem töltötte be?!

Kis csönd. Aztán Mrs Blackhawk bizonytalanul rákérdezett:

- Most mi lesz?

- Hát, most Mr Hoolock meg fog ölni valakit. Hacsak azonnal ki nem találom, hogyan állíthatnám meg. – Elkezdtem belezúdítani a táskámba a cuccaimat, a mobilomat és egy rúzsomat. Kikaptam egy apró nyomkövető készüléket is az egyik fiókomból. Egy sima, gombelem nagyságú kis izét, amilyenből tartottam az irodámban egy tucatot a kiemelten fontos ügyekhez. A jól fizető kliensek esetén néha a megfigyelendő alany zsebébe vagy táskájába teszek egy ilyet, ha semmiképpen sem akarom nyomát veszíteni az illetőnek. Sima, neten rendelhető kis vacak.

- Jól figyeljen, mamika! – hadartam aztán. – Nincs időm hosszas magyarázatokra, de egy fontos lenne... Ha véletlen történne velem valami, megkérném, hogy viselje gondját a csincsilláimnak és az achátcsigáimnak.

Azzal kirohantam az ajtón, és mire az idős asszony felocsúdhatott, már a liftnél jártam.

*

Azt hiszem, versenyre kelhettem volna Litvin professzorral, olyan eszetlen tempóval száguldottam a kivitelező cég irodájához. Útközben telón kiderítettem, hogy Dirk Jeffries és Udo Renburg benn tartózkodik. Megüzentem a titkárnővel, hogy mindenképpen várjanak meg egy biztonságosan őrzött helyiségben. Élet-halál kérdése.

Utána úgy estem be a kivitelező céghez, hogy még a cipőmből is kiléptem. Alig győztem visszaegyensúlyozni a helyére a zöld körömcipőt. Miközben a beléptető kapunál megadott irányba futottam, visszatáncoltam harisnyába bújtatott lábamra a cipellőt, és lóhalálában rohantam a portás és az egyik titkárnő által jelzett teremhez.

A székekkel körbepakolt konferenciateremben csak Renburg és Jeffries várakozott. A telefonba elhadart kérésem ellenére sem kerítettek biztonsági őrt az ajtóhoz. Renburg egy folyamatábrát tanulmányozott komoly tekintettel a szemüvege fölött. Jeffries pedig csak türelmetlenül nézegette ormótlan svájci óráját.

- Ezer fontosabb dolgunk lenne, mint rád várni – kezdett egyből hőzöngeni, amint beestem az ajtón.

- Dirk, a biztonságunkról van szó – intette le Renburg. – Mondja, kisasszony, tényleg fenyeget minket valamiféle veszély?

- Igen, az egyiküket, de nem tudom, melyiküket – ziháltam. Elbotorkáltam egy székig, és lerogytam rá. – Megszökött egy Vaughn Hoolock nevű vádlott a letartóztatásból.

Nem mondtam mást.

- És ebből tudnunk kellene, miféle veszély leselkedik ránk? – értetlenkedett egy idő után Renburg.

- Igen, az egyiküknek.

- Én már hallottam erről az emberről – jelezte Jeffries. – Egy ügyvéd, a Sorbet-gyilkosság főgyanúsítottja. Nem titkolom, utálok minden ügyvédet, és ha eggyel több ül a börtönben, csak örülök neki. Ha viszont egy lelécel, az még aligha ok a riadalomra. Talán ha tömeges szökést hajtanának végre...

- Tényleg, persze, a hírhedt ügyvéd! – idézte fel Renburg is. – Tele van vele a média. Miért érint minket a szökése?

Oké, ideje bekeményíteni. Nyíltan kimondtam:

- Mert Mr Hoolock azt gondolja, hogy az egyikük követte el a Sorbet-gyilkosságot, de legalábbis felelős érte. És ezt az illetőt meg akarja ölni.

A két igazgató zavart értetlenséggel összenézett.

- Biztos ebben? – kérdezte aztán Renburg.

Ám mielőtt bármit felelhettem volna, Jeffries – természetesen – már közbe is harsogott:

- Ekkora blődséget még életemben nem hallottam! Honnan szeded, hogy mit gondol magában egy szökött ügyvéd? A Földön élő többmilliárd ember közül mégis miért pont minket gyanúsítana?

- Nos, talán azért, mert valóban az egyikük az elkövető. – A hangom kifejezéstelen volt.

Jeffries harsányan kacagni kezdett, Renburg pedig csendben megborzongott.

- Nem meríti ki ez a rágalmazás fogalmát? – mutatott rám Jeffries húsos mutatóujjával. – Hogy egy celeb agyonkéselését ránk akarod fogni?

- Agyonverték, nem megkéselték – pontosítottam.

- Tök mindegy. Egyébként viszont én késelést hallottam, szóval, nyilván tévedsz. – Jeffries hangereje csak nőttön nőtt. – Az egész nyomozói munkád egy vicc! Hosszú napok óta itt pocsékolod a cégünk pénzét, és utána képes vagy előállni egy ilyen elmélettel?!

Renburg ekkor megint leintette, és közbeszólt:

- Dirk! Ha egy szökevény gyilkos azt képzeli, hogy az egyikünk a felelős az általa elkövetett vérontásért, akkor tényleg veszélyben lehetünk. Nem kellene végighallgatnunk a nyomozónőt, hogy mit sikerült megtudnia?

- Mégis, miért képzelné egy elborult elméjű ügyvéd, hogy közünk van bármiféle bűntényhez? – bömbölt tovább Jeffries. – Nem is ismer minket az a pasas. Vagy te ismered, Udo?

- Nem rémlik, hogy találkoztam volna vele.

Ezen a ponton ismét felém fordultak, és kérdőn rám meredtek.

- Nézzék! – fogtam bele. – Már a múltkor is azért kérdeztem Önöket Miss Sorbetről, mert jó okom volt feltételezni, hogy közük van a halálához. És most már meggyőződésem, hogy az egyikük a gyilkos.

- Na, ugye?! Itt is vagyunk a rágalmazásnál! – mutogatott megint felém nagy karlendülettel Jeffries.

- Vonatkoztassunk azonban most el attól, hogy mit hiszek! – folytattam, igyekezve nem kizökkenni. – A hangsúly azon van, hogy a szökevény Vaughn Hoolock mit hisz. Még abban sem vagyok biztos, hogy jól gondolja a dolgokat, az viszont tuti, hogy az egyiküket tartja bűnösnek. Ezért gondoskodnunk kell az Önök biztonságáról.

- A cégnek kiváló biztonsági személyzete van – vetette ellen Renburg –, a magáncímünk pedig nem publikus. Úgy vélem, kellő biztonságban vagyunk.

- Sajnos, nem. – A hangsúlyomat próbáltam a lehető legvészjóslóbbá tenni, hogy átérezzék a helyzet súlyosságát. – Mr Hoolock mindenre elszánt. Fel kellene bérelniük személyes testőröket az elkövetkező napokra, amíg a hatóságok meg nem találják...

- Még csak az kéne! – horkant fel Jeffries, félbeszakítva a mondandómat. – Teljesen biztos, hogy ez az ügyvéd rólam semmiképpen sem hiheti, hogy gyilkos vagyok. Soha még csak hasonló cselekményt sem követtem el! Nincs mitől félnem. Nem fogok testőrök mögött kuksolni.

Renburg felelete óvatosabb volt:

- Magam sem hinném, hogy bármi félreérthetőt csináltam volna, de... ki tudhatja, hogy egy közveszélyes pszichopata fejében mi járhat? Nem ártana, ha végiggondolnánk, mit tehetünk a biztonságunk érdekében. – Elővette a zsebkendőjét, és gondterhelten megtörölte kopaszodó homlokát. – Azt viszont nem tudom mire vélni, hogy a detektívnő is minket vádol...

- Az egyiküket. – Csak ennyit szúrtam közbe.

- Nyilván engem! – legyintett jókora lendülettel Jeffries. – Kezdettől fogva láttam, hogy nem vagyok szimpatikus a kis falusi libának. Ilyen amatőr, kicsinyes, korlátolt hozzáállás egy magát detektívnek tituláló személy részéről...

- Dirk! – szólt rá Renburg. – A nyomozónő téved, de kétlem, hogy rossz szándék vezérelné. Egy véres gyilkosság bárkit összezavarna...

- Köszönöm a megértést. – Húztam egyet a szám szegletén. – Nos, beszéljünk inkább a gyakorlati teendőkről! Megpróbálom fénysebességgel előkeríteni Mr Hoolockot, Önök pedig addig a lehető legnagyobb óvatossággal viselkedjenek. Könyörgöm, ne lépjenek be egyedül üresnek tűnő utcákba, épületekbe! Emellett viszont kerüljék a túl nagy tömeget is! Tanulmányozzák az online médiában Mr Hoolock összes elérhető fényképét, hogy egyből felismerjék, még ha messziről látják, akkor is. És tényleg fel kellene venniük a kapcsolatot egy biztonságtechnikai céggel...

- Nevetséges! – Jeffries megint közbevágott. – Nem bántottam soha senkit, miért kellene védekeznem? Te nyilván tévedsz, és előítéletből gyanúsítasz, mert nem tetszik neked a sajátos humorom, de az ügyvéd nem is ismer! Életemben nem találkoztam vele, semmi oka ellenem törni. Egyáltalán nem félek.

- Szépen kérem, koncentráljon! Nem tudjuk, mit hisz Mr Hoolock – magyaráztam újból. – Nem biztos, hogy az játszódik le a fejében, amit Önök észszerűnek tartanak. És arra mérget vehetnek, hogy Mr Hoolock mindkettőjüket ismeri, még ha nem is közvetlenül. A Nolette-ügy kapcsán gyűjtött információkat. Szóval, a tény, hogy nem ismerik jól, még nem jelenti azt, hogy nem akarhatja megölni az egyiküket.

- Rendben, meggyőzött, detektívnő – mondta ekkor Renburg. – Rendelek testőröket, most azonnal.

- Ne mondd már, hogy begyulladtál ettől a badarságtól! – berzenkedett tovább Jeffries. – Ilyen röhejes képtelenséget...

Renburg azonban szemmel láthatóan döntött, és a válasza határozott volt:

- Ha csak egy százalék esélye is van, hogy igaz, amit a hölgy mond, ennyi pénzt megér a biztonságunk.

- Akkor viszont a saját juttatásaidból vonod le az egész költséget! – Ezzel Jeffries felszegte az állát, és kidüllesztette a tokáját. Majd tüntetően hátat fordítva nekünk, kitrappolt a teremből.

- Ugye, nem megy a szabadba? – perdültem az ott maradt Renburg felé.

- Csak egy videóbeszélgetésre igyekszik az irodájába. Két kanadai befektetőnkkel fog egyeztetni.

- Jól van, az elég biztonságosnak hangzik – fújtam egyet megnyugodva. – Viszont komolyan kérem, ne kockáztassanak! Nem tudom, Mr Hoolock melyiküket gyanúsítja. Mindketten nagy veszélyben vannak.

A férfi ide-oda húzkodta a zsebkendőt a homlokán.

- És Ön? – kérdezte halkan. – Ön mi alapján gyanúsít minket?

- Megígérem, hogy az összes releváns nyomozási megállapításomat tudatni fogom mindkettőjükkel, ha eljön az ideje – hárítottam el a választ. – Most viszont, elnézést, de rohannom kell. Vigyázzanak magukra!

És kifordulva a terem ajtaján, már futottam is vissza a kocsimhoz.

32. fejezet: Lépések

Nem túl meglepő módon, a kivitelező céget elhagyva, az utam egyenesen a szökésben lévő ügyvéd öccséhez, Quentin Hoolockhoz vezetett. Annyit megkérdeztem tőle telón, hogy hol van, és kiderült, hogy otthon. Mivel a tisztázandó kérdés nem telefontéma volt, ki is nyomtam a készüléket, és száguldottam a fiatal férfi címére. Tudtam, hol lakik. Egyszer összeültünk nála Patty barátnőmmel és a közös haverokkal beszélgetni, sörözni.

Bevágódtam a liftbe, és hamarosan már a kis lakás csengőjét nyomtam. Quentin házi papucsban, melegítőben nyitott ajtót. Még annyit sem vártam ki, amíg tudok egy-két lélegzetvételnyit szusszanni a rohanás után, hanem...

- Hol van a bátyád? – szegeztem neki azonnal a kérdést.

Behúzta a nyakát.

- Ööö... Vaughn? – kérdezett vissza úgy, mintha legalábbis számtalan testvér közül lehetne válogatni, és nem csak egy darab lenne. – Fogalmam sincs. Hallottam a hírekből, hogy megszökött, de nem tudok többet.

- Aha, persze. – A hangomból egyértelműen kicsendült a szarkazmus. – Mi lenne, ha bemennénk ehhez a beszélgetéshez?

Bizonytalanul hátralépett, hogy beengedjen:

- Hát... jó. Gyere!

Besiettem a szűkös előszobába. Nem vetettem le zöld körömcipőmet, hanem megálltam a kabáttartó fogas mellett, ugyanis nem óhajtottam hosszasan itt időzni. Megvártam, amíg Quentin becsukja az ajtót, utána egyből elismételtem eredeti kérdésemet:

- Na, szóval, hol van a bátyád?

- Nem tudom.

- De találkoztál vele a szökése óta, nem?

- Én... én nem... dehogy... – A fiatal férfi megigazgatta szögletes lencséjű szemüvegét.

- Kérlek, Quentin! A bátyád élete forog veszélyben! Olyasmit tervel, ami igen könnyen végződhet azzal, hogy lelövik a kiérkező rohamrendőrök. Meg kell mondanod, hol találom. Most!

Quentin egyre zavartabban pötyögte:

- Igen, biztosan veszélyes, amit Vaughn csinál, de sejtelmem sincs... Nem tudok semmit...

- Jaj, ugyan már! Nem bízol meg bennem? – Közelebb léptem, karon ragadtam. – Tudod, hogy a ti oldalatokon állok, és a barátaim közé tartozol. Jót akarok!

Nyelt egyet. Nem tudta elviselni a tekintetemet, így elfordult, és végül kibökte:

- Rendben, csak kérlek, senkinek ne áruld el! Szóval... Vaughn... közvetlenül a szökése után megkeresett. Tegnap.

Na, végre! Már megijedtem, hogy még egy olyan közeli, kedves ismerősömmel szemben is meg kell küzdenem az igazság kiderítéséért, mint Quentin Hoolock.

A fiatal férfi vonakodva tovább beszélt:

- Lopott egy kis aprót egy butikból, amíg az eladó ebédelt, és felhívott egy ezeréves telefonfülkéből. Sajnálom, hogy nem szóltam, de megdöbbentett... Minden. Az egész. Hogy megszökött... Hogy menekül... Nem tudtam, mit tegyek.

- Mit mondott a bátyád?

- Azt, hogy egy pláza mélygarázsában rejtőzik. És hogy tudja, hogy engem még nem tart megfigyelés alatt a rendőrség, mert köztudottan rossz viszonyban váltunk el, amikor kirúgott a cégétől. Szóval, senki nem gondolná, hogy felkeresne egyből a szökésekor. Úgy vélte, eltart egy darabig, mire annyi erőforrást mozgósítani tudnak a hatóságok, hogy az elidegenedett testvért is non-stop szemmel tarthassák. – A fiatal férfi ismét igazgatni kezdte a szemüvegét. – Megmondta a címet. Érte kellett mennem kocsival, és segítettem levágni a bilincseit egy csapszegvágóval, azt apa garázsából kotortam elő nagy nehezen. Utána elhozatta magát a lakásomig. Itt főztem neki ebédet, tusolt, megborotválkozott... És arra kért, hogy adjam neki egy ingemet meg egy öltönyömet. Megtettem, mert hát, mégsem maradhatott egy rabruhában.

Összevontam a szemöldököm:

- Inget meg öltönyt kért?

- Igen.

- Szóval, kifejezetten elegáns öltözetet?

- Igen, kiválasztotta az egyik legdrágábbat. Én még egyszer sem mertem felvenni, csak lógott ott a szekrényben, mert olyan alkalmi darab... Na, mindegy, odaadtam neki.

- Mit akart még?

- Pénzt. Azt viszont nem szerettem volna, hogy legyen nála, mert féltem, hogy rosszra használná. Megkértem, hogy ne agyaljon semmiféle terven, hanem pihenjen egy-két napot nálam. Addig szép nyugodtan együtt kitaláljuk, hogyan tovább. Kényes, elegáns holmik helyett vegyen fel inkább pólót, és próbáljon meg aludni kicsit a nappalimban a kanapén. Meg is sérült a szökés közben. Összekarcolták az üvegszilánkok, és a karján is láttam pár zúzódást, de nem engedte, hogy közelebbről megnézzem a sebeit. Meg olyan kialvatlannak tűnt... – Quentin lesütötte a szemét, és motyogássá halkult a hangja, ahogy folytatta: - Úgy tett, mintha meggyőztem volna, és ledőlt pihenni a kanapémra. Elhittem. Tényleg nem volt túl jó bőrben. Nekem meg el kellett mennem egy új ügyfelemhez sürgős egyeztetésre. Alig egy órára ugrottam el...

Áthelyezte a súlyát egyik lábáról a másikra.

- Aztán, persze, az lett az egészből, hogy amint kiléptem a házból, Vaughn felforgatta a lakást, ellopott minden pénzt, amit csak fellelt, és lelépett a tartalékkulcsommal. Amikor hazaértem, már a hűlt helyét találtam. Azóta nem láttam, és nem is hallottam felőle.

- Mennyi pénzt nyúlt le?

- A fiókban tárolni szoktam némi készpénzt, úgy ötven dollárt. Az egyik kabátom zsebében is volt, talán tíz vagy húsz. Mind ellopta, bár nem sok volt az egész.

- Mást is elvitt?

- Nem hinném.

- Tartasz itthon bármilyen fegyverféleséget?

Quentin arcán aggodalom suhant át.

- Nem... nem hinném... – dadogta megriadva. – Talán egy nagyobb bicskát, olyan erősebb, masszívabb pengével. Egyszer karácsonyra kaptam apától.

- Megvan?

- Nem ellenőriztem. – A fiatalember odasietett az egyik szekrényéhez, és átnézte az alsó polcán álló dobozokat. – Ajjaj! Eltűnt. Vaughn a késemet is elvitte.

Egy darabig mindketten dermedt csöndben emésztettük a felfedezést.

- Tartasz itthon alkoholt? – kérdeztem aztán tovább váratlanul.

- Hát, a hűtőmben van pár sör. Meg talán egy kis maradék tequila. A múltkor koktélt kevertem Pattynek, abból maradt. Ja, még van egy üveg whisky is. Apától kaptam pár éve születésnapomra, de még ki sem bontottam.

- És, a helyükön vannak a piák?

Quentin elsietett a konyhába meg a kamrába ellenőrizni.

- Igen. Érintetlenül – jelentette aztán. Megértette, miért kérdezem az alkoholtartalmú italokról, ugyanis hozzátette: – Vaughn nem ivott egy kortyot sem. Ez jó hír, ugye?

- Nem biztos. Sőt, gyanítom, hogy inkább rossz.

- De hát, miért?

- Mert azt mutatja, hogy a bátyád milyen elszánt. El tudod képzelni, mekkora akaraterő kellett ahhoz, hogy hozzá se nyúljon az italokhoz? Ez jelenleg egyenesen ijesztő.

Szavaim hallatán eltűnt a fiatal férfi arcáról a bizakodás halvány derengése is.

- Úgy sajnálom! – nyögte. – Azt hittem, segíthetek, ha megengedem, hogy meghúzza itt magát. Csak jót akartam. Tudom, hogy Vaughn nem bűnös a... a barátnője megölésében. Én csak jót akartam...

- Persze, és szerintem helyesen is cselekedtél – szóltam közbe, mielőtt még vagy ötször elismételhette volna, hogy csak jót akart. – Ha nem segítesz, a bátyád kénytelen lett volna betörni valahová. Úgy vélem, nem fordult volna másokhoz, mert rajtad kívül senkiben sem bízott volna meg. Csak feleslegesen növelte volna az általa elkövetett szabálysértések vagy bűncselekmények lajstromát. Így legalább nem tetézte a bajt. Még van rá remény, hogy a meglehetősen drasztikus szökést megúszhatja bírsággal vagy felfüggesztettel, amikor majd bebizonyítjuk, hogy nem bűnös a Sorbet-gyilkosságban. A védőügyvédi képességeiből kiindulva, még az is lehet, hogy felmentik a komolytalan szökési vádpontok alól. Persze, ehhez az is kell, hogy ne kövessen el valami szörnyűséget menetközben.

- Mit gondolsz, mire készül? – kérdezett rá Quentin elhaló hangon. – Azzal a késsel...

- Jobb, ha nem beszélünk róla, ráadásul most sietnem kell. – Kiperdültem az ajtón, és már iszkoltam is a lépcső felé. Még annyit hadartam távozóban: - Vigyázz magadra! És, kérlek, azonnal hívj, ha a bátyád jelentkezne!

*

Nem tudom, hogy szerencse volt-e, de mindenesetre engedélyezték aznap délutánra a látogatást a börtönben. Volt még egy érintett, akit nem figyelmeztettem a Vaughn Hoolock szökése jelentette veszélyre. Ha nem tették volna lehetővé a látogatást, megpróbáltam volna telefonálni, így viszont a délutánt rászántam a felkeresésére. Jobb a személyes beszélgetés. Bár elég abszurd, hogy a halálom előtt az egyik utolsó ember, akit meglátogatok, az pont Dalton mama legyen.

Na, jó, talán korai még a halálomról beszélni. Amíg élek, igazán illene legalább egy pici esélyt adnom arra, hogy nem fog katasztrófába fulladni minden.

Szóval, inkább ne emlegessük még az elmúlást! Fogalmazzunk úgy, hogy furcsa Dalton mamát választani egyik utolsó beszélgetőpartneremül egy életveszélyes, bizonyára illegális és minden szempontból kiszámíthatatlan akcióra készülve...

Öhm, hagyjuk inkább!

Bíztam benne, hogy sikerült a szorongás és az idegesség minden tünetét elfojtanom, mire Dalton mamához beengedtek az őrök. Erővel kényszerítettem magam arra is, hogy ne kezdjem a hajtincseimet babrálni, mert azt mindig olyankor csinálom, amikor zavarban vagyok, vagy nehéz kérdéseken töprengek. Helyette karba fontam a kezem távolságtartásképp.

Legombolt fehér szövetkabátom suhogott lépteim nyomán, ahogy rövid, zöld kötött szoknyaruhámban és magas sarkú cipőmben odasétáltam a fémasztalhoz.

Leültem a megbilincselt asszonnyal szemben.

- Milyen patentul be van dauerolva a haja! – Átvetettem egyik lábam a másikon, még zárkózottabb, elutasítóbb testtartást felöltve. – Nem tán most járt benn utoljára a fodrásza?

Dalton mama metsző pillantást lövellt felém a szemüvege fölött.

- Te meg egy szál nejlonharisnyában? – kérdezett ő is a külsőmről. – Ilyen jó idő van kinn?

- Nem, de ez illett a ruhámhoz.

- Nem vigyázol eléggé az egészségedre, úgy tűnik.

Kicsit fura. Körülbelül úgy indult a beszélgetés, mintha egy idősödő szülőmhöz jöttem volna látogatóba. Persze, mindketten értettük a szavak mögött rejlő fenyegetéseket.

- Pontosan annyira vigyázok, amennyire szükséges – válaszoltam könnyedén. – Önnek viszont nem ártana egy kis extra óvatosság.

- Úgy véled?

- Vaughn Hoolock megszökött.

- Igen, láttam a társalgó tévéjén. – Dalton mama hangja rezzenetlen volt. – Visszaengedtek ugyanis a közösségi terekbe, miután a mexikói rendőrkapitány kérvényét visszavonták. Bizonyára nem érintette jól a kapitányt, hogy mit sem ért az erőfeszítése. De hát, a hozzá hasonlók úgysem tudnak semmi érdemlegeset elérni.

- Mi lenne, ha inkább a fenyegető veszélyről beszélnénk? Vaughn Hoolock bosszút forral. Úgy vélem, jelenleg nem Ön az elsődleges célpont, de azért nem árt, ha vigyáz. Egy védőügyvéd sok mindenkit ismer.

- Ezért jöttél be? Hogy figyelmeztess, hogy legyek óvatos?

- Igen.

Egy darabig farkasszemet néztünk, aztán Dalton mama szólalt meg szárazon:

- Látom, valóban hiszel abban, hogy minden ember élete egyformán értékes. Ha engem is meg akarsz védeni...

- Igen, hiszek. Nem értek egyet Önnel, és semmivel, amit a világról gondol, vagy amit az ismerőseivel és a családtagjaival tett, de nem kívánom, hogy meghaljon.

- Ha viszont igazán hiszel ebben... Akkor miért lőttél agyon önvédelemből egy embert egy raktárban?

Tudtam, mire utal az asszony. És, bár kétlem, hogy Dalton mama bármi mást sejthet arról az éjszakáról, mégis feszült lettem a raktárbeli lövöldözés említésére. Próbáltam nem mutatni a feleletemmel:

- Vannak olyan helyzetek, amikor nincs választás.

A „Hogyan hazudjunk folyékonyan és meggyőzően?” című online kurzus 8-as moduljában azt tanultam, hogy ha nem vagyunk abban biztosak, hogy hihetően elő tudnánk adni, hogy nem vágott az elevenünkbe egy megjegyzés, akkor a legjobb, ha nem erőlködünk a megjátszással. Csak annyit érnénk el, hogy nevetségessé tennénk magunkat, és felhívnánk a figyelmet csapnivaló önkritikánkra alakoskodási képességeink terén. Sajnos, ezúttal az őszinteség nem jött szóba, így a b) pontot kellett követnem, miszerint ha semmiképpen sem árulhatjuk el valódi érzéseinket-gondolatainkat, akkor legalább legyünk szűkszavúak.

- Ezek szerint a saját életedet mégiscsak értékesebbnek gondoltad, nem igaz? – erőltette tovább a témát az öregasszony.

- Nem volt időm mérlegelni. – Nem álltam le vitatkozni. Nem akartam, hogy esetleg megérezze, semmi szerepem nem volt a gyanúsítottam halálában. – Javasolnám viszont, hogy inkább térjünk vissza Mr Hoolockra!

Dalton mama feljebb tolta az orrán a szemüvegét:

- A volt ügyvédemről mindössze annyit gondolok, hogy ironikus, ami vele történt. El akarta játszani, hogy egy idegroncs lett belőle, aki képes lenne bármilyen őrjöngő vérontásra. Most pedig... Nos, most úgy tűnik, tényleg ide jutott.

Aha. Szóval már meg sem próbálja leplezni, hogy ismeri a Sorbet és Hoolock által kidolgozott tervet. Nyilván tudja, hogy rájöttem.

- Nem mulatna ilyen jól ezen a szörnyűségen – vágtam vissza fanyarul –, ha tudná, hogy Mr Hoolock épp most készül kinyírni az Ön drágalátos fő segítőjét. Miss Sorbet gyilkosát.

Azt hittem, sikerül meglepnem, de legalábbis némileg kizökkentenem, de Dalton mama egy szobor nyugalmával nézett vissza rám.

Megijesztett az öregasszony tekintete. És még inkább a válasza:

- Az eszedbe sem jutott, hogy talán nem zavar?

Egyszerre belém hasított a felismerés, és leplezhetetlenül kirázott a hideg.

- A segítője egyre több hibát vét, és valószínűleg már kezd feleslegessé is válni a terveihez... – suttogtam, mert képtelen voltam erőteljesebb hangadásra. – Ön pedig úgy van vele, hogy nyilván Mr Hoolockot fogják megölni az őrült támadás során, de ha mégsem, és bosszút áll, úgy is jó. Az ügyvéd mehet egy életre a börtönbe, ahogyan már eddig is várható volt a Sorbet-gyilkosság alapján. Most már legalább kétség sem lesz afelől, hogy gyilkos. És egy elvarratlan szállal kevesebb a kivitelező cég terén is...

- Éleslátó elmélet. – Dalton mama mindössze ennyit válaszolt.

Nem tudtam, mit mondhatnék még. Csak azt éreztem, hogy mielőbb ki kell jutnom ebből a szürke, nyomasztó, fojtogató helyiségből a szabad levegőre.

- Látod, a felsőbbrendű gondolkodásom végül mégis célba ér – szólalt meg ismét. – Kár volt az ellenségemmé válnod. Így te is csak egy nélkülözhető alkatrésze vagy a gépezetnek.

Igen. Most arra céloz, amit ki akart velem deríttetni, és ostoba módon majdnem tálcán kínáltam neki. Nincs más hátra, tényleg olyan vakmerő és villámgyors lépésekre kell majd ragadtatnom magam, amihez hasonlót még tőlem sem várnának.

Előredőltem, és úgy feleltem:

- Önnél különb emberek is próbáltak már túljárni az eszemen, és mit gondol, hol vannak most? Én meg élek és virulok, szabadon, jólétben. – Váratlanul felkeltem a székről. Még annyit tettem hozzá: - Hallgatnia kellett volna rám az elején, amikor megmondtam, hogy szálljon le rólam.

Ezzel hátat fordítottam az öregasszonynak, és felszegett állal elvonultam az őrök felé.

Oké, beismerem, kicsit szánalmas keménykedés volt a válaszom. Főleg, az esélyeimet tekintve. Látványosan előre ittam a medve bőrére. De hát, csak nem mutathattam Dalton mama előtt, hogy mennyire megrettentem. Így meg, ha esetleg valamilyen csoda folytán élve kerülök ki az egészből, utólag menő lesz a szövegem. Ha meg nem... Hát, akkor úgysem az elfuserált búcsúmondatom lesz a legnagyobb problémám.

*

A kocsim oldalának dőlve ziháltam. Magam sem értettem, mitől kezdett egyszerre úgy verni a szívem, hogy majd’ szétvetette a mellkasomat. Hiszen már végre kinn vagyok a fakó téli napsütésben egyedül, biztonságban, és vastag falak választanak el Dalton mamától.

Mégis, megrohant a páni félelem és a végtelen felelősség érzése. Mi van, ha a teóriám bármelyik eleme téves? Mi van, ha csak egy icipici részletet is félreértelmeztem, és mondjuk mégsem a két igazgató közül kerül ki a hunyó? Vagy ha máshol bukik meg a sok feltételezés? Akkor mindent rosszul gondolok. Márpedig, akadnak elég ingatag pontjai az elméleteimnek. Ezeket nem ártott volna további nyomokkal és bizonyítékokkal alátámasztani, mielőtt rájuk hagyatkoznék. És még ha a nyomozói következtetéseim mind helyesek, akkor is... Mi van, ha elszúrok valamit? Mi van, ha egyedül kevés vagyok ehhez?

Sőt, biztos, hogy kevés vagyok. Azonban nem vonhatok be másokat egy ilyen kapkodó, bűncselekmények elkövetésével gazdagított tervbe. Nem tehetem. De mi van, ha még a halálom sem lesz elég, hogy egy esetleges rendőrségi nyomozás megfelelő irányba kanyarodjon?

Elég!

Rácsaptam tenyeremmel a kocsi jéghideg tetejére, és kinyitottam a jármű ajtaját. Nincs értelme a siránkozásnak. Bele kell vágnom, mert ez az utolsó esély, hogy megelőzzem a készülő borzalmakat.

Beugrottam a volán mögé, és miközben kihangosításra tettem a telefonom, felhívtam Renburg és Jeffries cégét. A titkárnő már ismert, és aránylag készségesen reagált a köszönésemre.

- Nézze! Mint mondtam már, a főnökeit nagy veszély fenyegeti – fogtam bele a lehető legkomolyabb hangon. – És feltétlenül tudnom kell, hogy a két igazgató készül-e mostanában egy rendezvényre ellátogatni.

- Rendezvényre?

- Olyan társasági eseményre vagy speciális helyszínre, ahol kifejezetten elegáns ing és öltöny viselése a megkívánt.

- Például a ma hétkor kezdődő estélyre gondol?

Beletapostam a gázba.

- Ma hétkor? – visszhangoztam. - Miféle estély?

- A Hotel Caviar halljában lesz. A cég szállodaipari jelenlétének tizenöt éves évfordulóját ünneplik.

- Mr Renburg és Mr Jeffries a közvetlen életveszély ellenére részt kíván venni egy ilyen rendezvényen?!

- Persze, elmennek. Beszédet fognak mondani; végül is, mindez az ő érdemük. Nem jelezte még egyikük sem, hogy távol kívánna maradni.

- Köszönöm, sokat segített – hadartam ekkor, és szétkapcsoltam a hívást. Nincs idő bájcsevejre, ma estére készen kell állnom.

33. fejezet: Az estély

Glasby a hideg idő ellenére éppen az udvaron labdázott a gyerekekkel, amikor az otthonukhoz értem. Még szinte le sem parkoltam a kocsit, már vetődtem is ki belőle, és vehemens integetéssel jeleztem a kis családnak, hogy hozzájuk jöttem.

A gyerekeken inkább a kínai vonások látszottak: hajuk fekete volt, egyenes szálú, szemük pedig keskeny. Sportdzsekit és kötött sapkát viseltek. Odafutottak az üdvözlésemre, és egyből büszkén mutogatni kezdték a labdát mint az új játékukat. Glasby a sántítása miatt némileg lemaradva követte őket, de hamarosan ő is ott állt mellettem, a kerítés túloldalán.

- Megbocsátotok egy percre? – kértem a gyerekeket, miután kigyönyörködtem magam az új labdában. – Beszélnem kellene Stephan bácsival.

Glasby arrébb terelte a fiúkat, hogy folytassák nélküle a dobálást, majd beengedett:

- Mi történt? Feszültnek tűnsz.

- Éppen készülök utánaeredni az eddigi megállapításainknak a Nolette-ügyben – mondtam félig-meddig igazat, de elhallgatva a valódi mélységét. – És szükségem lenne egy marha nagy szívességre.

- Persze, miről lenne szó?

- El kell kérnem a pisztolyodat. Most.

Glasby megtorpant:

- Tessék? A pisztolyomat?

- Halkan, halkan! – intettem le, aggódó pillantást lövellve a gyerekek felé. Odasúgtam: – Megígérem, hogy visszahozom épségben. Ha pedig bármilyen zűrbe keverednék, azt fogom mondani, hogy elloptam. Kérlek!

- Mégis, mire kell neked egy pisztoly?

- Önvédelemre, mert veszélyes terepre megyek.

- Frida...

- Ne kérdezz többet, könyörgöm! Nem beszélhetek róla. Csak kell az a pisztoly, és kész.

- Mi lenne, ha veled tartanék? – vetette fel, és homlokráncoló aggodalmassággal lépett közelebb. – Bármiről is van szó, jól jöhet egy volt gyilkossági nyomozó segítsége. Menjünk együtt!

- Rendes vagy, Stephan, de nem lehet. Nem akarlak belekeverni.

- Miért nem?

- Mert... öhm... – Nyeltem egyet.

- Mert nem legális, amire készülsz?

- Hát, valóban nem az.

- Frida, nem adhatok így oda egy pisztolyt!

- Mennyire bízol meg bennem? – kérdeztem rá hirtelen.

Glasby kékesszürke szeme végigfutott rajtam, mialatt őszintén végiggondolta a válaszát.

- Teljes szívemből – mondta végül.

- Akkor, kérlek, add most ide a pisztolyt!

Nehézkesen felsóhajtott.

- Jól van – egyezett aztán bele. – Gyere, fenn van a házban! A raktárbeli lövöldözés után egy időre lefoglalták a rendőrök. Miután azonban lezárták jogos önvédelemként, és az ügyvéded elsimította az illetéktelen pisztolykezelési ügyedet is, visszakaptam a fegyvert. A szokásos helyen tartom, elzárva. Van egy csomag töltényem is.

- Köszönöm. – Bár a férfira vetett mosolyom tele volt hálával, mégis vegyült belé egy kis szomorúság.

*

Nem tudtam, mi legyen Gomez kapitánnyal. Épp elég nehéz volt a gondolat, hogy már megint valami olyasmire készülök, ami miatt legjobb esetben is utálni fog. Már megint magánakcióba kezdek, fittyet hányva törvényre, etikára és előírásokra... Már megint! És mintha minden egyes alkalommal csak egyre rosszabb lenne.

Ráadásul attól féltem, hogy még ennél nagyobb baj is kerekedhet. Ha például Raul megtudja, hogy eltűntem a nyomozás során, lehet, hogy még ő is olyasmire ragadtatná magát, amivel megsért egy-két eljárási szabályt. Tuti, hogy nem bírná ki, hogy otthon üljön szabadságon, egy focimeccset nézve, amíg én kámforrá váltam valahol a nagyvilágban. Márpedig, ha Dalton mama cinkosa ki fog nyiffantani, akkor annak nyilván az eltűnésem lesz a vége.

Hogyan akadályozhatnám meg például, hogy Raul beméresse a mobilom helyzetét, pult alatt szívességet préselve ki a kollégáiból idő előtt? Ez nem egy durva dolog, de egy olyan erkölcs-mániás embernek, mint ő, épp elég mély törést okozhat. El kellene érnem, hogy ne tudjon keresni.

Végül arra jutottam, hogy ahová megyek, ott úgysem lesz szükségem mobilra. Ha minden rendben megy, ráérek erősítést hívni másképpen, ha meg nem... Hát, akkor tuti, hogy egyébként sem lesz lehetőségem használni a telefonomat. Sőt, esélyes, hogy térerő sem lesz. Nem kell a teló.

Úgyhogy kivettem a telefon akkuját, kivágtam egy kukába, majd visszapattintottam a készülék hátlapját, és elhajtottam vele Raul címére.

Nem mentem fel az ócska lépcsőházba, csak a postaládák közül kerestem ki Gomez kapitányét. Nem volt nehéz megismernem a fényes acéldobozt, mert Raul még az együttjárásunk alatt cseréltette le a régit egy biztonsági zárral ellátott új példányra. Az előzőt ugyanis folyton feltörte egy utcai bűnöző, hogy a rendőrkapitány levelei között kotorászhasson.

Egyszerűen beledobtam a telefont a biztonságos postaládába.

Ha Raul meglátja, tudni fogja, hogy nincs értelme keresnie. Így, az akku nélkül sokra nem megy a telóval. Azt pedig érteni fogja, hogy súlyos dologra készülök, főleg, ha az asszisztensemmel is beszél. Nyilván őt fogja először megkérdezni, hogy mit keres a mobilom a postaládájában. Mrs Blackhawk pedig tisztában van vele, hogy akciózok. Szóval, amennyiben netán kipurcanok, és napokig nem kerülök elő, Raul kétséget kizáróan tudni fogja, hogy a Nolette-ügyet vizsgáltam. Hivatalosan is bejelentheti az eltűnésemet. Ezen a ponton pedig feltöri majd a telefonomat, és talál rajta néhány hasznos infót.

Talán ez így elég lesz.

Ekkor már vissza is térhettem volna a kocsimhoz, hogy hajtsak tovább. Ám furcsa erőtlenség lett rajtam úrrá, és csak álldogáltam a postaládák mellett.

Pár lépés választ el a rendőrkapitánytól. Valószínűleg ott van fenn a lakásban. Mi lenne, ha egy pillanatra benéznék hozzá? Köszönnék... Nem árulnék el semmit, csak kicsit hallanám a hangját, és látnám, hogy jól van-e. Esetleg elnézést kérnék, hogy a múltkor már megint üvöltözésbe torkollott az egyébként egészen barátságosan induló beszélgetésünk. Semmi különös, csak néhány mondat... Valami olyasmi, amire ha később visszaemlékszik, akkor nem az fog elsőként az eszébe jutni, hogy már megint se szó, se beszéd, semmibe véve mindent, amit ő jónak tart és tisztel, ámokfutásba kezdtem. Legalább egy apró gesztust...

Csakhogy tudtam, hogy nem tehetem. Raul különleges képességgel lát át rajtam. Még Stephan Glasby is egyből észrevette, hogy nyugtalan vagyok. A rendőrkapitány elől, ha megszakadnék, sem tudnám elrejteni. Nem. Nem találkozhatok vele így, különben nem engedne el.

Vettem egy nagy levegőt, és megacélozva magam, visszasiettem az autómhoz.

*

Már csak az volt hátra, hogy egy vállalható ruhát szerváljak az estélyre. A titkárnő azt mondta, hogy a Hotel Caviarban lesz a céges estély, amelyen Dirk Jeffries és Udo Renburg is részt vesz. A nyakam rá, hogy a szökevény Vaughn Hoolock is oda készül! Valahogyan be kell olvadnom.

Szerencsére, a Keats-ügyben annyira túlfizette az irodámat Dimitrov orosz vállalkozó, hogy még mindig bőven volt pénzem kényszerkiadásokra, az újabb ügyfeleink váratlan felszívódása ellenére is. Így simán vettem magamnak egy márkás kisestélyit. Váll nélküli, rövidszoknyás ruhát választottam. Kellemes vajszínű ruci, anyagából kialakított rózsaszerű fodrokkal a szegélyek feldobására. Hátul pedig még uszályosan le is ereszkedett a bokámig. Az árnyalat nem teljesen fehér, így nem fogok úgy kinézni, mint valami elszabadult menyasszony, de elég pasztelles ahhoz, hogy ne legyek feltűnő. Remek.

Vettem még egy hozzáillő színű selyemstólát és egy közepesen magas sarkú, fényes fekete szandált. Átlátszó nejlonharisnya pont volt is a kistáskámban tartalékként.

Már nem maradt sok időm az estély kezdetéig, így beestem egy gyorsétterem mosdójába a szálloda közelében, és ott átöltöztem. Sminket, parfümöt meg fésűt szerencsére mindig tartok magamnál, ezért előkotortam a szükséges cuccokat Glasby pisztolya alól. Nekiálltam vállalható állapotba hozni magam a perceken belül kezdődő rendezvényre.

*

A háttérben halk zene szólt, ahogy beóvakodtam a különleges, áttetsző betonból épült hotel fogadócsarnokába. Elvileg beléptetés is volt, legalábbis állt a bejáratnál két biztonsági őr, és csak meghívóval engedték be az embereket, de elég volt odacsapódnom egy kinn cigiző úriemberhez, aki bentről jött ki. Amikor beosontam mellette, a kutya meg nem kérdezte, jogomban áll-e belépni az estélyre.

Sajnos, ez alapján leszűrtem a következtetést, hogy Vaughn Hoolock a puccos öltönyében lazán bejuthat. Vagy lehet, hogy már be is jutott.

Az estély szemmel láthatóan elkezdődött. Italokkal megrakott tálcákkal egyensúlyoztak a csokornyakkendős pincérek a jól öltözött vendégek parfümfelhőkkel körüllengett csoportjai között.

Szétnéztem, megérkezett-e már a két igazgató, és ha igen, mit csinálnak. Udo Renburg az egyik italos pultnál beszélgetett három öltönyös-nyakkendős japán üzletemberrel. Nem messze tőle a fényképekről már ismert családja is ott állt, egy tálcáról garnélafalatkákat csemegézve.

Még egy kis nézelődés, és kiszúrtam Jeffriest is. Két csinos fiatal hölgyet szórakoztatott harsány anekdotákkal a csarnok másik felében, egy lépcső korlátjának támaszkodva. Oké, mindannyian biztonságban vannak.

Körbesétáltam a helyiségben, és felmértem a terepet. Útközben megittam egy martinit, mert az volt hozzám a legközelebb a pincér által felkínált tálcán. Hamar megbántam. Túlságosan élesen emlékezetembe idéződött Hilda Nolette képe, ahogy a szomszédos folyosóról nyíló bárban martinit szopogatott. Szinte az az érzésem támadt, hogy ha átsétálnék, megpillantanám az asszonyt, ahogy ott ül, féloldalas, ványadt mosolyával. Dalton mamáéhoz hasonlóan hideg, érzelemmentes tekintete hüllőmódra les...

Persze, tudtam, hogy bolondság ilyenekre gondolni. Egyszerre mégis egészen savanyúnak éreztem a számban az italt, és küzdenem kellett a korty lenyelésével. Mindegy, kevésbé vagyok kirívó, ha egy szépen elkészített itókát iszogatok, mint ha szoborként állnék, és az egybegyűlteket skubiznám. Gyerünk, még egy korty!

Ekkor észrevettem, hogy Udo Renburg közeleg felém. Nem kerültem el, hanem bevártam egy aranycsillár alatt.

- Hol vannak a testőrei? – szegeztem neki a kérdést köszönés helyett.

- Mára már hazaengedtük őket. Egyébként, jó estét, detektívnő! – A férfi mellém ért, és ő is elvett egy italt. – Gondolja, hogy korai volt?

- Igen.

- Hiszen ez az este már a felhőtlen szórakozásé és kikapcsolódásé! Ennyi ember között nincs mitől tartanunk.

- Ha Ön mondja...

- Miért ilyen kedvetlen? Dirk nyilván azért adott meghívót, hogy kicsit Ön is jól érezhesse magát velünk, és lássa, hogy nem vagyunk olyan megátalkodott emberek, mint amilyennek tart.

Inkább nem árultam el, hogy semmiféle meghívót nem kaptam Jeffriestől. Maradjon csak meg a tévhitben!

- Talán. – Ennyit válaszoltam, továbbra is feszes szűkszavúsággal. Láttam Renburgon, hogy jóval oldottabb, mint az irodában szokott lenni. Valószínűleg az ital sem az első volt, amelyet most kezdett el kortyolni. Úgyhogy megjegyeztem: – Viszont nem ártana egy kis éberség! Vaughn Hoolock itt lehet. Kérem szépen, vegyék komolyan!

Amikor Renburg továbbra is csak szelíden mosolygott, fáradt vállvonással ráhagytam. Inkább elvegyültem a tömegben, hogy ne mutatkozzak vele együtt. Ha Hoolock már itt van, és megfigyelés alatt tartja az igazgatók egyikét, jobb, ha nem jön rá, hogy én is a közelben tartózkodom.

Odaverődtem egy beszélgető csoport mellé, hogy ne keltsek túl nagy feltűnést magányosan bámészkodó fiatal nőként. Utána ismét elkezdtem a jelenlévőket figyelni. Már-már azon gondolkoztam, hogy átkerülök a túloldalra, hátha onnan jobb rálátásom nyílik az egybegyűltekre...

Amikor kiszúrtam valakit. Háttal állt nekem, elég messzire tőlem, a tömeg egy távolabbi pontján. Annyit viszont így is láttam, hogy egy arányos alkatú, sötéthajú férfi fekete öltönyben. Ránézésre simán lehetett Vaughn Hoolock. Azonban nem a külső adottságai szúrtak szemet, hanem egy gesztusa. Az egyik pincér, aki a karján poharakkal megrakott tálcát egyensúlyozott, udvariasan megkínálta pezsgővel. A férfi pedig feszes kézmozdulattal intett, hogy nem kér italt. Volt valami természetellenes és hűvös a reakcióban, ami odavonzotta a tekintetemet.

Megkerültem egy csevegő párt, és elindultam a pasas felé.

Csakhogy ő is pont ekkor mozdult meg, és elsétált valamerre. Megszaporáztam a lépteimet. Egy idősebb asszonyt még véletlenül majdnem fel is löktem, ahogy próbáltam tempósabban furakodni. Azonban mire a távolság feléig jutottam, már sehol sem láttam az előbb kiszúrt férfit. Eltűnt a tömegben.

Ajjaj. Körbepördültem, de nem sikerült újra megpillantanom.

Egyre erősebbé vált a balsejtelmem, hogy Vaughn Hoolock tényleg itt van. Elképzelhető, hogy ő állt ott. Az ital visszautasítása és a jelenet hangulata legalábbis illene a feltételezésemhez.

Itt azonban elakadtam. Körülöttem örvénylett a kesztyűk, selymek, öltönyök, díszzsebkendők hol sötét, hol halvány tengere, és nem vettem észre újra a gyanús férfit. Talán nem is láttam jól. Csak képzeltem. Lehet, hogy az aggodalom felnagyít lényegtelen apróságokat?

Kénytelen voltam tovább nézelődni. Egy darabig összecsippentett szemmel figyeltem egy sötéthajú, kecskeszakállas férfit, aki a japánokhoz visszatérő Renburg mögött sompolygott az árnyékban. Talán Hoolock az, csak álszakállat ragasztott? Aztán azonban egy idő után előrébb lépett a pasas, és láthattam, hogy nem hasonlít igazán a szökött ügyvédre. Csak a rossz megvilágítási viszonyok között tűnt esélyesnek. Nem ő az.

Utána egy másik hasonló magasságú férfit kezdtem követni.

Ekkor azonban feltűnt valami más. Pontosabban, valakinek a hiánya. Hová lett Jeffries?!

Az előbb még ott beszélgetett két csinos, fiatal hölggyel, most meg a nők már egyedül társalogtak a lépcső korlátjánál. Dirk Jeffriesnek pedig híre-pora sem volt.

Egyből megfeledkeztem a hiábavalóan gyanúsítgatott fekete hajú, átlagos alkatú férfi vendégekről, és már Jeffriest kerestem a tekintetemmel.

Sehol sem láttam.

Jobb híján átvágtam a tömegen, és odaiparkodtam a két csacsogó hölgyeményhez, akiknek az igazgató nem rég még a szépet tette.

- Bocsánat, merre találom Mr Jeffriest? – Próbáltam a lehető legtársalgásibb stílust megütni, és nem hatni túl kétségbeesettnek.

- Felment az emeletre. – A felém forduló nő púderezett arcán túl sok érdeklődés nem jelent meg.

- Az emeletre? – visszhangoztam növekvő feszültséggel.

- Az egyik pincér átadott Dirknek egy üzenetet, hogy valaki négyszemközt akar beszélni vele az első emeleten a New Hampton-i projekt ügyében. Nem hiszem, hogy sokáig tartana, ne aggódjon! Nyugodtan megvárhatja.

- Köszönöm. – Csak ennyit hadartam, és sarkon fordultam.

Még annyit ellenőriztem, hogy Renburg a helyén van-e. Továbbra is szép nyugiban társalgott az egyik italos pultnál.

Majd, miután kapkodva meggyőződtem róla, hogy őt nem fenyegetheti közvetlen veszély, fogtam magam, és Jeffries után eredtem a lépcsőn.

Igyekeztem nem túl nagy feltűnést kelteni, így nem loholtam lóhalálában, de azért szedtem a lábam. Fekete alkalmi szandálom apró, villámgyors koppanásai kísértek.

Amikor végre eltűntem egy kanyarban a vendégek és a személyzet látóteréből, felpörgettem a tempót. Már futva érkeztem az első emeletre.

Jobbra-balra kaptam a fejem. A szobák zárva voltak, a fényes ajtók a keretükbe illeszkedve takarták előlem a mögöttük rejlő helyiségeket. Csend. Bársonyszőnyegek puha tompasága. Ám egyszerre kiszúrtam egy nyitott ajtajú konferenciatermet a keleti folyosó legvégén. És egy fekete öltönyös férfi éppen ebben a pillanatban lépett be rajta.

Vaughn Hoolock!

Most egy szemernyi kétségem sem volt. Bár csak egy villanásnyi időre láttam a hátát, mégis tudtam. Éreztem, hogy ez az ember egészen biztosan Hoolock. És megy, hogy megölje Jeffriest!

Nem volt időm gondolkodni vagy mérlegelni. Teljes erőmből rohanni kezdtem a konferenciaterem felé. Színek csíkjaivá olvadt körülöttem minden, ahogy elképesztő sebességgel futottam. A ruhám uszályrésze sápadt felhőként kavargott a térdem mögött.

Szinte repülve értem a nyitott ajtóhoz.

Ahogy odaértem, a következő jelenet tárult elém: A székekkel körbepakolt asztal mellett két férfi állt. A korábban valószínűleg unottan az ablakon kinézegető Jeffries éppen megfordult, és farkasszemet nézett az előttem nem sokkal megérkező Vaughn Hoolockkal.

Az ügyvéd ijesztően konszolidáltan festett a makulátlan fekete öltönyben, hófehér ingben. Ha a nyakán és a kézfején nem lett volna egy-két kisebb vágás és karcolás, nem is látszott volna rajta semmi nyugtalanító. Talán az árnyék a szokatlanul beesett szeme körül... De aki még nem látta korábban, valószínűleg nem szúrná ki. Olyan kimért eleganciát sugárzott, mint bármelyik meghívott vendég.

Éppen ekkor pattintotta ki a kezében tartott jókora bicskát fémes kattanással.

Felvillant a penge... Ám mielőtt Vaughn Hoolock belevághatta volna a bicskát Jeffriesbe, ahogyan tervezte, én hatalmas lendülettel bevetődtem az ajtón.

És jobb híján egyszerűen közéjük ugrottam, a testemmel védelmezve a sóbálvánnyá vált Jeffriest.

Hoolock még az utolsó utáni pillanatban felfogta, hogy mi történik, és bár már annyi ideje nem volt, hogy a szúrást félbehagyja, jelentősen vissza tudott venni az erejéből, és amennyire bírta, eltérítette. A penge így is végighasította az oldalamat az alsó bordáimnál, vérrel terítve be a mellettünk álló méregdrága porcelánvázát.

A vágástól hátratántorodtam, és Jeffriesnek zuhantam, aki ekkor már szintén próbált hátrálni a kés elől. Ennek az lett a vége, hogy mindketten belegabalyodtunk a mögöttünk lógó, ormótlan brokátfüggöny rojtjaiba. A következő pillanatban pedig a padlón kötöttünk ki a cégigazgatóval, egymás hegyén-hátán.

Vaughn Hoolock gyűlölettől sápadtan állt felettünk, kezében a véres pengével. Mögöttünk már csak a fal és a függöny. Sarokba szorultunk.

- Takarodj az utamból! – vetette oda nekem az ügyvéd, fogcsikorgatva.

- A francba is, álljon már meg gondolkozni! – rivalltam rá. Sikerült lekecmeregnem Jeffriesről, és az oldalamon vért bugyogó sebre préselve az egyik tenyerem, feltérdeltem. – Térjen már észhez!

- Nem tudsz eltántorítani. Annyiszor fogom beleszúrni a kést ebbe a nyomorultba, ahányszor csak bírom! Akár százszor is. Amíg minden erőm el nem fogy.

Jeffries kiadott egy hördülést mögöttem. Én pedig jobb híján megragadtam az igazgató kezét véres ujjaimmal, és megszorítottam, jelezve, hogy egyelőre ne szóljon semmit.

- Félreért! – vetettem oda közben Hoolocknak, a fájdalomtól megbicsakló hangon. – Nem akarom Önt eltántorítani a bosszújától. Már beláttam, hogy lehetetlen. Csak egyetlen egy dolgot hadd mondjak, mielőtt elköveti a legnagyobb ostobaságot, amit ember elkövethet!

Remegősen talpra kászálódtam, de csak azért, hogy teljes testtel eltakarjam a függöny romjaiba gabalyodott Jeffriest. Kimondtam:

- Nem Dirk Jeffries a gyilkos!

Egy pillanatra dermedt csönd állt be, aztán Hoolock sötét szeme összeszűkült:

- Hazudsz – sziszegte. – Tudom, hogy ő volt.

- Mégis, honnan tudná?

- Marta mondta, pár nappal a halála előtt.

- Mit mondott?! – A kérdésem olyan erővel csattant, amennyit csak össze bírtam szedni. – Gondolja végig! Egészen biztos, hogy félreértésről van szó. Gondolkozzon!

- Azt mondta, hogy a két cégigazgató mintha követné. Mégis, Udo Renburg miatt nem kell aggódni. – Hoolock próbált koncentrálni az emlékre, de az arcát eltorzító hideg utálat nem tette egyszerűvé. Akadoztak a szavai. – Hogy Renburg valószínűleg nem szándékosan követi, vagy ha mégis, akkor sem akar semmi rosszat. Marta az egész életét mások titkainak a kiolvasásával töltötte. És... és azt mondta, hogy Renburg szerinte becsületes, ettől a Jeffriestől viszont tart. Látja rajta, hogy figyeli. Éreztem a hangsúlyán... Igen. Tudom. Tudom, hogy ő tette...

- Nem, nem, várjon! – szakítottam félbe vad elszántsággal. – Mr Jeffries csak azért nézte Miss Sorbetet kocsányon lógó szemmel, mert arra gondolt, hogy ha bemenne a showjába egy renburgos ciki-sztorival, összehozhatna egy éjszakát a műsorvezetővel is. Valóban volt hátsó szándéka, de nem olyasmi, mint amire Ön gondol! Csak ágyba akarta vinni Miss Sorbetet. Könyörgöm, beszéljen! Mondja el az igazat!

Utolsó két mondatomat már az éppen térdre kászálódó cégigazgatónak címeztem, a hátam mögé.

- Igen, igen – nyögte Jeffries nagy nehezen szóhoz jutva, egyik kezére támaszkodva felültében, másikkal pedig a szívét masszírozva. – Uramisten, nem gondoltam, hogy ekkora cirkusz lesz belőle! Csak egy jó kettyintést akartam összehozni. És nem is volt olyan rossz az a kis tévés színésznőcske... Igen, kifejezetten jókat hallottam róla az egyik haveromtól. Neki tavaly összejött...

- Oké, ennyi elég lesz – szóltam közbe gyorsan. Visszafordultam Hoolockhoz. – Látja? Ez a Jeffries tényleg visszataszító, és egy élvhajhász alak, de nem gyilkos! Miss Sorbetnek azért nem tetszett a figyelme, mert a fickó undorítóan gusztálgatta! Nem úgy tartott tőle, mint ahogyan egy gyilkostól. Csak, mint ahogyan bármelyik nő fanyalogna rajta, ha egy ilyen tokás, öregedő, túlkompenzáltan hőzöngő pasas így méricskélné! Kivéve, persze, azt a pár haszonlesőt, aki együtt koktélozik vele a tengerparton, vagy hozzámegy a pénzéért... Érti már?

- Nem hiszek neked! – Hoolock kezében megfeszült a penge. – Marta egyáltalán nem erről beszélt. Tényleg tartott tőle.

- Emlékezzen vissza, hogyan is történt! Hogy pontosan mi hangzott el. Gondoljon vissza Miss Sorbet szavaira!

Az ügyvéd ívelt szemöldöke fájdalmasan megrándult az emlék hatására, ahogy maga elé idézte az azóta már halott nővel folytatott párbeszédet. A válasza késleltetve érkezett, de még mindig zord határozottsággal:

- Nem tévedek. Tudom. Marta pontosan azt mondta, hogy tart tőle.

- De hát, én is ezt mondanám, ha egy ilyen ember koslatna utánam! Egy ilyen ordenáré viselkedésű, sörhasú...

- Ennyire azért nem muszáj ragozni – szólt közbe Jeffries a háttérből, én viszont válaszul toppantottam egyet a díszszandálom sarkával, hogy hallgasson el.

Újból rákezdtem, továbbra is Hoolockhoz beszélve:

- Nézzen rá erre az alakra! És most gondolja végig a gyilkosság elkövetését! Mi is történt pontosan? Az, hogy valaki lehallgatta az Önök közös tervét. Utána ez a személy felmászott a tűzlétrán, majd egy kis kötéllétrán, amelyet Önök ketten előkészítettek Miss Sorbet menekülési útvonalaként. Macskaügyességgel bekúszott az erkélyre, és beosont a lakásba, mialatt Miss Sorbet elrendezte a helyszínt. Képes volt úgy elrejtőzni, és várni, hogy Miss Sorbet egyáltalán ne vegye észre. Várt, várt, hideg türelemmel. Amikor pedig egyszer Miss Sorbet figyelme elkalandozott, és nem ügyelt a szoborra, a támadó csak ebben a tökéletes pillanatban lépett elő, hangtalanul. Majd a szobrot felkapva, lesújtott. Most komolyan, el tudja képzelni mindezt Mr Jeffriesről?

Hoolock véreres, fáradt szemében végre valamiféle racionális mérlegelés fénye csillant meg.

- Lehet, hogy nem személyesen hajtotta végre, hanem felbérelt valakit – vetette fel.

Ekkor viszont már érzékeltem, hogy kezd elbizonytalanodni. Reménykedve folytattam:

- Nem, nem lehet. Dalton mama cinkosa nem bízná holmi bérgyilkosokra a legfontosabb lépését. Ráadásul, igen magas intelligencia kellett a bűntény megtervezéséhez és elrendezéséhez. Mr Jeffriesnek még a saját munkája elvégzéséhez sincs elég esze. A börtönbe rohangált tanácsokért a lesittelt kolléganőjéhez. Beszűkült általánosítások és sztereotípiák mentén kommunikál, ami egyértelművé teszi, hogy képtelen absztrakt, bonyolult gondolkodásra... Nem tudott volna ilyesmit kitalálni. Érti?! Érti már?

Vaughn Hoolock hátrált egy lépést.

- Lehetséges ez? – nyögte, késmentes kezét a homlokára tapasztva.

- Igen. – Utána léptem, hogy továbbra is közvetlen közelről beszélhessek hozzá. – Hibázott. Nem az igazi gyilkost támadta meg.

- Akkor... akkor viszont ki? Ki tette? Renburg?

- Nézze! Adnia kell nekem még egy-két napot, amíg bizonyítékot szerzek. Nem hibázhat még egyszer ekkorát! El kell tűnnie a képből.

Hoolock úgy préselte a tenyerét a halántékára, mintha attól tartana, hogy ha elengedi, szétrobban a feje. Maga elé mormolta:

- De... de biztos voltam benne. Hiszek Martának. Még most is hiszek. Nem tévedett volna...

- Nem is ő tévedett, hanem Ön! Túlságosan kiszínezte a beszélgetést a képzeletében. Miss Sorbet nem félelemmel beszélt Mr Jeffriesről, hanem undorral.

- Tudom, hogy nem. Magamnak is jobban hiszek, mint neked. Láttam rajta... Tudom, hogy hogyan mondta.

- Igazán? Nem lehet, hogy csak Ön nem bírta megkülönböztetni a kettőt, mert akkor is bepiált? A képzeletében is átalakulhatott kicsit a jelenet, ahogy bosszúvágytól félőrülten hányta-vetette magában az emlékeit egy zárka mélyén. Ahol ráadásul a jó-ég-tudja-milyen gyógyszerekkel tömték az elvonási tünetek miatt. Csak gondolja végig!

Beállt egy kis csönd. Közben Jeffries talpra kecmergett, és a zakóját porolta mögöttem. Végül Hoolock fokról fokra leeresztette a bicskát szorító kezét.

- Lehet, hogy tévedtem – ismerte el halkan. – Elég sokat ittam. Pedig Marta rám szólt, hogy koncentráljak, mert fontos lehet. Addigra azonban már legalább fél üveg whisky elfogyott...

- Sajnálom. – Csak ennyit mondtam erre, és utána újra némán álltunk egymással szemben. Hoolock szemében már nem izzó gyűlölet volt, csupán valami fekete, néma fájdalom.

- Hívni kellene a rendőrséget – jegyezte meg a háttérben Jeffries, de egyikünk sem reagált rá.

- El kell tűnnie innen – mondtam végül Hoolocknak –, mielőtt valaki felfedezi, mi történt.

- Nem ülhetek tétlenül egy rejtekhelyen!

- Pedig kénytelen lesz. Ön egy körözött, közveszélyes bűnözőként van jelenleg nyilvántartva. Nem tehet semmit a nyomozásért, csak rontana a helyzeten, ha nem kívánt figyelmet vonzana felénk. Bízzon bennem! Nem fogom hagyni, hogy a tettes megússza.

Az ügyvéd vett egy érdes, nehéz lélegzetet, majd összepattintotta a bicskát, és a véres penge eltűnt.

- Rendben – válaszolta tompa kimerültséggel, mintha minden ereje elillant volna. Mintha a hajmeresztő szökésének és a nyilván nem sokkal szívderítőbb bujkálásának minden súlya egyszerre szakadt volna rá.

- Most pedig, könyörgöm, siessen! Rejtőzzön el pár napra biztos helyen! – És még egyszer elismételtem: - Bízzon bennem!

Hoolock végre távolodott egy-két lépést a kijárat felé. Búcsúzóul még annyit mondott:

- Nagyon vérzel. Lásd el gyorsan a sebet! – Majd kihátrált az ajtón, és eltűnt a bársonyszőnyegekkel leterített folyosón.

Lenéztem. Az oldalamon valóban bő patakban csorgott le a vörös vér. Már a csúnyán felhasított ruha szoknyarészét és a nejlonharisnyámat is átáztatta, egészen a combomtól a bokámig.

- A francba! – pihegtem, és megpróbáltam a stólámmal felitatni a vért.

Jeffries közben kezdett magához térni a sokkból.

- Gyere csak ide, kislány! Hadd öleljelek meg! – tárta ki felém a karját.

Nem törődtem vele. Jeffries megkönnyebbült kacagással intett felém biztatásképpen:

- Jaj, ugyan már! Ne kezdd megint ezt a prűd stílust! Még sosem mentették meg az életem, te vagy az első. Bár az a szövegelés, amit levágtál, nem volt éppen hízelgő...

Bágyadtan elmosolyodtam, és tettem felé egy bizonytalan lépést. Annyit engedtem, hogy picit átkaroljon, utána arrébb is húzódtam.

- Ne vérezzük össze még jobban a zakóját! – javasoltam egy fintorral.

Jeffries bazsalyogva megjegyezte:

- Hm, ha tudtam volna, hogy ilyen csinos szuperhősök is vannak, talán gyakrabban jártam volna moziba...

- Poénkodás helyett tudna inkább segíteni?

A férfi összekapta magát, és komolyabb képpel végigmérte vérző oldalamat:

- Jól van, jól van. Hívom a 911-et.

- Nem, várjon! Mást kell tennünk. Adnunk kell egy kis egérutat Mr Hoolocknak, és egyébként is, el kell kerülnünk, hogy bárki meglásson minket. Különösen az igazgatótársa...

- Udo? De hát, miért? – Jeffries sertésszerű arcán töprengő ránc jelent meg, majd egyszerre értőn felrivallt: - Várj csak! Hiszen a múltkor azt mondtad, hogy az általad keresett gyilkos kettőnk közül kerül ki. Vagy én, vagy Udo. Márpedig én biztos, hogy nem vagyok az. Ezek szerint még mindig így hiszed? Udo lenne a gyilkos?

- Csak menjünk! – nyögtem felelet helyett, és kinyújtottam az egyik véres kezem Jeffries felé. – Megengedné, hogy Önre támaszkodjak?

- Ja, igen, persze. – Némi fáziskéséssel úgy helyezkedett, hogy belé tudjak karolni. – De... hová akarsz menni? Nem lenne célszerűbb, ha leülnél pihenni, amíg kiérnek a mentősök?

- El kell tűnnöm. Senki nem tudhatja meg, hogy mi történt. – A férfira nehézkedve elindultam az ajtó felé. – Tudna segíteni? Csak annyi kellene, hogy lekísér a kocsijához, elvisz egy kórházba, utána visszajön, és előad itt egy fedősztorit a vér eredetéről. Meg tudna ennyit tenni a kedvemért?

- Persze, kislány. Gyere!

Gondoltam, hogy az a kilátás, hogy hazudoznia kell, nem fogja Jeffriest elriasztani. Egyből kísért is a folyosó felé.

Egy ideig meg kellett lapulnunk az ajtó mögött, amíg egy üres hálószobát kereső párocska kószált a folyosón, utána viszont ki tudtunk lopakodni. A selyemstólámat egy csomóba gyűrve szorítottam a sebre, hogy ne hagyjak túl sok vérnyomot a drága szőnyegeken, mialatt Jeffries átkarolva húzott a hátsó lépcső felé.

Egyszerre be kellett csusszannunk egy kiállított cégismertető óriástábla árnyékába. Ugyanis a lépcsőn egy férfi igyekezett felfelé. Udo Renburg!

A kopaszodó, szemüveges cégigazgató a telefonját nyomkodta, ahogy felénk közelgett. Jeffries betuszkolt a háta mögé, én pedig összehúzódtam, amennyire bírtam. Most kivételesen jól jött a hatalmas, széles zakó, mert takarásba kerültem. Jeffries pedig előlépett.

- Udo!

Renburg megtorpant, és felnézett az üzenetírásból.

- Dirk, te meg hogy’ nézel ki?

- Figyelj, nem tudod, hol tartják a festékoldószert? – Jeffries végigintett véres ingén. – Éppen fűztem egy bögyös kis pincérnőt, már sikerült beterelnem az egyik üres terembe... Amikor anarchista huligánok bedobtak egy festékes izét a nyitott ablakon. Úgy nézett ki, mint az a fémdoboz, amiből a graffitit fújják. A pincérnő, persze, elszaladt ijedtében, én meg, ahogy közelebb léptem, hogy megnézzem, mi az, kipukkant a vacak. És beterített piros festékkel.

- Szóljak a szervezőknek?

- Hagyd csak! Van épp elég tennivalójuk a vendégek körül. Küldj inkább pár takarítót egy nagy üveg oldószerrel! A keleti oldali konferenciateremről van szó. Én meg megmosakszom kicsit.

- Boldogulsz? – Renburg kérdése részvéttel csendült. – Valószínűleg tönkretették az inged.

- Hát, van más választásom? Ezek az átkozott suhancok! Ahelyett, hogy maguk is pénzt keresnének, irigyek a gazdagok rendezvényeire. Mindig is mondtam, hogy ez a baj a mai fiatalokkal. Mindnek nagy a szája, de a kemény munkához nincs szorgalmuk... Arról nem is beszélve, hogy az ostoba takarítók miért pont ilyenkor szellőztetnek nyitott ablakkal? Ki látott már ilyen hozzá nem értő, felelőtlen kontárokat! Biztos valami bevándorló söpredék nulla iskolával...

- Nekem most el kell intéznem egy sürgős telefonhívást a folyóparti projekt ügyében – szakította félbe Renburg az egyre erősödő hőzöngést. – Legfeljebb húsz perc. Utána tudok segíteni.

- Ugyan! Az üzlet fontosabb, ne is törődj ezzel! Majd a takarítók megoldják, végül is, ez a dolguk. Egyszer az életben csináljanak is valamit...

- Rendben. Azért szólj, ha tudok segíteni! – Renburg elsietett mellettünk a lépcsőn, a füléhez nyomva a telefonját. Vissza sem nézett, úgyhogy nyilván nem vett észre.

- Huh, szuper! – Fújtam egyet, amikor végre eltűnt. – Nagy volt!

Megütögettem Jeffries kitömött vállát, majd ismét belekaroltam, hogy a fájdalom ellenére biztos léptekkel tudjak lesietni a fokokon a mélygarázs felé.

Most már megszakítás nélkül jutottunk el a lehűlt, rosszul megvilágított betoncsarnokba.

A kocsik sűrű sorokban álltak, szabályos rendben. Elkerültük a garázsra felügyelő egyenruhás fickót, és a járművek takarásában odaosontunk Jeffries fényes ezüst kocsijához.

- Mielőtt a csöpögő vérrel tönkretennéd a kárpitozást, leterítek valamit az anyósülésre – dörmögte a férfi, kivételesen visszafogott hangerővel, a feltűnés elkerülése végett.

Kinyitotta az autót, kerített egy pokrócot a csomagtartóból, és rádobta az ülésre.

- Na, beszállsz?

- Esetleg, be tudnánk kötni a sebet indulás előtt? – Vetettem egy pillantást az elsősegélydobozra.

- Nem elég, ha a kórházban ellátják?

- Jó lenne most, legalább egy gyors kötés.

Jeffries erre vonakodva ugyan, de előszedte a kötszert. Aztán viszont egyből felcsillant a szeme, amikor leesett neki, mivel jár a seb ellátása.

Egy sóhajtással hátat fordítottam, és hagytam, hogy lehúzza a ruhám cipzárját derékig. Utána kénytelen-kelletlen meglazítottam magamon az estélyi felsőrészét, de a ruhával és a karommal valamennyire takarva felsőtestemet.

Sokat megadtam volna érte, ha nem kell látnom Jeffries mustráló tekintetét, de így előnyösebb volt a seb kezeléséhez.

- Haladjunk! – szóltam rá.

- Jól van, nyugi.

Nyomott egy-két gézlapot a csúnyán vérző vágásra, majd jobb híján körbekötötte a sebet a dobozban talált kötszerrel, a bordakosaramat bekerítve. Miután két-három sávban áttekerte, megállítottam:

- Köszönöm, elég lesz. Most már mehetünk.

A férfi rögzítette a hevenyészett kötést. Én pedig, amilyen gyorsan csak tudtam, visszarángattam magamra a ruhát. Jeffries egy beletörődő grimaszt vágva felhúzta a cipzáromat. Utána egy fájdalmas szisszenéssel beültem a leterített ülésre.

Jeffries is csatlakozott hozzám, helyet foglalva a sofőrülésen. Ráadta a gyújtást.

- Nos, melyik kórházba menjünk? – érdeklődött közben. – A régi közelebb van, az új viszont állítólag színvonalasabb.

Odatettem a térdemre a retikülömet, és egy pattintással kinyitottam a csatját.

- Felejtse el a kórházakat! – közöltem, már egészen másképp. – Én ugyanis nem vagyok Vaughn Hoolock.

Jeffries a kocsi elindítása helyett megütközve kapta rám a pillantását, elváltozott hangom hallatán:

- Miről beszélsz?

- Arról, hogy korántsem dőltem be a látszatnak. Tudom jól, ki ölte meg Miss Sorbetet. – Ezzel elővettem a Glasbytől kapott pisztolyt a retikülömből, majd rászegeztem Dirk Jeffriesre. – És ez az ember pontosan Ön!

- Mi?! – horkant fel. – Te megőrültél?

- Nem, a legkevésbé sem. Marta Sorbet jól mondta Mr Hoolocknak. És Mr Hoolock is tökéletesen értelmezte a szerelme hangsúlyát. Természetesen igazuk volt. Ön a létező legrosszabb szándékkal követte a nőt, és egy ördögien ravasz, hidegvérű gyilkos!

Vállba böktem Jeffriest a pisztoly csövével.

- Most pedig a következőt fogjuk csinálni – vágtam ki. – Elvisz Dalton mama jelenleg is működő kettesszámú laboratóriumához. Azonnal indulunk. Adjon gázt, vagy itt helyben lelövöm!

Nyomatékképpen egy halk kattanással kibiztosítottam a fegyvert.

34. fejezet: Úton

- De... de hát... – Jeffries először csak elképedve tátogott, aztán összekapta magát, és szokásos nagyhangúságával felelt: - Mi ütött beléd? Hiszen az előbb vezetted le, hogy nem lehetséges! Nem lehetek semmiféle gyilkos... Szép logikusan elmagyaráztad annak az eszelős ügyvédnek. Most akkor mégis mit bolondozol itt a pisztollyal?

Féloldalra billentettem a fejem:

- Hazudtam. Úgy tűnik, az ilyesmi nem csak Önnek szokása. – Nem állt szándékomban azonban tartósan a kicsinyes élcelődés szintjére süllyedni ilyen kiélezett helyzetben, ezért inkább maradtam a tényeknél: - Nem volt akkora fizikai teljesítmény felkúszni a sötétben az erkélyig és bejutni a Hoolock-lakásba. Marta Sorbet sem volt éppen egy kiköpött akrobata, és az ügyvéd maga mesélte egy régebbi kihallgatásakor, hogy Miss Sorbet könnyedén le tudott volna jutni a létrákon, még el is próbálták. Ha Miss Sorbetnek a várakozások szerint ilyen lazán ment volna a lemászás, ráadásul tűsarkú cipőben, felvágott karral, Ön is képes lehetett rá minden további nélkül. Felaraszolt, megölte a nőt, majd távozott. Nem nagy kunszt. Nem kellett hozzá tornászi képességekkel rendelkezni.

A férfi vetett egy gyors pillantást a kezemben sötétlő pisztolyra.

- És, amit a személyiségemről mondtál? – próbálkozott aztán tovább. – Az is kizár, nem?

- Elvileg kizárhatná. A gyakorlatban azonban Ön nem csak az az élvhajhász, primitív, nagyarcú alak, akinek mutatni szereti magát. Ez amolyan hobbi-látszat, mert megteheti. Valójában azonban maszkként használja az eltúlzott általánosításokat, az összevissza puffogtatott hazugságokat és az ordenáré gúnyt. Tökéletesen tisztában van a szavaival. És, persze, azzal, hogy milyen kiválóan alkalmasak a figyelem elterelésére.

A szokásos hőzöngés bugyborékolt elő válaszként Jeffriesből:

- Úgy mórikálod itt magad, mintha egy hozzád hasonló falusi lányka bármit is konyítana lélektanhoz meg emberismerethez! De tudom én, hogy csak erőlködsz! Valami önsegítő könyvben olvastad ezt a badarságot a maszkként viselt személyiségjegyekről, ugye? Attól tartok, melléfogtál. Még egy csirke nyakát sem vágtam el, soha életemben. Egészen biztosan nem lett volna gyomrom halálra késelni a tévés nőcskét.

Olyan könnyedén, olyan rutinosan helyezte el a Marta Sorbet meggyilkolási módjával kapcsolatos tévesztést ismét, hogy megállt bennem az ütő. Még magam is kételkedni kezdtem az elméletben. Lehet, hogy Jeffries tényleg nem tudja, mi történt, és tök ártatlan? Csak előítéletből gyanúsítom? Talán tényleg azért érzem, hogy felé vezetnek a szálak, mert nem szimpatikus a stílusa? Lehet, hogy hatalmasat tévedtem? Hogy rosszul raktam össze a kirakós darabkáit?

Azonban egyszerre szinte a karomon éreztem Mrs Blackhawk eres, megsárgult kezét, ahogy megütögeti, és annyit mond:

„Bízz magadban! Te vagy a legjobb nyomozó, akit csak ismerek.”

Persze, rajtam kívül egyetlen másik nyomozót sem ismer az öregasszony, de akkor is... Hitt bennem, amikor ezzel bátorított. Lehet, hogy nem gondolta volna, mennyit jelentett, de a feszült helyzetben jól esett magam elé idézni a mondatait.

Felderengett előttem Bill is, ahogyan a srác biztat egy kétkedő pillanatomban:

„Nem tudom, miről van szó, de egy dologban biztos vagyok. Hogy Ön nem tévedett!”

Egyébként is, nincs más választásom. Végül is, sosem lehet száz százalékos biztonságra menni. A korábbi gyilkossági ügyeim során sem bővelkedtem kényelmes bizonyítékokban. Mrs Blackhawk és Bill pedig nem csak azért hisz bennem, mert kedvelnek, hanem mert láttak már munka közben, és tudják, hogy nem személyes elfogultságra alapozom a nyomozói következtetéseimet.

Nyugalom. Ha már mindent feltettem erre a lapra, nem visszakozhatok.

Felszegtem a fejem, és újból vállba böktem Jeffriest a pisztollyal.

- Induljunk! Most. – A hangomba határozottságot kényszerítettem. – És, ha már mindenáron akar valami személyiségrajz-szerű fejtegetést, akkor ezt kapja ki! Elmondom, mit gondolok az Ön fő trükkjének. Azt, hogy a legtöbb ember hajlamos úgy hinni, hogy manipulálni csak kedvességgel és finom célzásokkal lehet. Aki nyersen és pofátlanul kommunikál, az bizonyára egyszerű és spontán, még ha hazudik is. Csakhogy ez egyáltalán nem igaz! Ön egy élő példa rá, hogy prosztósággal legalább annyira lehet leplezni a taktikázást, mint bájolgással. Profi. Igen. Ez a figyelem állandó elterelése arról, hogy egy zseniális cselszövő és intelligens gyilkos! Emellett Ethel Dalton emberkísérleteinek egyik fő támogatója, a néhai Hilda Nolette-tel egyetemben.

És ekkor, ahogy kimondtam az utolsó mondatomat, végre megláttam Jeffries szemében! Csak egy villanás volt. Egy számító, mérlegelő felcsillanás, mint amikor jéghideg ásvány élén fut végig a fénysugár. Egyetlen másodperc volt, de egyből megéreztem, hogy nem tévedtem. Jeffries pontosan az az ember, akinek gondolom. És most kezd rádöbbenni, hogy mindent tudok.

- Nem fogok elindulni, mert fogalmam sincs, hová kellene mennem – hárított még mindig. – Mondj egy címet, és beírjuk a telefonom térképes alkalmazásába! Csak ne hadonássz azzal a pisztollyal, mint egy hisztérika!

- Nézze! Ha nem hajlandó elindulni, meglövöm. Az egyik könyöke jó lesz? Majd kezelem a kéziféket Ön helyett, azon ne múljon! Van róla fogalma, milyen roncsolást okozhat egy lövés? Egy ismerősömet lábon lőtték sok-sok évvel ezelőtt, és máig csak botra támaszkodva tud járni. Ön is ki akarja próbálni a felgyógyulási esélyeit? Ja, és nem tudok címet mondani, mert nem én dolgozom együtt Ethel Dalton laboratóriumaival már több évtizede! Na, indulunk végre?

- Több évtizede? – játszotta tovább Jeffries az értetlenkedést. – Mégis, miről beszélsz?

- Arról, hogy Önök ketten Hilda Nolette-tel természetesen nem Mr Renburg kifúrásán ügyködtek, hanem egészen más suskust bonyolítottak a cégnél. Az a sok sugdolózás, esti bennmaradás... Úgy sejtem, hogy alapanyagokat szállítottak Ethel Dalton laborépítéseihez. Egy kivitelező cégnél nyilván megoldható, hogy a különböző projektekről le-lecsippentsenek anyagokat és eszközöket, és feltűnésmentesen felhasználják a titkos laborbővítéseknél. Így sehol nem maradt nyoma az illegális földalatti létesítmények kiépítésének. Nem került sor gyanús önálló anyagrendelésekre, beruházásokra, semmire. Az Önök nagyszabású építési projektjei között elsuvadt a plusz forgalom.

- Ugyan honnan szeded ezt a képtelen teóriát? – hüledezett a férfi. – Miért ne lehetne igaz, hogy Udótól akartuk átvenni a céget? Hiszen erre készültünk Hildával...

- Miért kellene egy igazgatótárs kifúrásán éveken át susmusolni? Ugyan már! Nem egy kelepce kiterveléséről van szó, hanem egy tartós, hosszú távú ténykedésről. Egyébként meg, mindig is furcsállottam, hogy hogyan sikerült Dalton mamáéknak titokban egy bonyolult létesítményt összeütniük a föld alatt. Közülük senki sem jártas építőipari kérdésekben. Itt voltak viszont Önök, a néhai Mrs Nolette-tel. Talán a kezdetektől fogva segítettek anyagokat és erőforrást szerezni. Így már érthetőbb.

Jeffries folytatta a tagadást:

- Velem kapcsolatban biztos, hogy tévedsz, de azt is kétlem, hogy Hildáról bármi ilyesmit megtudhattál volna. Össze vagy zavarodva. Egyáltalán, ki az a Dalton mama?

- Ethel Dalton, de ezt nyilván kitalálta. Ne akadékoskodjon már!

- És ki a fene az az Ethel Dalton?

Fáradtan megráztam a fejem:

- Ugyan, hagyja már abba!

Amikor Jeffries csak jól megjátszott üres tekintettel bámult, újra én szólaltam meg:

- Jól van, akkor öntsünk tiszta vizet a pohárba! Biztos vagyok benne, hogy Mrs Nolette már a börtön előttről ismeri Dalton mamát.

- Szóval, ez a Dalton mama egy börtönviselt személy?

- Mrs Nolette utolsó cellatársa, mint mindketten jól tudjuk.

- Akit szerinted Hilda korábbról is ismert?

- Igen, pontosan.

- Hogyan lehetnél ebben biztos?

- Onnan, hogy olvastam egy irományt, amelyet az elhunyt Mrs Nolette írt a cellatársáról. – A szöveg keletkezéséről nem akartam az igazat elárulni, hogy ne kelljen lelepleznem a Doktor Yamin által íratott fogalmazást. Ezért hozzátoldottam egy hazugságot: - Írt egy levelet a férjének a börtönből, és a férj megmutatta a kérdezősködésemre. Mrs Nolette megemlítette az írásában Dalton mamát és a nézeteit. Egy helyen így fogalmazott: „Kristálytiszta, egyszerű logika, ami válasz lehet bolygónk számtalan problémájára. Már legelőször is ez tetszett meg, amikor lépésről lépésre követtem gondolatmenetét a kérdés mélyére, mintha egy térkép vezetne el a végső igazsághoz – és még most is ez tölt el a leginkább ámulattal.”

Nagyjából sikerült szó szerint előadnom a fogalmazás kérdéses részletét, ugyanis már annyiszor kénytelen voltam átolvasni, hogy kitörölhetetlenül beleégett az agyamba.

- Mi az ördög ez? – kérdezett rá karcosan Jeffries, amint elhallgattam az idézet végén.

- Hilda Nolette Dalton mamáról ír. Arról, hogy milyen hatást gyakorolt rá.

- Hiszen megmondtam neked én is, hogy a holdkóros cellatársa bepalizta szerencsétlen Hildát! Ez is csak azt bizonyítja, hogy telebeszélte a fejét a dutyiban a sületlenségeivel...

- Nem. Ez azt bizonyítja, hogy Mrs Nolette régebbről ismerte Ethel Daltont! – Újra ugyanazt idéztem, már emeltebb hangon: - „Lépésről lépésre követtem gondolatmenetét a kérdés mélyére, mintha egy térkép vezetne el a végső igazsághoz...” A racionális, sótlan Mrs Nolette ugyan miért használna ilyen színes költői képeket?! Hát, nem! Ez nem egy kellemes kis lírai hasonlat térképekről meg mélységről, hanem egy valódi, megtörtént élmény felidézése. Dalton mama annak idején tényleg számokból szőtt térképet a földalatti laborját meglátogató külsősöknek. Akiknek a számsorokat követve kellett a mélybe ereszkedniük, és az útmutatások alapján eljutniuk a sötétben rejtőző célhoz! Hilda Nolette egy átélt esetről írt! Anno megtette az utat. Csak azért nem fogalmazott direktebben, mert nem akarta, hogy az olvasója bebizonyíthassa, hogy a valós múltról beszél. Amikor azonban kiírta magából az Ethel Daltonnal kapcsolatos legbelső gondolatait, kikívánkozott belőle burkolt formában ez a részlet is.

- Ugyan már! – Jeffries felhorkant. – Egyetlen képletes levélkére alapozol egy ilyen vádaskodó, elrugaszkodott elméletet?

- Igen. És, persze, közvetve még sok minden másra is. Ha viszont nem indulunk el most azonnal, nem árulok el többet arról, amit kiderítettem.

A férfi képén megjelent egy töprengő ránc, jelezve, hogy csöndben agyal.

- Annyit tudok felajánlani, hogy elviszlek egy nyugodtabb helyre, ahol nem mászkálnak a garázst őrző biztonsági szakemberek – mondta végül. – A lakott területeken kívülre, a város határába. Nem tudok azonban semmiféle laborról.

- Menjünk! – hagytam rá.

Igazából majdnem biztos voltam benne, hogy magától is a labor felé fog elindulni, ezért az irányzéktól nem féltem. Ráadásul, amíg nem deríti ki, hogy pontosan mennyit tudok, segítséget sem fog kérni a biztonságiaktól.

Sajnos, azt nyilván sejti, hogy ha rendes bizonyítékaim lennének, nem kezdtem volna magánakcióba. Mindegy, akkor sem mer majd kockáztatni. Nem fogja jelezni a személyzetnek, hogy éppen pisztollyal fenyegetem, nehogy az elméleteimmel egyetemben a rendőrség előtt kössünk ki. Azt ő sem akarná. Még ha ki is tudná magyarázni magát, a vizsgálódás rengeteg kellemetlenséget okozna.

Végre elindította a kocsit, és a kijárat felé gördültünk.

Már sötét volt kint, csak a fényreklámok és a lámpák színes foltjai táncoltak a feketeségben, ahogy kihajtottunk az utcára.

- Most akkor elmondod végre, pontosan mi a teóriád? – kérdezett újra Jeffries. Hangsúlyán érződött a lekicsinylés, mintha egy olyan ketyóshoz beszélne, aki különböző összeesküvés-elméletekkel szórakoztatja.

- Továbbra is ugyanaz, mint amit eddig is ismertettem – válaszoltam, a pisztolyt lepihentetve az egyik térdemre, de tekintetem a férfin tartva. – Mrs Nolette ezer éve tudott Dalton mama emberkísérleteiről, és az egyik fő támogatója volt. Valóban lenyűgözte az egész, de nem a börtönben kezdődött. Jóval régebben. Ez az Európába utazás is...

- Milyen Európába utazás?

- Hilda Nolette már a börtön előtt azt állította a férjének, hogy örökre le akar lépni Európába. Csak egy fedőszöveg volt. Mrs Nolette fóbiásan rettegett a repüléstől, és valójában aligha vállalkozott volna ilyen hosszú repülőútra. Mire jó hát az európás hazugság? Engem kicsit emlékeztetett arra, ahogyan annak idején Dalton mama a saját halálát eljátszva mindent maga mögött hagyott. A családot, a vagyon élvezetét, a külvilágot. Ugyanígy tett nem olyan régen a vén szerelme is. A végleg-Európába-költözős szöveg is hasonló. Mintha annyi lenne a célja Mrs Nolette-nek, hogy elnyelje a föld, és többé senki ne keresse. Ez volt a terve a börtön előtt és után is. Le akart menni a föld alá a laborba, ahogyan annak idején a drágalátos példaképe.

- Ugyan miért tett volna így?

- Mert alá akarta vetni magát Dalton mama kísérleteinek.

Jeffries eddig a forgalmon tartotta a tekintetét, de most rám is irányított belőle:

- Egyre hajmeresztőbb képtelenségeket hordasz össze. Miért vágyott volna ilyesmire Hilda?

- Nem csak vágyott. Szerintem, hozzá is kezdett. Műtétet nyilván nem hajtottak rajta végre, mert annak nyoma maradt volna, és a börtönorvosok vagy a kórboncnokok észrevették volna, de gyógyszeresen elkezdhették kezelni, talán még a börtönben. Szerintem, a fodrásza csempészte be neki éveken át Dalton mama különböző készítményeit, és Mrs Nolette beszedte, például felkészítve a szervezetét a lézeres agyműtétre.

- Nem létezik, hogy bármiféle bizonyítékot szereztél volna erre...

- Azt nem. De ne mondja nekem, hogy véletlen, hogy Mrs Nolette agyvérzést szenvedett! Dalton mama személyében pedig képbe került egy kutató tudós... Aki pont agyakkal kísérletezik! Ez azért puszta egybeesésnek elég durva lenne.

- És szerinted mégis mitől kapott agyvérzést?

- Dalton mama illegális gyógyszereitől! Meglehet, hogy Mrs Nolette őszintén hitt a kísérletek sikerében, én azonban semmi mást nem látok, csak áldozatok végtelen listáját. Dalton mama kísérletei soha nem működtek. És gyanítom, hogy azok a gyógyszerek, amelyeket a hívének becsempésztetett a börtönbe a fodrásszal, szintén veszélyes kotyvalékok voltak, és akaratlanul ugyan, de mérgezte velük a nőt. Nyilván elsősorban a központi idegrendszerre voltak erős hatással, így könnyen okozhattak agykárosodást. Szóval, szerintem ezért kapta az egyébként egészséges, középkorú nő a súlyos agyvérzést!

Jeffries megint vetett rám egy fürkész pillantást, de ezúttal nem szólalt meg. Úgyhogy én beszéltem tovább:

- Nem gondolom, hogy Mrs Nolette valaha is rájött az összefüggésre. Töretlenül hitt Dalton mamában és a kísérleteiben. Ha voltak is kétségei, azokat Dalton mama eloszlatta később, amikor cellatársak lettek. Sőt, így, hogy még károsodott is Mrs Nolette agya egy „betegség” következtében, még könnyebb lehetett belebeszélni, hogy vágyjon a folyton kudarcba fulladó kísérletek beteljesítésére. Úgy vélem, alig várta a szabadulása után, hogy elvégezze a földfelszínen a Dalton mama által rábízott feladatokat, és utána mehessen a megmaradt laborba. A legnagyobb megtiszteltetésnek tekintette volna, ha ő lehet az első sikeres kísérlet alanya és ezzel együtt a legelső tökéletes emberi agy birtokosa. Így volt, nem?

Jeffries konokul hárított:

- Még ha igaz is lenne, ugyan honnan tudnám?

- Onnan, hogy Mrs Nolette a börtön után az Ön egyik üresen álló, városi lakásában szállt meg. Biztosan mesélt Önnek a terveiről. Ön volt az egyetlen, akivel összedolgozott a börtön előtt, alatt és után is. Végig. Ön minden szándékáról tudott.

A férfi egészen hirtelen fékezett egyet a kijelentéseim hallatán, de aztán hamar visszanyerte a kocsi fölött az irányítást.

- Micsoda ostobaság! – fortyant fel. - Százszor mondtam már, hogy nem láttam Hildát a börtön után. És ez teljes mértékben igaz is!

- Nem, nem az. Mindenben együtt voltak benne, azért adták elő már régen is a kollégáknak, hogy szeretők, mert fajsúlyosabb közös titkokat próbáltak így leplezni. Nem sokkal az omlási baleset előtt is együtt akartak eltűnni. Mrs Nolette elhintette az infót a férjének, bár jól átköltve. Önök ketten ugyanis korántsem egy romantikus, közös boldogan-élünk-míg-meg-nem-halunk utazásra készültek, hanem lelécelni. Ön legalábbis. Mrs Nolette pedig lement volna a föld alá, ahol Dalton mama nyilván kinyiffantotta volna az elmebeteg kísérleteivel. Ezt, persze, Mrs Nolette nem így képzelte el, hanem hogy újjászületik az egész elméje, és egy felsőbb rendű agy birtokosa lesz hátralevő életére. Ön meg – gondolom – külföldre akart pucolni, egy olyan országba, ahol nincsen kiadatási egyezmény az Egyesült Államokkal. Szorult ugyanis a hurok a kivitelező cégnél.

Beállt egy kis csönd. Aztán Jeffries kelletlenül rákérdezett:

- Miféle hurok szorult volna?

- Feltételezésem szerint, súlyos anyaghiány keletkezett. Úgy képzelem ugyanis, hogy Önök ketten Hilda Nolette-tel egy szép napon elkalkuláltak valamit, és véletlenül olyan kárt okoztak a sikkasztásaikkal a cégnek, amit már egyre kevésbé lehetett eltussolni. Ezért is kellett felhasználni kétségbeesett kapkodással a nem megfelelő minőségű építőanyagokat – mert nem volt más kiút. Titokban és gyorsan kellett cselekedni. Csúnya omlás lett a vége. Persze, nem szándékos gyilkosság volt, de tudták jól, hogy a selejtes, vacak anyag felettébb veszélyes. És képesek voltak ennek ellenére felhasználni az építkezésnél, csak hogy leplezhessék az ügyleteiket! – Megráztam a fejem, röpködtek vörös tincseim a mozdulat hatására. – Tragédia lett belőle. Mrs Nolette kénytelen volt egyből magára vállalni a felelősséget a lehető legnagyobb súllyal, hogy minél kevesebb vizsgálatot folytassanak a hatóságok a cégnél. Elvitte a balhét, előkotorva az elhallgatott jelentés szövegét. Ön pedig lapított. Végül még egész jól is végződött az ügy, ugyanis a baleset miatt évekre leállt az ominózus építkezés. Így volt idő elsunnyogni az anyaghiányt, lefizetni a céges minőségügyi szakembert és a törvényszéki szakértőket, hogy ne tegyenek fel kényes szakmai kérdéseket az elhallgatott jelentés és a felhasznált anyagok kapcsán, és titkon, fokról fokra kipótolni a készletet úgy, hogy ne legyen nyoma az ügyeskedésnek. Ön maradt a kivitelező cégnél, és menekülés helyett folytatott mindent szép nyugodtan, Mrs Nolette meg ment a börtönbe. Szerintem, egyikük sem bánta igazán. Hilda Nolette elégedett volt, hogy sikerült rejtve tartani minden Daltonékkal kapcsolatos titkot, és büszke volt a vállalt áldozatra. Ön meg élvezte itt kinn az életet, és bonyolította tovább az üzleti és építőipari ügyeit. Dalton mamáék ténykedését pedig hosszú évekre homály övezte megint, nem fenyegetett többé a lelepleződés veszélye. Mindenki megkapta, amire vágyott. Nem igaz?

- Vadregényes kis ötlet, meg kell hagyni – rántott egyet kitömött vállán Jeffries. – Kétlem azonban, hogy bármi köze lenne a valósághoz.

- Pedig pontosan ezért látogatta a volt kolléganőjét még a börtönben is. Mert finom utalásokkal igyekezett tájékoztatni a Dalton-kísérletek állásáról és a kinti ügyködésekről! Tudta, hogy Mrs Nolette Ön helyett is vállalta a börtönt, és hogy ha valaha elmondja az igazat, Önnek vége. Igyekezett hát tartani benne a lelket, és éreztetni vele, hogy nem volt hiába a meghozott áldozat. – Elhallgattam, és egy fojtott fájdalmas nyögéssel igazítottam a pózomon hátrébb dőlve az ülésen, hogy ne nehezedjen akkora súly a sérült oldalamra. Csak utána folytattam: - Azt hiszem, hogy Mrs Nolette és Ön... Önök ketten őszintén kedvelték egymást. Kétlem, hogy szeretők lettek volna, vagy bármilyen efféle vonzalmat éreztek volna, de olyan közös titkaik voltak, amit soha senki mással nem osztottak meg. Még a családjukkal sem. Sokkal inkább összetartoztak, mint bárki mással ezen a világon.

Jeffries nem mondott semmit, csak vágott egy futó fintort.

- Dalton mama viszont jóval kevésbé kedveli Önt – szúrtam oda. – Persze, annyira igen, mint egy hasznos eszközt. Egy eldobható eszközt. Nem véletlen, hogy Ethel Daltont nem zavarta, hogy a bosszúvágytól félőrült ügyvéd az Ön nyomába eredt, de, biztos vagyok benne, hogy mindettől függetlenül becsüli mindazt, amit Ön tett érte. Azt hiszem azonban, hogy kezdi egyre inkább értéktelennek találni.

- Értéktelennek? Engem? – tört ki a kérdés Jeffriesből. Most először meg sem próbálta cáfolni az elhangzottakat. Nyilvánvalóan sértette az egóját a következtetésem.

- Hát, igen. Máskülönben Dalton mama miért kényszerítette volna Önt a bonyolult és kockázatos Sorbet-gyilkosságra? Gondolom, megzsarolta, hogy felfedi a nyilvánosság előtt az Ön szerepét, ha nem hajlandó eltenni láb alól a Marta Sorbet nevű műsorvezetőt. Szóval, Ön azért követte a tévés nőt, hogy megfigyelés alatt tartsa a készülő gyilkossághoz. Azt a bugyuta hazugságot a Renburggal csókolózó Hilda Nolette-ről, az erről készült nem létező fényképről és a showműsorba bevinni kívánt szaftos botrányról egy percig sem hittem el! Miss Sorbet tényleg tartott attól a személytől, aki követte, és nem csak bosszantotta a figyelme. Ez egyértelműen látszott, amikor beljebb ült egy kávézóban Ön elől. Nem tett volna ilyet bagatell okokból; a gusztustalan bámészkodók pedig nem érdekelték a figyelemhez szokott tévésztárt. Megérezte viszont az igazat. Azt, hogy Ön gyilkosságot tervezget, a nyomában ólálkodva.

Jeffries csak ciccentett egyet, de nem felelt mást.

- A Dimitrov-ügy is adott némi ihletet a gyilkosság elkövetéséhez? – kérdeztem rá. – Felvett Ön is valami egyből levethető, könnyű műanyag védőköpenyt, hogy ne legyen véres az öltözete, és ne hagyjon vérnyomokat a tetthely elhagyása közben? Az utóbbi hónapokban tele volt vele a híradó, biztosan hallotta...

- Talán azt hiszed, hogy olyan könnyű hangtalanul mozogni és lesben állni egy ilyen védőköpenyben, zörgés nélkül?

- Egy simában, gondolom, lehetetlen, de Ön biztosan erre is felkészült, és vett egy megfelelően elasztikus anyagút – tippeltem. – Ahogyan arra is ügyelt, hogy lenyúlja a kötszert, a pengét és a kötéllétrát a helyszínről, hogy ne derülhessen ki, Mr Hoolock és Miss Sorbet előre megrendezte a gyilkosság körülményeit. Alapos terv volt.

- Hagymázas képzelgés. Miért beszélt volna rá erre az egészre Ethel Dalton?

- Mert nem akarta, hogy Miss Sorbet esetleg kiderítse a börtönben, hogy a fodrász közvetít az elítéltek és a külvilág között. Megelőzésképpen kivégeztette. Ha Marta Sorbet életben maradt volna, kifigyelhetett volna egy árulkodó részletet a börtön belső működéséről. Ehhez igazán volt érzéke, nem volt egy kispályás a szimatolásban.

- Ha Marta Sorbetnek ilyen jelentős színjáték kellett volna a fodrász leleplezéséhez, te hogyan jöhettél volna rá innen kintről?

A keresztkérdés hallatán némileg óvatosabbá váltam, ugyanis nem akartam lebuktatni a Doktor Yamin által a börtönszemélyzetről összeállított anyagokat. Csak ködösen válaszoltam:

- Nos, jó okom volt feltételezni, hogy sem az őrök, sem a rabok között nem lehet Dalton mama állandó cinkosa, így le tudtam szűkíteni a keresést. Miss Sorbetnek nem lehettek ennyire pontos infói a személyzetről, legfeljebb az elítéltektől szerezhetett néhány pletykát Vaughn Hoolockon keresztül, az ügyvéd egykori klienseitől. Ez viszont nem volt elég a teljes őrgárda megbízható átvilágításhoz. Ennyi. Na, de térjünk vissza a Sorbet-gyilkosságra, hogy végre nyíltan beszélhessünk! Dalton mama egy füst alatt lesújtott az áruló ügyvédjére is. Az ő részéről zseniális lépés, az Ön szempontjából azonban óriási kockázat és komoly nehézség. Feltételezem, nem jószántából vállalta el.

- Nem ismerek be semmit – bökte ki Jeffries végre valahára. Valószínűleg most jutott el arra a pontra, amikor nyilvánvalóvá vált számára, hogy tényleg képben vagyok, és értelmetlen a tagadás. – Elképzelhetőnek tartom, hogy van egy poloska a táskádban, ezért nem állítom, hogy bárkit is megöltem volna. Jobb, ha tudod azonban, hogy ha az a Dalton-boszorkány valóban rám erőltette volna, hogy segítsek neki, tájékoztattam volna, hogy túl sokat tudok ahhoz, hogy szórakozni próbáljon velem. Egy-két dolgot talán megteszek a kedvéért, de ne számítson többre. Nem tud elegendő nyomást gyakorolni. Szóval, ha meg is akarna öletni a volt ügyvédjén keresztül, az nem azért lenne, mert értéktelen vagyok, hanem mert tart tőlem. A tudásomtól.

Na, lám, az önérzete erősebb volt a színjátéknál.

- Oké, ha azonban ez igaz, akkor Dalton mama miért Önből zsarolta ki a rizikós gyilkosság végrehajtását? Miért nem egy laboráns szövetségeséből vagy akár a fodrászából? Mégis csak Ön itt a leginkább eldobható eszköz, nemde?

Jeffries felröffent, ahogy elharapott egy gúnyos nevetést:

- Ha ilyesmit hinne az öregasszony, akkor legalább olyan ostoba és óvatlan, mint te. Ha azt képzeli, hogy el tud taposni...

- Ó, azért Ön sem egy megzsarolt, ártatlan áldozat itt! Úgy vélem, eddig sem őszinte elvi meggyőződésből vagy naiv fellángolásból segítette Daltonékat, hanem mert Dalton mama szerelme, a Dalton bankár befolyásos befektetőket és megrendelőket tudott szerezni az Önök cégének. Legális és feltűnésmentes úton, a világ minden pontjáról. Meg hát, Daltonéknak rengeteg pénzük van, szóval nyilván busásan fizettek az elsikkasztott építőanyagokért és erőforrásokért. Ezt kapta Ön cserébe. Tökéletes üzleti sikert. Az utóbbi időben viszont, Daltonék kudarca után, a forrás egyre apad, így Ön már nem sokat vár a laboros ügyködésüktől. Ezért vált értéktelenné Dalton mama szemében – mert már nem tudja kellőképpen megfizetni Önt, így irányíthatatlan. Ha jobban tetszik, fogalmazhatunk úgy is, hogy veszélyesnek találja – ha az „értéktelen” szó túlságosan az önbecsülésébe gázol.

A férfi nem adott feleletet, hanem rákanyarodott a városból kivezető útkereszteződésre. Utána annyit kérdezett:

- Mi alapján feltételezed, hogy bármi közöm lehet Hilda volt cellatársához, némi utálkozó ellenségeskedésen kívül? Hiszen csak ennyit árultunk el neked.

- Például abból is gondolom, ahogyan Dalton mama annak idején megpróbálta rám lőcsölni a Whitmore- és a Jasper-gyilkosságot. Úgy csinálta, hogy bejött az irodámba, és szimplán felkért nyomozni pontosan abban az ügyben, amellyel be akart sározni. Most meg tálcán kínálta Önt felém az első pillanattól fogva, a lehető leggyanúsabb, bűnöző elemként tálalva, mindenfélével vádolva. Ugyanazt a csavart alkalmazta, mint annak idején. Arra hívta fel a figyelmemet, amire igazából nem akarta, de mindezt úgy, hogy csak azt lássam, amit ő mutatni akar. Azt hitte, hogy ezúttal már nem fogok gyanút. Hiszen olyan nagy igyekezettel mocskolta Önt mindenféle irreleváns, légből kapott vádakkal, egy kiskaliberű, béna ellenségként feltüntetve... Mr Renburgról pedig egy árva rossz szót sem szólt! Sőt, beszélni sem igen volt hajlandó róla. Egyetlen mondatot hintett el: hogy könnyen lehet, hogy tisztességes. Feltételezte, hogy Udo Renburg egyből gyanússá válik számomra, ha ilyen látványosan sunyít vele kapcsolatban. Önre pedig legvadabb álmomban sem gyanakodnék.

- Miért nem így történt? – Jeffries hangjában ezúttal valóban kíváncsiságot érzékeltem. – Mi siklott félre?

- Voltaképpen semmi. Önök mindketten kiváló cselszövők. Minden ötletük a helyén volt. Csak hát... Dalton mama elkövetett egy súlyos hibát.

- Mit?

- Elég durván elszólta magát az első beszélgetésünk során. Nagyképű felelőtlenség volt, és az én totális lebecsülésem, hogy nem próbált óvatosabb lenni. Ott helyben sajnos nem esett le, mit is mondott igazából. Sőt, utólag sem, mert apróságnak tűnt, és bele sem gondoltam. Ráadásul, akkor még nem is ismertem eléggé az ügy hátterét. Jó sokáig tartott. Amikor azonban két ismerősöm a családdal kapcsolatos szóhasználatokról és nyelvi megfogalmazásokról beszélgetett egymás között az irodámban, villámként hasított belém a felismerés. Beugrott, hogyan is fogalmazott Dalton mama a börtönben a családtagjairól, és akkor megértettem, hogy miért bízott meg a Nolette-üggyel. Ezt az indítékot belátva pedig a napnál is világosabb, hogy Ön az, aki Dalton mamát segíti, nem pedig, mondjuk, Mr Renburg. Kár is minden porhintésért.

- Nem értem, miről beszélsz.

- A gyakornoklányról. Aki egyben nem más, mint a Hotel Caviar Rita nevű takarítója. Most meg már, persze, egy újabb álnéven megint elbújt, ki tudja, hol. Mindenesetre, ez a lány dolgozott az Önök cégénél is, több mint tíz évvel ezelőtt.

- Igen? Mi van vele? Én segítettem neked rájönni az összefüggésre, nem emlékszel?

- De. Csakhogy nem szívjóságból, hanem azért tett így, mert ez volt Dalton mama szándéka! Meg akarták találni az eltűnt lányt. Gondolom, már Ön is próbálta párszor felkutatni az évek során, de nem ismerte elég jól, és nem bukkant a nyomára. Amikor viszont Mrs Nolette, aki közvetlenül együtt dolgozott régen a lánnyal, és elraktározhatta a szokásait, szófordulatait, személyiségjegyeit, kiszabadult a börtönből, már több sikerrel kereste. El is jutott a Hotel Caviarig. Mielőtt azonban elárulta volna Önöknek, hogy pontosan milyen néven és hogyan rejtőzködik az eltűnt fiatal nő, a banya tisztázatlan körülmények között lezuhant a szálloda tetejéről. Hirtelen halálával sírba vitte a tudását is. Önök még azt sem sejtették, hogy egy alkalmazottat kellene keresniük; a vendégekre gyanakodtak. Márpedig számtalan ember megfordul egy ekkora szállodában. Ön nem mehetett oda kérdezősködni, mert Mrs Nolette már épp elég feltűnést keltett, és a gyakornoklány ismeri Önt is régről. Ezért kellett egy nyomozó – valaki olyan, akivel Rita soha nem találkozott még –, aki onnan folytatja, ahol Mrs Nolette nyomozása elakadt. Mivel a valódi küldetést nem fedhették fel előttem, Hilda Nolette halála után kezdtek nyomoztatni. Bíztak benne, hogy belebotlok menetközben a lányba is, akihez az egyik titkos segédemet valóban hamar el is vezették a szálak. Szerencsétlen lány nem tudott rejtve maradni, mert túl nyilvánvaló szerepe volt a Nolette-ügyben. Ráadásul véletlenül még össze is haverkodott a segédemmel, bár enélkül is rátaláltunk volna előbb-utóbb. Így viszont rekordsebességgel fókuszba került. Minden az Önök tervének kedvezett.

- Csakhogy megfeledkezel egy fontos körülményről – vetette ellen Jeffries hamis éllel. – Nem én bíztalak meg a gyakornok utáni kutatással, hanem Udo! Szóval, mégiscsak őt kellene gyanúsítanod, nem engem. Ő hozta fel az egészet...

- Igen, bár elképzelhető, hogy az Ön sugalmazására. Persze, Mr Renburg magától is fel akarhatta hívni a figyelmemet a lányra, aki szőrén-szálán eltűnt. Itt van viszont egy különbség: ő nem akarta, hogy tényleg megtaláljam. Halálra vált, amikor meglátta a telómon Rita képét. Meg akarta védeni. Önnel ellentétben, aki egyből támogatni kívánta a következtetéseimet!

- Ekkora sületlenséget! Udo nyilvánvalóan hazudott, és ő kutatott a lányka után, én viszont csak jó szándékúan segítettem neked! Miért én lettem a rosszhiszemű következtetéseid áldozata?

- Mondom: mert Ön adott olyan segítséget, ami tényleg arra ösztönözhetett volna, hogy tovább keressem a takarítólányt, és esetleg nyomra vezessem Dalton mama cinkosait... Például Önt. Hogy megölhessék!

- Ugyan már! Akkor Udo miért bízott volna meg téged a kereséssel?

- Nem akart rosszat. Szerintem, ő maga gondoskodott arról, hogy semmilyen hasznos nyomot ne találjak a cégnél. Talán csak azért irányította a figyelmemet a gyakornoklányra, hogy ne maradjon örökké rejtve a szegény lányt ért igazságtalanság - ami miatt bujkálnia és menekülnie kellett. Valószínűleg Ön is elhintett pár jól elhelyezett megjegyzést előtte a gyakornoklányról, és Mr Renburg úgy érezhette, hogy érdemes megosztania az infót egy detektívvel. Nem mondott el mindent, amit tud, de magát a tényt, hogy létezett a gyakornok, elárulta. Önnek meg ennyi elég is volt. Látványosan kelletlenkedett egy nyomozó bevonásán, de valójában alig várta, hogy hátha előások valamit a lány pillanatnyi hollétéről.

- Képtelen rágalom az egész! – mordult egyet Jeffries, miközben egy sötét bekötőútra navigálta a kocsit.

Úgy tűnik, visszatértünk a tartós tagadáshoz. Feltételezem, nem örül neki, hogy szembesülnie kellett azzal, hogy a gyakornok-témában is képben vagyok.

- Igazából Önről nem sok rosszat tudnék mondani – szólaltam meg újra, szinte békítőleg. Közben félszemmel figyeltem a feketeségbe vezető utat is, hogy vajon hová tartunk. – Legalábbis, ami az alakoskodási képességeit illeti. Egyáltalán nem erőltette a gyakornoklány utáni kutatást. Sőt, még akkor is uralkodott magán, amikor meglátta a telefonomon a képét. Teljes nyugalommal beszélt az egykori gyakornok és a fotón lévő szöszke lány közti azonosságról. Olyan jól megjátszotta az egészet, hogy soha az életben nem gyanakodtam volna arra, hogy fontos Önnek a kérdéskör. Utána sem szállt rám a témával. Csak kivárt, ravasz türelemmel. Tényleg, nem is tudnám kritizálni a teljesítményét, semmilyen szempontból. Egyébként is, addigra annyit összevissza kamuzott a találkozásaink alatt, hogy elvesztettem a fonalat igazság és hazugság terén. Már bármit mondhatott feltűnés nélkül. Akárhányszor lebukott, jött az újabb képtelen történet. Közben adagolta nekem az Önök számára hasznos részleteket is, például a gyakornoklányt vagy a Dalton mamával fennálló felületes rossz viszonyt. Elképesztő. Majdnem lépre is mentem. Ha pedig valóban nyomra vezetem Önöket, és miattam megtalálják szegény lányt, egyből végeztek volna vele. Dalton mama gonosz trükkje, hogy velem akarta előidézni egy ártatlan lány szenvedését és halálát... És ha Önön múlik, könnyen lehet, hogy nem jöttem volna rá időben, hogy a lány mekkora veszélyben van.

- Szóval, Ethel Dalton hibája volt? – kérdezett Jeffries, újból kimutatva a foga fehérjét. – A terv miatta dőlt össze kártyavárként?

- Hát, igen. Úgy tűnik, Dalton mama mindig alábecsül. – A szám szegletében felbukkant egy halvány mosoly, bár hamar megrándult, ugyanis éppen ezzel egy időben hasított újabb fájdalom a bordáimba egy zökkenősebb kátyún való áthajtás következtében. Egyre kihaltabb terepre értünk; kietlen vidéki földútra.

Kihasználtam, hogy hihető fájdalmi reakciót tudok adni, így egyből fel is fújtam a dolgot, és összegörnyedtem, az oldalamra préselve a tenyerem. A mozdulat már valóban pokolian fájt, de nem hagytam, hogy elrettentsen. Úgy hajoltam, hogy reszketve előreboruló hajkoronám elfüggönyözze egy pillanatra Jeffries elől a retikülömet.

Rágörnyedtem a táskára, és az így egy kis időre takarásba került.

Aztán újból kiegyenesedtem, erőt véve magamon. Visszafogtam Jeffriesre a pisztolyt, mert már kezdett egyre inkább felbátorodva lesni felém.

Megbicsakló hangon folytattam:

- A legelső börtönlátogatásomkor... beszélgettem Dalton mamával a családról. Arról szövegelt, hogy jobb lett volna, ha én vagyok a lánya az igazi leszármazottai helyett. És mondott egy olyasmit, hogy „néha azt kívánom, bárcsak ahelyett a szerencsétlen, gyenge lelkű lányunk és az öntelt, szadista fiunk helyett egy olyan gyermekünk született volna, mint te”. Akkor nem is akadtam fenn ezen a megfogalmazáson különösebben. Végül is, Ethel Daltonnak tényleg volt egy lánya meg egy fia. A lányát, Giselle-t érdekből megölette, a fia meg hű segédje lett a szülőknek. Oké, ez eddig rendben van. Tök logikusnak tűnt, hogy Dalton mama róluk beszél. Ki másról?

- Mi a bökkenő? – kérdezett bele Jeffries összeszűkített szemmel.

- Az, hogy Dalton mama többes szám első személyt használt végig. „Lányunk”, „fiunk”, „gyermekünk”.

- És?

- És ilyet nem mond valaki véletlenül! Itt jön képbe az irodámban lezajlott párbeszéd. A két ismerősöm pont azon morfondírozott egymás között, hogy különösebb ok nélkül nem használ valaki a családjával kapcsolatban bizonyos megfogalmazásokat. Nos, akkor felderengett előttem a börtönbéli beszélgetés és Dalton mama! Egyből leesett, hogy többes szám első személyt nem mondott volna pusztán pongyola megfogalmazás miatt! Nem. Itt egy elszólás lapul!

- Nem értelek. Egy gyereknek nyilván két szülője van. Egyszerű biológia – kötekedett Jeffries. – Mi lenne a furcsa a többes számban? Arról beszélt, hogy van egy fia meg egy lánya...

- Nem. Nem arról beszélt, hogy neki van, hanem arról, hogy neki és egy másik személynek van, közösen! Többes szám! – Nyomatékképpen megkocogtattam a térdemet a pisztoly csövével. – Csakhogy az a lányuk meg a fiuk, akit én ismerek, nem ugyanattól az apától származik! Nem egy személytől. Giselle, a lánya Dalton mama hivatalos férjétől van, a fia ellenben a titkos szerelmétől. Ha Dalton mama a lányával megkezdett mondatban tényleg Giselle-re utalt volna, nem vitte volna tovább ugyanazt a többes szám elsőszemélyű megfogalmazást simán a fiára, hiszen nem a bankár szerelmére gondolt volna beszéd közben, hanem a férjére. Ha viszont mégis végig a vén bankárra utalt, akkor nem beszélhetett az elején Giselle-ről!

Levegő után kaptam elhadart szavaim után. Lelassítva folytattam, hogy legyen erőm befejezni:

- Az egészen nem gondolkoztam el komolyabban mindezidáig. Lehetett volna annyi is, hogy Dalton mama csak nem fogalmazott pontosan, vagy egyszerű nyelvbotlás volt... De az estély előtt az irodámban végre felfogtam! Nem, ez nem tévesztés volt. Nem mondta volna még sietős pontatlanságból sem „rosszul”, hogy hány gyermeke van a szívszerelmétől. Végképp nem vette volna egy kalap alá az imádott férfit az általa lenézett és megvetett férjével... Nem. Azt mondta, amit gondolt. Nem volt oka tartania tőle, hogy valaha is megérthetem.

Jeffries látszólag a vezetésre koncentrált, miközben annyit vetett oda:

- Én viszont még mindig nem értem. Ebből mégis mi következik?

- Az, hogy végig a szerelméről beszélt, a mondat első és második felében is. Tehát, Dalton mamának van még egy lánya. A Dalton bankártól! És voltaképpen, rejtjelesen rá célzott a börtönben, nem is Giselle-re, amikor a „szerencsétlen, gyenge lelkű” lányukat emlegette. Így meg már világos, ki az eltűnt Rita, nem igaz?

A pisztolyt ismét a férfira fogva, közelebb fordultam hozzá. Nem törődtem a kötésen átszivárgó és a hátam mögé terített takarón elkenődő, egyre terebélyesebb vérfolttal.

35. fejezet: A megérkezés

Szavaimat csend követte. Reméltem, hogy most már eleget szövegeltem ahhoz, hogy meggyőzzem Jeffriest a tudásomról és arról, hogy semmi oka titkolnia előttem a labor fennállását. Ha sikerült, bátran el fog vinni. Neki aztán nem annyira fontos Dalton mamáék kísérleteinek fanatikus titkolása, mint a saját épsége. Ráadásul nem hiszem, hogy igazán fél tőlem, látszik rajta, hogy nem veszi túl komolyan a pisztolyt. Egészen biztosan arra vár, hogy lankadjon az éberségem. Mi sem alkalmasabb helyszín erre, mint a titkos labor. Márpedig, ha oda eljutunk, akkor legyőztem őket, akármi lesz is velem személy szerint.

Igazítottam kicsit a kötésen, amennyire romos, vérfoltos ruházatom engedte.

- Persze, Dalton mamának nem volt oka attól tartani, hogy gyanút fogok – szólaltam meg egy idő után újra. – Nyugodtan fogalmazhatott így. Hiszen én csak egyetlen lányról meg egy fiúról tudok. És ha nem jön képbe a harminc körüli eltűnt gyakornoklány, nem is lett volna okom továbbgondolni ezt a hajmeresztő elméletet. Itt volt azonban Rita. Még hasonlít is Dalton mamára az alacsony termetével! Főleg a fiukra emlékeztet a halvány haja és a kék szeme. A testvérére... És ez megmagyaráz sok mindent.

- Mi mindent? – Jött a férfi kurta kérdése.

- Hogy miért akarja Dalton mama megöletni. A másik áruló lányát is meggyilkoltatta. Úgy vélem, Rita szakított a családi hagyományokkal a szörnyű omlási baleset hatására. Felismerte a szülei szívtelen közönyét az általuk értéktelennek ítélt emberek élete és épsége iránt... Ezért megszökött. Azóta is menekül Dalton mama bosszúja elől. Sőt, valószínűnek tartom, hogy ez nem igazán a bosszúról szól, hanem a veszedelmes titkok miatt akarják eltenni láb alól. Túl sokat tud a család ügyeiről, és az, hogy eddig szeretetből nem beszélt, nem jelenti azt, hogy örökké hallgatni fog.

Elhaladtunk pár magányos farm mellett, és rákanyarodtunk egy még zötyögősebb mellékútra. Jeffries most már egyértelműen célirányosan vitt valahová. Úgy sejtettem, valóban a laborhoz megyünk. Magamban fohászkodtam, hogy álljon üresen éjszakára. Bőven elég lesz a cégigazgatóval elbírnom; nem hiányoznak még további nehézségek is.

Jeffries váratlanul szólalt meg, mereven kibámulva a szélvédőn:

- Megmondtam Hildának, hogy ne élje bele magát a kísérletekbe. Használjuk Daltonékat üzleti ugródeszkának, de ne mélyedjünk el az ideológiájukban! Megmondtam...

El is hallgatott.

A váratlan témaváltás, és a szavak tompasága – éles ellentétben egyébként harsány stílusával – mutatta, hogy ezúttal egy hellyel-közzel őszinte reakciót hallhattam tőle. Valószínűleg tényleg sajnálta az asszonyt, ha nem is túlságosan.

Végül még annyit mondott, nagy sokára:

- Hildát... nem én öltem meg. Nem akartam, hogy baja essen. Próbáltam lebeszélni azokról az ostoba kísérletekről, mert tudtam, hogy nem lesz jó vége.

- Hiszek Önnek.

- Ha nem lett volna a cellatársa a Dalton-boszorkány, meg is tudtam volna győzni. Így viszont túl erőssé vált a nyomorult öregasszony befolyása.

- Azt hittem, Ön járt közben, hogy a két banya egy cellába kerüljön.

- Ugyan, dehogy! Úgy hiányzott ez a fordulat, mint púp a hátamra! Semmi közöm nem volt hozzá. A börtönigazgatóság hozta az elhibázott döntést. Azt hiszem, Daltonék lefizethették a vezetőséget. Pedig még az a kotnyeles pszichológus is ott volt, aki valamiért folyton próbált keresztbetenni Hildának, és a cellatársától is igyekezett elválasztani. Általában bosszantóak az ilyen okoskodó, gerinces emberek, de akkor kivételesen jól jött volna, ha rá hallgatnak.

- Végül is, Mrs Nolette és Dalton mama a fodrászon keresztül így is, úgy is tudott volna kommunikálni, és a társalgóban is érintkezhettek volna. Ha a kenőpénz és a közös személyiségjegyeik folytán nem sorolják őket egy cellába, akkor is elkerülhetetlen lett volna az együttműködésük felerősödése.

- Kétségtelen. – Jeffries fordított egyet a kormányon, és újabb földútra zötyögtünk rá. – Mindenesetre, így még elválaszthatatlanabbak lettek.

Szórakozott mozdulattal ismét igazítottam a kötés szélén. Utána belevágtam:

- Látom, hogy Ön egy rutinos üzletember, és nem egy fellengzős eszme áldozata. Szóval, mi lenne, ha megegyeznénk? Ha most tényleg elvisz Dalton mama másodlaborjához, egérutat adok. Ön elpucol az országból, ahogyan annak idején tervezte, és én csak utána hívom ki a rendőrséget a létesítményhez.

Jeffries ajkán csúf, formátlan mosoly jelent meg:

- Nos, egy jó tanácsot kaptam Ethel Daltontól veled kapcsolatban.

- Igen? És, mit?

- Azt, hogy soha, semmilyen körülmények között ne bízzak meg benned.

- Pedig ezúttal én is Önre hagyatkozom – vágtam vissza. – Itt ülünk egy kocsiban a semmi közepén. Szóval, úgy tűnik, valamennyire muszáj lesz egymásra támaszkodnunk. Vagy tud jobbat?

Egy hosszú percnyi hallgatás következett. Mindketten az egyre sötétebb végtelenbe bámultunk. Már azt hittem, a férfi el is vesztette a társalgás fonalát, amikor...

- Van egy feltételem – reagált váratlanul, olyan magabiztossággal, mintha ő fogná a kezében a pisztolyt. – A sebed bekötözésekor láttam annyit a testedből, hogy nem lehetsz bedrótozva a ruha alatt. Így hát, ha van nálad lehallgató készülék, annak a táskádban kell lennie. Azt is ellenőriznem kell, hogy nincs-e nálad telefon. Ha hajlandó vagy kipakolni a táskádat, és minden benne lévő tárgyat végigmutogatni, elviszlek a laborhoz. Látom, hogy minden részletet ismersz. De előtte meg kell győződnöm arról, hogy nem rögzíted a beszélgetésünket, és nincs nálad rendőrségileg bemérhető készülék. Máskülönben akkor sem leszek hajlandó odavinni téged, ha meglősz!

- Rendben – hagytam rá.

Kinyitottam a táskát, és elkezdtem előkotorni belőle a cuccaimat. Felmutattam egy rúzst.

- Ez így nem elég. – Jeffries egyszerre leparkolta a kocsit az út szélére egy fa alá. Kinyújtotta a kezét a rúzsért a leállított járműben.

Odaadtam, lecsavarta a kupakját, és ellenőrizte belülről is. Utána odatartotta széles tenyerét a fésűmért. Minden egyes tárgyat apránként ellenőrzött.

Utána rákérdezett:

- Hol van a telefonod?

- Kivettem az akkuját, és magát a telót meg bedobtam egy ismerősöm postaládájába, hogy ne lehessen bemérni. Nincs nálam.

Jeffries felém sandított:

- Ugyan miért tettél ilyet?

- Csak... nem akartam, hogy az illető keresni tudjon. Ennyi.

- Gyanús szöveg.

- Esküszöm, így történt.

A férfi egy darabig még méregetett, aztán újabb utasítást adott:

- Benne van a mobilom a kesztyűtartóban. Add ide!

Kivettem a telefont. Előkotorta a táskámból kiszedett cuccok közül a névjegykártyáimat tartó tokot. Kihúzott egy papírszeletet. Figyeltem, a pisztoly csövével követve mozdulatait, ahogy beütötte a névjegykártyáról a telefonszámomat a saját készülékébe, és megpróbált megcsörgetni. Kétszer-háromszor megkísérelte.

- Tényleg nem csöng ki – ismerte el végül. – Rendben, most már csak egy utasításom van. Dobd ki az ablakon a telefonom akkumulátorát!

Engedelmeskedtem. Átvettem tőle a készüléket, felnyitottam, és kihajítottam az akkut a mellettünk elterülő szántóföld barázdái közé. Közben azért ügyeltem, hogy a férfi nehogy olyan közelségbe kerülhessen a pisztolyhoz, hogy megszerezhesse.

Jeffries visszalökte a lábamhoz a táskámat, és utána kapcsolgatott a kocsija GPS készülékén is.

- Jól van – mondta végül –, most már engem sem lehet bemérni. Mehetünk!

Indultunk tovább.

- Ha már poloskákról van szó, hadd kérdezzek én is róluk! – próbálkoztam útközben. – Találtunk az irodámban egy lehallgató készüléket. Ön rejtette el?

- Igen. – Most már szabadabban beszélt, nem válogatta meg annyira a szavait. – Egyik este besurrantam, elloptam a portás főkulcsát, és odacsempésztem a poloskát az asszisztensed asztalára egy lámpaburába.

- Miért pont Vaughn Hoolock érkezése előtt?

- Tudni akartam, hogy azt mondja-e nektek, amire Ethel Dalton betanította.

- Igen, azt adta elő, de ezt Ön már nem hallgathatta le. Az asszisztensem ugyanis kellően szemfüles volt.

- Így csak másfél napnyi irreleváns nyomozói munka részleteit sikerült rögzítenem előtte.

Egyszerre elkezdtem kényelmetlenül érezni magam. Összehúzott szemöldökkel kérdeztem rá:

- És, mit kezdett a lehallgatott adatokkal?

- Mivel semmi gyakorlati hasznukat nem láttam, eladtam a tömörített fájlt neten egy anonim vásárlónak.

Felszisszentem.

Jeffries csak még magabiztosabban vigyorgott válaszul. Utána már nem szóltunk többet – szemlátomást semmilyen mondanivalónk nem maradt.

A kocsi még jó darabig dülöngélt velünk a puszta semmibe a sötét úton. Próbáltam arra összpontosítani, hogy ne hagyjon el minden erőm a durva rázkódástól. Tartottam tőle, hogy egyre több vért veszítek, és mintha valamilyen bizarr módon a fájdalom is csak erősödött volna... Muszáj kitartanom, amíg odaérünk.

Aztán egyszer csak lelassultunk, és Jeffries leparkolt.

- Mit művel? – kérdeztem, a szándékoltnál jóval ványadtabban.

- Megérkeztünk.

Azzal a felkapcsolt távolsági fényszóró fényében egy fekete betonépület körvonalai felé intett. Nem volt nagy építmény, inkább csak, mint egy trafóház. A feszültségjelző táblák is villamossági létesítményre utaltak.

- Ott van a bejárat a laborba – tette hozzá. – Tessék!

Tokás állával is a jelzett irányba bökött.

- Oké, akkor most... most ellenőrizni fogjuk. – Nagyot nyeltem. – Lassan, feltett kézzel szálljon ki!

Idegesen figyeltem, ahogy a férfi laza mozdulattal kinyitja az ajtót, majd a karját fellendítve kikászálódik. Én is utánamásztam a sofőrülésre, és közvetlenül mellette bújtam ki a járműből, az oldalának préselve a pisztolyt.

- Gyerünk, bizonyítsa be, hogy tényleg a labornál vagyunk! – sürgettem, elfojtva egy fájdalmas nyögést.

Közelebb léptünk a trafóházhoz, majd Jeffries az előttünk sötétlő épület oldala felé mutatott húsos ujjával. És akkor a fényszóró fehér sugarai közepette én is megláttam. A falán ott húzódott a jól ismert kapcsolótábla! A másik földalatti bunkernél már épp eléggé szemügyre vehettem. Dalton mamáék ugyanezt a márkát, hajszálpontosan ugyanezt a kialakítást használták ott is.

- Ott kell beírni a föld alá leszállító lift hívószámát – magyarázta Jeffries. – Azonban hiába várod, hogy eláruljam, mert nem ismerem a kódot. Csak a laboránsok tudják.

- Rendben, elég ennyi – hagytam rá ellenvetés nélkül.

Nem láttam át, hogyan hozhatott volna téves helyre. Persze, lehetne, hogy mondjuk a cégük használt több ilyen kapcsolótáblát is, nem csak Daltonéknál, és Jeffries ezért ismer egy másik, irreleváns építményt, ahol ilyet szereltek fel. De, egyrészt, a vállalatuk nem foglalkozik trafóházak építésével – még csak hasonló objektumokkal sem. Hogyan máshogyan ismerhetné ennyire pontosan egy ilyen létesítmény elhelyezkedését? Vaksötétben idetalált! Másrészt, Jeffriesnek nem áll érdekében trükközni. Tudja, hogy hamar kiderülne. Ettől még, persze, előfordulhat, hogy megint hazudozik. Ha azonban valahogyan kihívom a zsarukat, akkor is kínos helyzetbe kerülhet, ha nem jó helyre hozott. Igaz, az nekem is vérciki lenne, főleg a pisztolyos emberrablás miatt, de ő sem igen tudná kimagyarázni magát a vádjaim alól. Borzasztóan kényelmetlen lenne számára. Túl sokat tudok. Nem. Neki egyetlen érdeke van pillanatnyilag: húzni az időt. És az igazi labor megmutatása a leghatékonyabb eszköz erre.

Bejelentettem:

- Most pedig, újra kinyitom a kocsi ajtaját. Ne moccanjon, vagy lelövöm!

Ráfogtam a pisztolyt a férfira, és közben tettem egy lépést vissza a kocsi sofőrülése felé, hogy elpucolhassak...

És ekkor támadott Jeffries.

Szinte a semmiből termett velem szemben, nekivágva minden erejével a kocsi ajtajának. Azt hiszem, sejtette, hogy nem lőnék rá, mert semmi félelmet nem éreztem rajta. Az ajtó hideg fémje és üvege hátranyaklott a csuklópántnál fogva, én pedig hátratántorodtam, elvesztve az egyensúlyomat. Jeffries most nekitaszított a jármű oldalának.

Tompa puffanás. Forogni kezdett velem a világ a hirtelen lökésektől.

Megpróbálkoztam egy önvédelmi tanfolyamon tanult rúgással, de sajnos nem én voltam az egyetlen kettőnk közül, aki értett az ilyesmihez. A cégigazgató ki tudott térni a rúgás elől, és úgy öklözött sérült oldalamba, hogy egy görcsös rándulással a kocsi mellett elterülő fűtengerre zuhantam.

Nem tudom, hogy Jeffries mikor ragadta meg a csuklómat, de egyszer csak már a pisztolyt rángatta. Jó lett volna, ha tudtam volna ellenállást kifejteni, ha elég erőm maradt volna... De az egész világ homályosnak tűnt a fájdalomtól. A férfi pedig izomból a sérült oldalamba taposott, és kicsavarta a fegyvert a kezemből.

Vörös fájdalom ködössége...

Aztán kitisztult előttem a kép. Jeffries épphogy megszerezte a pisztolyt, már rám is célzott...

Ám közben a dulakodás zajára elkezdett felnyílni a csomagtartó. Jeffries kocsijának a csomagtartója. És óvatosan, hangtalanul egy ember emelkedett ki onnan, a cégigazgató háta mögött. Vaughn Hoolock!

Az ügyvéd drága öltönyét már nem csak a bicskájáról csöpögő vér szennyezte, hanem törődötté és gyűrötté vált a kényszerű utazástól. Sötét haja rendezetlen káoszban lógott fehér homlokára. Így csak még ijesztőbben festett a kocsilámpák fakó fényében.

Nem tudom, hogyan kerülhetett oda, ugyanis amikor a takarót és a kötszert kivettük, a csomagtartó még üresen állt. Talán amíg a pisztollyal indulásra nógattam Jeffriest az autóban, és pár mondatot váltottunk a Sorbet-gyilkosságról meg a Nolette-ügyről, az ügyvéd addig kúszott be.

Hát, igen, gondolhattam volna. Sejthettem, hogy még ha sikerült is elbizonytalanítanom, akkor sem fogja feladni a bosszúját. Nem olyan típus, aki hagyja, hogy lerázzák. Komoly teljesítménnyel sikerült ugyan elegendő kételyt lopnom a gondolatmenetébe ahhoz, hogy parkolópályára tegye a Jeffrieshez köthető álláspontját, és így időt nyerjek. Egy ilyen dörzsölt ügyvéd viszont, aki bármilyen galád bűnöző ártatlansága mellett simulékonyan tud érvelni a tárgyalóteremben, nem csoda, hogy nem dőlt be maradéktalanul. Nyilván elbújt a garázsban, kilogikázva, hogy kocsival próbálom majd elhagyni a rendezvényt. Kivárta, mire készülök, hogy ellenőrizhesse, kit vizsgálok valójában. Amikor pedig meglátott Jeffries mellé beszállni, utánunk eredt.

Körülbelül ennyit tudtam felfogni, utána azonban az események hirtelen egymásutánja kitörölte a fejemből a képességet a végiggondolásra.

Hoolock ugyanis síri csöndben kibújt a csomagtartóból, és talpra állva kiegyenesedett. Jeffries közben a fejemre célzott a pisztollyal.

Nem volt időm eldönteni, mi lenne a legjobb, amit tehetnék, ugyanis mire bármit reagálhattam volna, Vaughn Hoolock kezében megvillant a bicska pengéje, és a következő másodpercben Jeffriesre vetette magát.

A cégigazgató azonban megérezhette a mozgást a szeme sarkából. Drabális alkatához képest döbbenetes fürgeséggel tért ki az utolsó pillanatban a nyaka felé célzott szúrás elől. A penge ugyan belehasított a vállába, de úgy tűnt, csak a zakó tömését vágta fel.

Jeffries maga pedig lebukott, és a könyökével kiütötte a kést a támadója kezéből.

Hoolock egyből a pisztoly után kapott, és dulakodásba kezdtek. A füvön kötöttek ki.

Nem is láttam mást, csak fekete öltönyök, fehér ingek villogását, és egy eltévedt pisztolylövés csattant a semmibe. Hátrébb kúsztam, már amennyire az oldalamat hasogató fájdalomtól bírtam.

Próbáltam kitalálni, hogy hogyan avatkozhatnék közbe anélkül, hogy véletlenül lelőjenek, vagy az életüket veszélyeztetném. Nem akadt tuti ötletem ilyen sebességgel pörgő küzdelem mellett. Jobb híján elkezdtem a kocsi nyitva hagyott első ajtaja felé vonszolni magam, hogy bemászva fedezékbe kerülhessek az esetleges újabb kósza lövések elől, és elindíthassam a járművet. Talán, ha a kocsi orrával enyhén meglökném őket, kizökkennének a vérre menő dulakodásból, és akkor kiszállva megállíthatnám...

Ekkor azonban egy éles hang hasított keresztül a mezőn:

- Állj! Mindenki, kezeket fel!

És a trafóház ajtaja felől több orvosi köpenyes alak közeledett, vadászpuskával a kezükben. Legalább négyen lehettek, de nem volt időm felmérni a kis csoportot. Nyilván előcsalogatta őket az eltévedt pisztolylövés hangja. Nos, az a reményem, hogy a labor estére üresen áll, ezennel végérvényesen elszállt.

Belátva az ellenszegülés értelmetlenségét, abbahagytam a kocsi sofőrülése felé mászást.

A trafóháznak tűnő építményből érkező fickók az autó fényszóróinak világításában most a földön dulakodó két férfira szegezték a fegyvert.

- Elég!

Amikor Vaughn Hoolock újabb kísérletet tett a pisztoly kicsavarására a szintén vadul küzdő Jeffries kezéből, az egyik orvosi köpenyes lőtt.

Hatalmas dörej.

Összerándultam, és készültem elkapni a fejem, hogy ne lássam a Hoolockból kifröcskölő vörös vért, ha már tenni nem tudok ellene semmit. Azonban még épp időben észrevettem, hogy semmiféle vérontás nem történik. Az orvosi köpenyes csak a fűbe lőtt az ügyvéd és Jeffries mellett.

A váratlan hang magához térítette Hoolockot, aki eddig tudomást sem vett a külvilágról, csak Jeffries megöléséért küzdött. A pillanatnyi kizökkenés dermedtsége pedig elég volt ahhoz, hogy két orvosi köpenyes vállon tudja ragadni, és lerángatták a cégigazgatóról. Közös erővel, nehezen ugyan, de visszatartották attól, hogy ismét Jeffriesre vesse magát.

Jeffries közben nagy nyögéssel feltornázta magát ülőhelyzetbe, a görcsösen szorongatott pisztolyt eligazítva a kezében.

- Épp időben – biccentett oda elégedett fújtatással az orvosi köpenyeseknek. Látszott a szinte baráti gesztusból, hogy személyesen is ismeri őket.

Leporolta az ingét, majd ledörgölt egy kis vért az orra alól. Már nem sokáig tudta volna tartani a küzdelmet Hoolockkal szemben, ugyanis az ügyvéd jóval erősebb és elszántabb volt nála, bár úgy tűnt, Jeffries rendelkezik képzettséggel kézi tusa terén.

A cégigazgató – immár szokásos dörgő hangján – hozzátette:

- És most kábítsátok el mindkettőt!

- Hé, várjunk! Én nem tanúsítottam ellenállást! – próbálkoztam feltett kézzel, ám az egyik orvosi köpenyes félretette a puskáját, és elővett egy fecskendőt meg valami átlátszó folyadékkal telt ampullát a köpenye első zsebéből. Sietve folytattam: – Én csak ide akartam jönni, hogy beszéljek Önökkel, nem akartam semmi rosszat.

Jeffries rám szegezte Glasby pisztolyát:

- Örülj neki, hogy nem lőlek le most azonnal! Semmi értelme a tiltakozásnak. Egyetlen szerencsétek van ezzel az őrült ügyvéddel – hogy a laborosok éppen alapanyagot keresnek egy negyedik szakaszba lépett kísérleti eljárás teszteléséhez. Élő alanyok kellenek a lézeres műtéthez. Ha biztonságosan el tudnak kábítani titeket, odaajándékozlak nekik. Amennyiben nem haltok meg, még talán lehet belőletek az első egy-két emberpéldány, aki birtokolhatja a tökéletesre égetett agyi mintázatot. Micsoda kitüntetés! Igaz, eddig még senki sem élte túl ezt az új fázist... És ami engem illet, erősen kétlem, hogy ti lesztek a kivétel.

Ó, ne!

Mielőtt azonban teljes mélységében felfoghattam volna a férfi szavait, két orvosi köpenyes odalépett mellém, és amíg az egyik talpra rángatott, a másik a karomba szúrta a betöltött fecskendő tűjét.

Nem láttam értelmét túlzott ellenállásnak. Amíg Jeffries rám szegezi a pisztolyt, kilátástalan küzdenem. Még a végén lelő. Annyira azért nyilván nincsenek rászorulva az „alapanyagra”, hogy megkockáztassák a kitörésemet. Már a kocsi melletti dulakodásunk során is simán lepuffantott volna, ha Vaughn Hoolock nem avatkozik közbe az utolsó pillanatban.

Ilyen túlerő mellett viszont Jeffries szerencsére elbízta magát, és nem ölt meg itt helyben. Nem szabad elszúrnom az így kapott halvány kis esélyt.

Hagytam hát, hogy belém fecskendezzék a szert. Talán, ha bejutok az átkozott laborjukba, ott lankad az éberségük. Már ha egyáltalán még magamhoz térek, mielőtt ki-tudja-milyen kísérletek áldozatává válnék.

Közben a másik két orvosi köpenyes a jóval kevésbé együttműködő Hoolocknak is erővel beadta egy ampulla tartalmát.

Oké, most akkor el fogjuk veszíteni az eszméletünket. Mindegy, nem szabad kétségbeesni. Próbáltam erre összpontosítani. Ha még magamhoz térek, cselekedni fogok. Igen, nyilván kitalálok egy ötletet. Bármit...

Már persze, ha még ugyanaz az ember leszek, mint aki most vagyok. Mert mi van, ha arra térek magamhoz, hogy csináltak valamit az agyammal?

Hintázni kezdett velem a világ, mintha az eddig síkban elterülő mezőt felgyűrték volna egy tálka alakjában, és rázni kezdték volna. Mintha az egész horizont kezdene gömbalakba összetorzulni körülöttem, és a csillagok egybefolynának a sötét fűtengerrel...

Jeffries a háttérben az orvosi köpenyeseknek magyarázott az idejutásunk körülményeiről, de már képtelen voltam az egyre inkább elmosódó szavak közt összefüggést találni.

Egyszerre valamiért eszembe jutott az az ostoba kérdés, hogy ha tényleg sikerülne túlélnem az elmebeteg kísérleteiket, és tönkretennék az agyamat, vajon akkor is szeretném-e még a rendőrkapitányt.

Ez volt az utolsó gondolatom, ahogy a belém fecskendezett szer hatására fokról fokra elernyedtem, és sötét kábaság vette át a valóság helyét. Az ütközés fájdalmát még éreztem, ahogy erőtlenül elterültem a földön, aztán már semmit.

36. fejezet: A mélyben

Egy hideg és nedves rongyféleség tapadt az arcomra. Szúrós vegyszerszagot éreztem. Igen, éppen az arcomba préselnek egy folyadékba áztatott kendőt... Akármi volt is az, az egész légcsövemet végigperzselő, irritáló érzés magamhoz térített. Próbáltam lélegezni, de csak összerándult a tüdőm a szagtól.

Ki akartam nyitni a szemem, azonban túl nehéznek tűntek a szemhéjaim. Mintha ólomsúlyúak lennének. Talán jobb is lenne örökre sötétségben maradni. Igen. Jó kis feketeség, és hosszú, hosszú alvás...

Egyszerre azonban visszaemlékeztem, mi történt, és beugrott, hogy elraboltak a laborosok. Mi van, ha megműtöttek?

A gondolat annyira megijesztett, hogy elég erőt gyűjtöttem a szemem felnyitásához, és eszméletemre tértem. Hideg, fehér neonfény töltötte be a kicsempézett helyiséget.

Éppen az egyik orvosi köpenyes laboráns nyomkodott az orromra és a számra egy gyógyszerbe áztatott gézlapot.

- Rendben. Kezd magához térni a 8-as – állapította meg, amikor kinyílt a szemem. Elvette a bűzös rongyot az arcom elől.

Rettegtem a gondolattól, hogy egy műtőasztalon leszek, de szerencsére ennyire nem volt kritikus a helyzet. Csak egy raktárféle helyiség padlóján ültem, a falnak támasztva. És bár fájt a fejem a kábítástól, azt egyből éreztem, hogy nem végeztek rajtam koponyaműtétet. Huh, remek.

A csuklóm össze volt kötözve a hátam mögött, és a mellettem tornyosuló masszív acél polcsor talapzatához rögzítették.

- A 9-esnél is hat végre. – Érkezett a válasz a csempézett helyiség másik részéről.

Egyelőre nem éreztem magamban elég erőt a fejem elfordításához, mert úgy szédültem.

Magától is besétált azonban a látóterembe a hang gazdája: egy szintén orvosi köpenyes másik laboráns. A szemüvegét igazgatva tovább beszélt:

- Egy óra múlva felszabadul a fertőtlenítő kamra, akkor vihetjük őket. Addig is, jobb híján, itt maradhatnak. Gyere, ellenőrizzük a...

Itt mondott egy bonyolult latin kifejezést, talán egy vegyszer nevét, de túl kómás voltam még ahhoz, hogy bármit felfogjak belőle.

- Ezek ketten ellesznek itt – hagyta rá a másik is. – Bő egy óra alatt kiürül az agyszövetből a kábítóinjekció minden maradványa, utána előkészíthetjük őket a fertőtlenítéshez. Vagy borotváljuk le addig a hajukat?

A gondolatra jeges borzadás dermesztette meg gyengeségtől elnehezült izmaimat. A kilátás, hogy a sok-sok éven át növesztett, rengeteg vörösre festett hajamat le akarják vágni, még jobban megijesztett, mint bármiféle operáció.

A másik laboros csak legyintett:

- Ráér, visszajövünk nemsokára. Most fontosabb a...

Itt megint valami olyan technikai kifejezés jött, amiből még a betűket sem igen tudtam kivenni. Mindenesetre, távoztak a helyiség egyik ajtaján keresztül, és egyelőre ejtették a hajleborotválásos ötletet.

Nagyot nyögtem, és köhintettem a tüdőmet maró szertől, amelyet szagoltattak velem. Ki tudja, miért kell nekik, hogy eszméletemnél legyek? Lehet, hogy így gyorsabb annak az izének a felszívódása az agyszövetben? Talán a műtétet is éber állapotban akarják végrehajtani? Még csak az kéne...

Ekkor egy férfi köhögését hallottam meg, és végre oldalra bírtam fordítani a fejem. Egy másik acélpolc lábához kötözött csuklóval, ott ült Vaughn Hoolock is.

Elég siralmasan festett a cégigazgatóval folytatott véres küzdelem után, de talán komolyabb baja nem volt pár zúzódáson túl. Megnyugodva konstatáltam, hogy ő is magához tér.

Hoolock csuklóját rátekert fémdrótok rögzítették a háta mögött a padlóba csavarozott polcsor talapzatához. A saját kötelékeimet nem láttam így háttal, de úgy érzékeltem, hogy az én esetemben egy hajlékony kábelköteget használtak. Rögtönzött kötelékek. Fuhh, szerencse, hogy nem gondoskodtak egy teljes ágyhoz szíjazásról vagy ilyesmiről. Talán így hirtelen nem adottak a feltételek ahhoz, hogy kísérleti alanyként elhelyezzenek. Mindenesetre, ez egy kis reménysugár. Minél spontánabbak a körülményeink, annál több esély van rá, hogy hibáznak a biztonság terén.

- A pokolba is, te nem vagy normális! – köhögte Hoolock. Rántott egyet a kezét összefogó fémdrótokon, de szörnyű fájdalom téphetett a csuklójába, ugyanis hamar abbahagyta.

Inkább felém fordulva folytatta:

- A testi épséged árán védted előlem ezt a szörnyeteget?! Miközben végig tudtad, hogy ő Marta gyilkosa?

Erőtlen kábasággal csak annyit leheltem:

- Nem hinném, hogy attól jobb hely lenne a világ, ha Ön halálra késeli Mr Jeffriest.

Hoolock hátravetette a fejét, és érdes, örömtelen nevetésféleség hagyta el az ajkát:

- Meg kellett volna ölnöm mindkettőtöket még a szállodában! A rohadékot is meg téged is!

- Ezt Ön sem gondolja komolyan.

Ezután hallgatásba burkolóztunk, és mindketten próbáltuk kiforgatni a csuklónkat a kötelékek közül. Sajnos, esélytelennek tűnt.

A Hoolockot tartó drótok vékonyak voltak, viszont lehetetlen volt erősebbet rántani rajtuk, mert alaposan belevágtak a férfi húsába. Mivel engem vastag kábelekkel kötöttek meg, azok plusz fájdalmat nem okoztak. Azonban olyan sokszor áttekerték az alkaromon, és úgy odakötöttek velük, hogy reménytelen volt a rángatásuk. Így hát, eredménytelenül ügyeskedtünk, tekertük, forgattuk a karunkat, amennyire bírtuk, és semmivel sem kerültünk közelebb a szabadulás pillanatához.

- Valamit ki kell találnunk, mielőtt visznek műteni – jegyeztem meg.

Hoolock fanyar dühvel válaszolt:

- Talán hagynod kellett volna, hogy agyonkéseljem ezt a nyomorultat a hotel emeletén!

- Egyrészt, nem hiszem, hogy bármi jó született volna a vérontásból. Másrészt, muszáj volt Mr Jeffries segítségével eljutnom a laborhoz. Ennyi időm volt, nem tudtam heteken át taktikázni, mert különben Ön megöli Mr Jeffriest. Szóval, ha létezik valaki, aki miatt most ilyen nagy zűrben vagyunk, az Ön. Mert ámokfutásra kényszerített! Különben lett volna időm nyugiban kidolgozni egy biztosabb tervet.

- Igen? Szóval az én hibám, hogy te egy ilyen Jeffries-féle undorító gyilkos életét mentegeted, bármilyen kockázatot bevállalva?!

Felsóhajtottam:

- Nem tudom, melyikünk az, aki évtizedeken át bűnözők pátyolgatásából élt... De mindegy, hagyjuk a csatározást! Jól hangzó elméleti fejtegetésekkel nem jutunk sehová. Inkább találjunk ki valamit!

- Akkor sem bírom felfogni, hogy hogyan védheted ennek a szörnyetegnek az épségét! – folytatta Hoolock.

Na, jó, úgy látom, nem fogunk egykönnyen leszállni a témáról. Úgyhogy végül halkan annyit válaszoltam:

- Az eszébe sem jutott, hogy esetleg nem csak őt védtem, hanem például Önt is?

Hoolock elfordította rólam a tekintetét, és fekete szemét a fényes csempékre szegezte.

- Nincs szükségem védelemre.

- Hát, lehet másképpen is megfogalmazni, de valakire mindenképpen szüksége volt, aki megakadályozza, hogy a semmiért cirkuszt csináljon, és eldobja a jövőjét.

- Tényleg jobb lett volna, ha kinyírlak.

Én csak hunyorítottam egyet válaszul. Kezdett menetközben visszatérni az erőm.

- Na, és most beszélhetnénk végre a szabadulási tervünkről? – javasoltam. – Kétlem, hogy sok időnk lenne filozofálásra.

- Jól van, lássuk, mit tehetünk! Hátha akad itt használható. – Az ügyvéd tekintete körbevillant a berendezési tárgyakon. Meglepően tisztán tudott gondolkozni. – Ott szemben látok négy vagy öt éles tárgyat egy fémasztalon.

Én is a szemem meresztgettem, és igyekeztem kinézni a szemközti falnál álló asztal terhét:

- Igen, van ott pár szike. Talán hozzájuk juthatnánk, csak túl messze vannak.

- Van feletted az egyik polcon egy üres műanyag kanna – mondta ekkor Hoolock. – Ha le bírod piszkálni a lábaddal, hátha tudnánk kezdeni vele valamit.

- Mit?

- Nem tudom.

Egy kis időre a gondolatainkba merültünk, aztán úgy éreztem, hogy megihletett a Gomez kapitánynál kikapcsolt focimeccs emléke. Felélénkülve rákérdeztem:

- Tud esetleg focizni? Tudja, az az európai típusú, ahol lábbal rúgják a labdát...

- Igen. Én voltam a legjobb góllövő a középsuli focicsapatában.

- És, azóta hányszor játszott?

Kis hallgatás.

- Egyszer sem – vallotta be aztán végül Hoolock. – De sejtem, mire gondolsz, és vállalom. Ha idelököd a kannát, megpróbálom lerúgni vele az asztalról a késeket. Hátha az egyik penge közel esik hozzánk.

- Kábé mennyi esélyt lát rá, hogy eltalálja hátrakötött kézzel, ülő helyzetből egy több láb távolságra álló asztal tárgyait egy műanyag vacakba rúgva? Ráadásul kellő erővel...

- Eleget ahhoz, hogy legyen értelme megpróbálni.

- Ez olyan ügyvédes megfogalmazás az „egy és kettő százalék között” valószínűségi értékre?

A férfi húzott egyet a vállán:

- Ha kitalálsz jobbat, hallgatom.

- Rendben, próbáljuk meg! – Nem volt más ötletem.

Nagy nyögéssel annyira kitekeredtem, hogy szemrevételezhessem a fölöttem húzódó polcokat:

- Hol van a kanna?

- Fölötted. De onnan nem láthatod, mert túlságosan benn van a polcon.

- Akkor mégis hogyan szedjem le?

- Nem tudom, próbálkozz!

Na, ezzel aztán ki vagyok segítve! Mindenesetre nekiálltam tervet készíteni, hogy hogyan érhetném el a felsőbb polcokat. Hoolock adott némi útmutatást, hogy pontosan hol helyezkedik el a kanna, és az alapján becéloztam.

Hát, senkinek, még egy halálos ellenségemnek sem kívánnám ezt. Hogy miután bicskával megszúrták, és egy Jeffries féle debla nagy ember megütötte, egy autónak hajította, és jól meg is taposta, aztán pedig elkábították, erővel magához térítették, és megkötözték... Nos, hogy ezután még meg kelljen próbálnia az oldalára fordulni, kicsavarva a hátrakötött karját, és a lábát feltornázni a feje fölött magasló polcsorra! Ja, és mindezt úgy, hogy lehetőleg az estélyi ruhája szoknyarésze ne csússzon fel, és a helyiségben ücsörgő szemétláda ügyvéd ne az ő combját nézegesse...

Maradjunk annyiban, hogy ha nem említette volna meg az egyik laboráns a hajam leborotválását, nem is lett volna elég erőm az egészhez. Így viszont kellően motivált voltam, és kitartóan küszködtem.

Már legalább negyedjére puffantam vissza a hideg padlóra fájdalmas nyögéssel, miután eredménytelenül próbáltam a cipőm sarkával megtalálni a nyavalyás kannát. Kisebb attrakciónak is beillett, ahogy ott a megkötözött karom kicsavarva, térdhajlatomnál ráakasztva a lábam a felettem magasodó fémlapra, kutattam a műanyag vacak után. Előbb-utóbb viszont visszacsúsztam a földre, mert nem bírtam a végtelenségig megtartani magam.

Vaughn Hoolock nem sok lelki támogatást nyújtott, mivel újabb kudarcom láttán csak rám szólt:

- Haladj!

- Nem bírna inkább segíteni? – mordultam fel. – Például, mondhatná, hogy melyik irányba mozdítsam a bokámat, amikor már fenn van a lábam.

- Rendben – egyezett bele kurtán. – Próbáld meg újra!

Visszaerőlködtem a lábam a polcra. Ezúttal Hoolock már valóban igyekezett instrukciókat adni, de nem lett sokkal könnyebb a dolgom. Ráadásul már kezdtem fáradni.

Összeszorítottam a szemem, és magam elé idéztem egy rémképet, ahogy felzúg egy elektromos vágóeszköz, majd a padlóra hullnak mellettem a gyerekkorom óta növesztett vörös tincseim, puhán, halott teherként... És a következő pillanatban a bal bokám nekiütődött valaminek. Tompa koppanással lerepült a polcról egy üres, fehér, műanyag vegyszeres kanna, pont elém esett.

Zihálva zuhantam vissza a padlóra, és eltartott kis ideig, mire össze bírtam szedni magam. Most már a karom és a vállízületem is sajgott, de annyira örültem a sikernek, hogy elfeledkeztem róla. Odataszítottam a lábammal a kannát Hoolock elé.

- Ha ezek után elvéti... – szúrtam oda.

Hoolock csak magabiztosan feldobta a levegőbe a kannát két térde segítségével, dekázott egyet vele... Aztán hajmeresztő gyorsasággal elrúgta a levegőben.

Olyan erővel vágta oda a szemközti asztalhoz, hogy hatalmas csörömpöléssel letarolta róla az összes orvosi eszközt. A szikék, fogók és hasonló gusztustalan fémkütyük csilingelve szétpotyogtak a négy égtáj felé.

- Wow, ez szép volt! – füttyentettem.

- Azért a te tornászmutatványod sem volt utolsó – ismerte el egy szemöldökrántással, majd mindketten a lehullott tárgyakat kezdtük tanulmányozni. Sajnos, még így sem került hozzánk kellő közelségbe egyetlen élesnek tűnő holmi sem. Mindenesetre, megpróbáltunk a lábfejünkkel elérni valamit.

Az egyik szike talán nem volt olyan rossz helyen a fal tövén Hoolockhoz képest, azonban az ügyvéd hiába igyekezett a csuklója felsértése árán is minél inkább megnyúlni a lábával, nem érte el. Már csak egészen kicsi kellett volna, talán egy karnyújtásnyi...

- Hát, ez nem lesz meg – mondtam végül, látva a próbálkozások reménytelenségét. – Inkább hagyja, mert csak szétroncsolja a kézfejét azokkal az éles fémdrótokkal! Túl messze van. Még ahhoz is, hogy egy cipővel vagy más kisebb tárggyal idehúzzuk...

- A francba! – És Hoolock még káromkodott hozzá egy sort, összeszorított fogai közt kipréselt keserű szavakkal, de aztán ő is elfogadta a veselkedés hiábavalóságát.

- Most mi legyen? Pont nem érjük el a leesett tárgyakat. Pedig már nincsenek olyan messze...

- Kicsit mintha a csavarok ki lennének lazulva itt a polcos állvány lábánál. – Már a férfi is zihált a megerőltetéstől és a csuklóját marcangoló fájdalomtól. – Ha nem vágnának ennyire a rohadt drótok, lehet, hogy ki tudnám mozdítani a mögöttem álló polcot a helyéből, és egy kis szakaszon arrébb bírnám rángatni, a kés felé. Talán pont annyira, amennyire kellene...

- Nem sok esélyt látok rá, és félő, hogy csak tönkretenné a kezét.

- Minden jobb, mint az eszelősök laborjában megdögleni!

- Hát, kétségtelen. Ha viszont feleslegesen kínozza magát, azzal csak rontja az esélyeinket a túlélésre. Ön az izmosabb kettőnk közül, nyilván Önnek van inkább lehetősége leküzdeni erőből egy laborost. De csak ha viszonylag megőrzi az épségét.

- Ez is igaz – morogta, és abbahagyta a polcállvány rángatását.

Készültünk szusszanni egyet, mielőtt folytatjuk a további meddő erőlködést a kötelékeinkkel. Ekkor azonban éles, vijjogó szirénahang zengte be a folyosókat. Valamiféle riasztás szólalt meg.

Először felkaptuk a fejünket, mert azt hittük, a mi ügyködéseink indították be a hangjelzést. Aztán azonban a helyiség oldalán húzódó egyik ajtón túl feldobogó, rohanó léptek nem ide közeledtek, hanem pont hogy távolodtak.

Egy ideig még szólt a fülsértő sziréna, aztán végre elhallgatott.

- Ez meg mi volt? – nézett körbe Hoolock gyanakodva.

- Remélem, hogy a tűzjelző. Mondjuk, felrobbant a műtőtermük, és el kell odázniuk minden orvosi beavatkozást. – Megjegyzésem, sajnos, nem alapult túl sok valódi esélyen, de azért nem tudtam visszafojtani. – Esetleg véletlen lángra kapott az összes kutatási jegyzetük, és háttértudás nélkül maradtak, így nem tudnak operálni.

Utána kíváncsian füleltünk, de nem hallottunk semmit. Jó darabig csak csönd. Néha távoli léptek.

Egyszer viszont az egyik nesz elindult az ajtónk felé, és váratlanul benyitott valaki. Dirk Jeffries!

A laborosok már összeöltöttek egy Hoolock által okozott sérülést a homlokán, de ezen túl különösebb baja nem volt. Még a széthasított válltömésű zakója alatt viselt vérfoltos ing is ép maradt. Kidüllesztett sörhassal masírozott be, és végigmért minket.

- Jöttem elbúcsúzni – közölte gúnyosan, majd körbepillantott.

Észrevette a földre hullott tárgyakat.

- Ejnye, hát ez meg mi? – Kárörvendő lassúsággal elkezdett visszapakolni a fémasztalra.

- Most komolyan? – fintorodtam el. – Még a halálunk előtti kábé fél órát is Önnel kell töltenünk?

Megpróbáltam figyelemelterelő társalgást kezdeményezni. Hoolock olyan izzó, sötét gyűlölettel meredt az érkezőre, hogy nyilvánvalóan képtelen volt szóhoz jutni. Nekem kell lefoglalnom Jeffriest, hátha egy szike elkerüli a figyelmét.

- Valójában van érdemi mondanivalóm is – felelte a cégigazgató, és kihagyott a szívem egy ütemet, ugyanis aggasztó derűvel rám vigyorított. Vajon mitől ilyen jó kedélyű? Rossz jel.

- Gondolom, ti is hallottátok, hogy megszólalt a riasztó – folytatta, miközben egy fémcsipeszt visszaillesztett a helyére az asztallapon. – Mit gondoltok, mi történt?

- Nem biztos, hogy tudni akarjuk.

- Pedig azt gondolnám, hogy te igen.

Most már tuti, hogy nagy gáz van.

- Oké, akkor mondja el! – hagytam rá, egyre riadtabban. Mégis, miről lehet szó?

- Elfogtunk egy illetéktelen behatolót a labor egyik szárnyában. Bejutott, és éppen a számítógépes rendszer adatai között keresgélt...

- Igen, és?

- Egy ismerősöd volt az. Szerencsére, csak egyedül jött.

Behunytam a szemem, és – bár már sejtettem a választ – mégis rákérdeztem:

- Kicsoda?

- A rendőrkapitányod. Igen, tudok róla, hogy együtt jártál vele. Informálódtam kicsit, amikor megtudtam, hogy tényleg nyomozni kezdtél a Nolette-ügyben. Fogalmam sincs, hogyan jutott be a rendőr szerelmed, de majdcsak kiszedjük belőle valahogy...

Jaj, ne! Raul.

Most már tényleg muszáj kiszabadulnunk innen, mielőtt mindannyiunkat kinyírnak ezek az elmebetegek.

Jeffries visszatett egy ezüstkanalat is az asztalra. Már éppen az utolsó lehullott tárgyért, a falnál pihenő szikéért indult volna, ám ekkor közbeszóltam, hátha mégiscsak sikerül elterelnem a figyelmét:

- Tudom, hogyan jutott ide a rendőrkapitány, én segítettem neki megtalálni a labort. Inkább engem kínozzanak meg, ha valakiből ki akarják csikarni a válaszokat...

A tokás cégigazgató ekkor valóban megfeledkezett a megkezdett mozdulatról, és nem haladt tovább a kés felé, hanem felém fordult.

- Ugyan, kislány! – hunyorított rám. – Te jó leszel kísérleti alanynak. Már készítik neked a fertőtlenítő kamrát. A kedves rendőröddel majd pár másik laboráns elbeszélget addig. Készségesen elmondja, amit tudni akarnak, ha gyakorolnak rá egy kis nyomást. Például, elhitetik vele, hogy megkímélik az életedet, ha elárulja az igazat. Nem lesz gond. Esetleg utána ő is részt vehet a kísérletekben. Persze, csak második fázisúban, mert ő nem alkalmas a negyedik fázishoz a leszármazása miatt. Csak az ötödik szakaszba lesz beleintegrálva minden népcsoport... Bár, ez már engem aligha érdekel. Nem hiszek az elborult kísérletek sikerében. A fanatikus Daltonék jók voltak fejős tehénnek, de most ideje, hogy visszatérjek a vállalatvezetéshez a föld fölé. Majd iszom egy koktélt az emléketekre a jövő heti tengerparti kiruccanásom során.

Oké, szuper. Távozni készül, és megfeledkezett a fal mellé esett szikéről. Talán még van halvány esély.

- Reménykedj benne, hogy sosem jutok ki innen élve! – szólalt meg ekkor váratlanul, jéghidegen Vaughn Hoolock. – Mert ha mégis...

- Nahát, még mindig így haragszol a tévés nőcskéd agyonverése miatt? – szakította félbe Jeffries egy kacajjal. Megállt az ajtó felé vezető útján, úgy tette hozzá: – Nem gondoltam, hogy ennyire a szívedre veszed.

- Mi lenne, ha most már tényleg elhúzna innen? – próbálkoztam közben, mert nem tetszett a tekintet, amellyel Jeffries apró szeme Hoolockra villant. Biztos, hogy semmi jó nem fog kisülni belőle, ha társalogni kezdenek...

Sajnos, nem értem el sikert.

Jeffries nagyhangon hozzátoldotta az előző mondandójához, már teljesen Hoolockhoz fordulva:

- Egyébként pedig, a módszerért ne engem hibáztass, hanem saját magad!

Hoolock értetlen dermedtséggel bámult vissza Jeffriesre:

- A módszerért?

- A gyilkosság módjáért.

- De hát... a szobor eredetileg, a tervezgetéskor nem az én ötletem volt, hanem Martáé.

Jeffries arcán sötét mosoly jelent meg, mielőtt választ adott:

- Igen, de az én tervem úgy hangzott, hogy csak akkor verem őt agyon a lakásban, ha észrevétlenül fel tudom venni a díszszobrot. Hogy véletlenül se kerüljön sor dulakodásra, és ne keveredjenek össze a szépen elkészített nyomok például az én DNS-emmel. Ha nem sikerült volna ez a szobros változat, akkor meglapulok, és hagyom távozni. Aztán simán megmérgeztem volna egy azonnal ható szerrel, amíg meghúzódik pár napra egy vidéki motelben a börtönakció előtt. A holttestet pedig eltüntettem volna. Kíméletes, hatékony, fájdalommentes módszer lett volna. Nem kellett volna szenvednie... Sőt, még az is lehet, hogy életben hagytam volna. Túl nagy kockázatot nem vállaltam volna Ethel Dalton küldetéseiért, annyi biztos. Felőlem akár élhetett is volna a tévés nőcske, ha nem tudom biztonsággal megölni. Igen, valószínűnek tartom, hogy futni hagytam volna. Ez a szobros terv csak akkor működhetett, ha sikerül egészen pontosan hozzáillesztenem a tervetekhez a saját lépéseimet. Így hát, miután besurrantam az erkélyen keresztül a lakásba, vártam az árnyak között. Az az átkozott nőszemély viszont éber volt, nem akart megfelelő alkalom adódni...

Egyszerre megállt bennem az ütő, ahogy rájöttem, hogy Jeffries mit akar elmondani. Csak arra tudtam gondolni, hogy félbe kellene szakítanom, mielőtt befejezheti:

- Jól van, ne részletezzük! Így is elég szörnyű egy gyilkosság, ne csámcsogjunk rajta! Mi lenne, ha békén hagyna minket? Nem az Ön sertésfejével az emlékezetemben akarok meghalni a műtőasztalon!

- Tudni akarom! – hördült fel ekkor Hoolock. - Mire utalt, amikor azt mondta, hogy az én hibám?!

- Ó, ugyan már, csak nem akar egy ilyen szörnyeteggel diskurálni az utolsó perceiben? – tettem még egy kísérletet, azonban hasztalan.

Hoolock megbabonázva meredt Jeffriesre, a válaszom már nem ért el a tudatáig. A cégigazgató szinte kedélyesen intézte hozzá a szavait:

- Igazán szívesen elmondom. Szóval, a kis barátnőcskéd szemfüles volt. Még miközben a karját megsebezte, akkor is végig figyelt, és hallgatta, hogy nem jön-e valaki a lépcsőházban. Mindenre ügyelt, nem közelíthettem meg. Csak vártam, és vártam. Kezdtem feladni a reményt. Már kikészítette a szobrot, elhelyezte rajta az ujjlenyomataidat, és indult volna bekötni a karját, hogy távozhasson. Ám ekkor még eszébe jutott valami...

- Hagyja abba! – rivalltam rá Jeffriesre, ekkor már indulattal. – Tűnjön innen, könyörgöm! Miért csinálja ezt? Nem elég, hogy mindjárt halottak leszünk? Érje be ennyivel, és menjen, iszogassa a retkes koktélját a tengerparton! Miért kell ez?!

Jeffries mosolya még élesebbé vált:

- Ugyan már! Hiszen te magad mondtad, többször. Mert megtehetem. Azt csinálok, amit akarok.

- Essen már meg a szíve rajtunk, és hagyjon végre békén! – Hiábavalóan rángatni kezdtem a csuklómat a polc lábához rögzítő kötelékeket. – Semmi szükség erre. Kérem! Könyörgöm...

- Na, egészen elveszítem itt a fonalat a detektívnő miatt – tért vissza Jeffries a mondandójához, figyelmen kívül hagyva kétségbeesett esdeklésemet. Továbbra is Hoolockhoz beszélt: – Most viszont már egy-kettőre befejezem, aztán hagylak titeket elmélkedni az utolsó pár gondolatotokon. Tehát, ott tartottam, hogy a kis barátnőcskéd szépen tető alá hozta az előkészületeket. Én már fel is adtam magamban a dolgot, ő meg elindult bekötni a karját. Ekkor azonban eszébe jutott valami, meggondolta magát, és félúton visszafordult. Még visszalépett melléd, ahogy ott a földön hevertél élettelenül. És letérdelt, hogy nyomjon a szádra egy búcsúcsókot. Ahogy csókolt, egy kicsit tényleg megfeledkezett a külvilágról. Na, ez volt a tökéletes pillanat, hogy előosonjak, felkapjam a szobrot, és lesújtsak.

Kis szünet, majd a cégigazgató kajánul még hozzátette:

- Látod, ha nem kérsz tőle egy búcsúcsókot az eszméletvesztésed előtt, semmi sem lett volna a szörnyű, véres gyilkosságból.

Még kacsintott is egyet Hoolockra. Aztán ruganyos léptekkel, derűsen elsétált az egyik ajtó mögött húzódó kicsempézett folyosón, belökve az ajtólapot maga mögött.

Megfagyott a levegő. Mintha minden mozdulatlanságba dermedt volna, és az idő is megállt volna. Csak valamivel később tűnt fel, hogy még a lélegzetemet is visszatartom.

Fulladozva szusszantam egyet, és friss oxigént juttattam a tüdőmbe.

Óvatosan, fokozatosan fordultam Hoolock felé, aki ugyanúgy ült ott, ahogyan Jeffries szavai alatt, a semmibe bámulva.

Nagyot nyeltem, és próbáltam összeszedni a gondolataimat.

- Sajnálom – motyogtam. – Nem kellett volna ezt hallania. Nagyon sajnálom.

A férfi sokáig nem válaszolt. Végül annyit kérdezett, reszelős hangon:

- Szeretett engem? Marta... szeretett?

Nem láttam értelmét, hogy tovább kerülgessem a tényt. Eddig kíméletből próbáltam elhallgatni, hogy a gyilkosság teljes súlyától legalább egy kicsikét megvédhessem. Most már viszont vége. Jeffries szavai után nincs értelme a tagadásnak. Nem is beszélve arról a nyers gonoszságról, amellyel mindezt Hoolock tudomására hozta.

- Igen – suttogtam, lehajtott fejjel. – Azt hiszem, hogy a maga módján egy kicsit megszerette Önt.

Hoolock nem szólt semmit.

- Hazudtam, amikor azt állítottam, hogy nem lettek volna boldogok együtt - vallottam be aztán. – Persze, hogy azok lettek volna. Tökéletes pár. Önnek volt igaza, amikor azt mondta, hogy mindig tudtak volna közös megoldásokat találni. Eléggé kedvelték egymást ahhoz, hogy rászánják az energiát a kölcsönös előnyök kidolgozására. Tény, hogy egymás rossz tulajdonságait erősítették volna, de ez cseppet sem zavarta volna Önöket, sőt... Azt hiszem, pokoli páros lettek volna, és zökkenőmentesen működött volna. Sajnálom. Csak nem akartam, hogy a múlt még erősebben kísértse Önt. Inkább megpróbáltam kizökkenteni az érvelésemmel, amikor a rendőrségen beszéltünk. Most már viszont látom, hogy túl késő...

Elhalkult a hangom, és nem folytattam.

- Köszönöm, hogy ezt most elmondtad. – Hoolock csak ennyit válaszolt.

Furcsa csend állt be a szavai után.

Aztán összeszedte magát, és kiegyenesedett ültében. Feltérdelt. Még mindig, mindazok után, amiken keresztül ment, láttam a szemében a ravasz, veszedelmes villanást, és ahogy felszegte a fejét, elszántnak tűnt.

Nagyot rántott a csuklóit rögzítő drótokon és az állvány lábán. Akkorát, hogy szinte elhinni is nehéz volt. Olyan nagyot, hogy beleremegett az egész masszív polcsor.

Rossz volt nézni, így inkább elfordultam. Azt viszont a mögöttünk álló hatalmas fémpolcok apró rezdüléseiből is éreztem, hogy a férfi megismétli az előbbit. Újra meg újra megkísérli kitépni a polcot tartó csavarokat a padlóból.

- Vigyázzon, nehogy túlságosan felsértse... – kezdtem volna egy idő után.

Aztán el is hallgattam a mondat folytatása nélkül, mert semmit sem ért. Hoolock folytatta. Túl sok esélyt nem láttam a sikerre, és úgy véltem, hogy csak feleslegesen sebzi és kínozza magát, de már úgysem tudnám eltántorítani.

Persze, én is küzdöttem a kötelékeimmel, azonban nem tudtam még csak megközelítőleg sem akkora erőt kifejteni, hogy elbírjak a huzalokkal. Ahhoz meg túl szoros volt a megkötözés, hogy kifacsarjam belőle a karomat. Ráadásul mögöttem rezzenetlenül tartott a szekrény talapzata, nálam nem voltak kilazult szerelvények. A csavarási kísérleteimtől is csak a csuklóízületem fájdult meg, másra nem volt jó. Készültem megpihenni kicsit.

Pont ekkor azonban Hoolock egy utolsó, hátborzongató rántással sikeresen lecibálta a mögötte álló szekrény lábait a tartócsavarokról. Hogy ez pontosan hogyan sikerült, nem tudom. Mindenesetre, ahogy odanéztem, láttam, hogy már csúnya vérfolt borítja a polc talapzatát.

Csikorgott a fém a csempén. A teher szemmel alig látható kis szakaszonként mozdult, de már nem akadt el. A polcos állvány csúszni kezdett előre minden újabb rántással.

Egy perc múlva pedig Hoolock elérte a falnál maradt szikét, és a lábával odahúzta maga mellé a pengét. Belökte a háta mögé, majd felkapta összekötözött kezébe. Nekiállt a fémdrótokat nyiszatolni.

Nem voltam benne biztos, hogy a vékony fémet elviszi-e a szike, de annyira gyémántélességű volt a penge, hogy sikerült. Hoolock pedig nekiállhatott szétrángatni a megbontott rögzítést.

És aztán... kiszabadult! Meglepetten kaptam levegő után.

A férfi pedig felkászálódott, egy másik kést odadobott nekem az asztalról, majd elindult Jeffries után.

- Hé! Segítene kioldozni? – próbálkoztam, a mellém hajított orvosi penge után tapogatózva, de nem igazán fogta fel a kérdést. A tekintete arra a kijáratra tapadt, ahol Jeffries távozott. Nyilván utána akart menni, hogy bármi áron megölje a megszerzett szikével. Mégis, meglepő módon érzékeltem valami korábban nem tapasztalt tétovázást. Az eddigi őrült bosszúvágy alapján azt lehetett volna várni, hogy ezúttal már végképp megállíthatatlan lesz, kivágja az ajtót, és Jeffries után száguld a folyosón. Most viszont csak állt a csukott ajtólappal szemben.

Habozott. Nem tartott azonban sokáig, talán csak egy töredék másodpercig, és utána valóban folytatta útját az ajtó felé. Én közben próbáltam a tenyerembe piszkálni a padlóról a nekem odapasszolt apró szike nyelét.

Hoolock keze már nyúlt a kilincs felé. Utána szóltam, utolsó esélyként:

- Tudom, mire gondol. Arra, hogy ha Miss Sorbet most látná Önt, kinevetné.

Egyszerre lefékezett, és megtorpant az ajtóban.

- Tessék? – kérdezett vissza kiszáradt torokkal.

- Nevetségesnek tartaná, hogy Ön egy szirupos bosszúval vergődik. Nem gondolja, hogy Miss Sorbetet lesújtaná, hogy az egyetlen férfi, akit kicsit is megszeretett, ilyen szánalmasan átadja magát az érzéseinek? Nézzen csak magára, ahogy ott áll az ajtóban, véresen, ziláltan! A kezében egy szikével, arra készülve, hogy megölesse magát az értelmetlen bosszúja végrehajtása közben. Szerintem, Miss Sorbet minden jót, amit valaha is gondolt Önről, megbánna, és totál kiábrándulna. Sőt, megkockáztatom, hogy ha ilyennek látta volna meg először, sosem kedvelte volna meg.

Amikor Hoolock nem felelt, még hozzátettem:

- Az tetszett meg neki, ahogyan Ön racionális terveken, hasznos ötleteken és a jövőn törte a fejét... És ezt mindketten tudjuk!

A férfi felszegte az állát, és a kilincsre zárta ujjait, nem várva meg a folytatást. Válaszra sem méltatott.

Készültem egy boldogtalan sóhajjal magamba roskadni, feladva az utolsó reményt.

Mindjárt kinyitja az ajtót, Jeffries után ered... Utána a laborosok megölik, még akkor is, ha a cégigazgatóval egy csoda folytán sikerülne leszámolnia. Külön-külön alapból is pocsékak az esélyeink a túlélésre, és aligha maradhat rejtve egy megtervezetlen, hirtelen támadás a távozó Jeffries ellen...

Elhalt viszont a mozdulat ereje. Hoolock egy pillanatig dermedten álldogált, aztán meggondolta magát. Véres keze eltűnt a kilincsről.

A következő pillanatban pedig odasietett hozzám.

- Gyere! – mormolta nem túl barátságosan, és a szikéje néhány nyiszatoló rántásával átvágta a csuklóimat szorító huzalok kötegét. Utána felrángatott a földről.

El sem akartam hinni, ami történik.

- Köszönöm! – nyögtem elfúló hangon.

Hoolock csak odalökött egy polchoz, hogy arra támaszkodva talpon tudjak maradni. Közben próbálta az inge ujjával felitatni a vért a csuklójáról, de nem sok sikert ért el – a drótok csúnyán tönkretették mindkét kézfejét, de szerencsére a piros ragacstól nem látszott. Aztán a férfi egy ingerült ajakrándulással félbehagyta a hatástalan elsősegély-nyújtási kísérletet.

Amikor konstatálta, hogy sikerült úrrá lennem a szédülésen, kezembe nyomott találomra egy súlyos csavarkulcsot az egyik távolabbi polcról. Fogcsikorgatva kimondta:

- Menjünk, keressük meg együtt a rendőrt, amíg nem túl késő! – És hátat fordított a folyosónak, ahol Jeffries eltűnt. Abba az irányba intett, amerről az orvosi köpenyes laborosok lépteit hallottuk a riasztó megszólalásakor.

37. fejezet: Menekülés

Üres, csempézett folyosóra érkeztünk. Az ablaktalan, zárt teret természetellenes fehérségbe vonta a lámpacsövek sápadt fénye. Az ablakok teljes hiánya alapján most már biztos volt – ha eddig akadt volna kétség –, hogy ismét a föld alatt vagyunk. Eddig is úgy képzeltem el, hogy a trafóház alatt terül el a labor, és egy lifttel lehet lejutni, ahogyan Daltonék korábbi laborja alapján is valószínűsíteni lehetett, tehát, az egyébként hazudós Jeffries kivételesen igazat mondott. Most már egyértelmű, hogy tényleg így van.

Nem különösebben örvendetes felismerés, ez ugyanis megnehezíti a szökési esélyeinket. Ha kinn lennénk a felszínen, előbb-utóbb nyilván találtunk volna egy ablakot, ahol legalább az egyikünk kimászhat segítséget hívni. Itt lenn azonban aligha reménykedhetünk benne. Mindegy, most amúgy is Raul megtalálása az elsődleges, a kiszabadulásunk megkísérlése csak utána jöhet.

Olyan halkan osontunk végig a folyosón, hogy hallatszottak fojtott lélegzetvételeink a nyomasztó csöndben. Szorongattam a kezemben a csavarkulcsot. Éreztem, ahogy a feszült összpontosítás nyirkos verejtékcseppjei a tenyeremhez tapasztják a hideg fémet. Magamban fohászkodtam, hogy a következő ajtó mögött ne egy csapat puskákkal felfegyverzett laboráns várjon ránk.

Ahogy azonban Vaughn Hoolock belökte az ajtólapot, csak egy újabb raktárhelyiséget pillantottunk meg mögötte. Hideg, fűtetlen terem, tele fémpolcokkal és dobozokkal. Már indultunk volna tovább a folyosón, a zsákutca helyiséget magunk mögött hagyva, ám még a szemem sarkából éppen észrevettem, hogy a polcokon benn tárolt dobozok némelyike gumikesztyűket tartalmaz. És az egyik szekrény oldalán felakasztott fehér köpenyek lógtak!

Karon ragadtam az ügyvédet, és megállítottam.

- Mi lenne, ha beöltöznénk laboránsnak? – suttogtam a kérdést.

Hoolock megtorpant, majd visszafordulva végigmérte a köpenyeket.

- Gondolod, hogy nem ismernének fel azonnal? – fogalmazott meg némi kétséget, szintén fojtott hangon. – Az ilyesmi csak a filmekben működik.

- Közelről tuti kiszúrnák, hogy nem a kollégáik közé tartozunk, de talán messziről nem. Annyi biztos, hogy így jelenlegi állapotunkban még egy hosszú folyosó végéről is egyből látnák, hogy szökevények vagyunk.

- Rendben, próbáljuk meg! A semminél tényleg jobb. Legalább nem lesz még véresebb az öcsém öltönye, ha el kell vágnom egy-két laboros torkát.

Rásandítottam a férfira:

- Erre azért, reméljük, nem lesz szükség.

- Jól van, nyugalom, csak mondtam. Ha nem muszáj, nem használom a szikét.

Besurrantunk a raktárhelyiségbe, és magunkra csuktuk az ajtót.

Nekiláttunk beöltözni. Sajnos, szájmaszkot vagy hasonlót nem találtunk, így muszáj volt a legmagasabb gallérú köpenyeket kiválasztanunk, hogy legalább egy picit takarásba kerüljön az arcunk. Védőcipőt sem leltem, nejlonharisnyában és magassarkúban kellett maradnom, de megtépázott estélyi ruhám fölé odakanyarítottam a fehér köpenyt. Hoolock is eligazított magán egyet, bár a drága fekete lakkcipő és az öltönynadrág az ő esetében is árulkodó volt. Utána felhúztam egy pár hosszúszárú gumikesztyűt, majd felügyeskedtem egy műanyag védősapkát. Hajhálóként szolgált, és szerencsére elég átlátszatlan volt feltűnő vörös tincseim elrejtéséhez.

Amikor végeztem, és az utolsó hajszálaimat is sikeresen beszuszakoltam a védősapka alá, odafordultam az ügyvédhez. Ő közben szintén lefedte egy műanyag védősapkával a haját. Elég nyomasztóan festett sápadt arcával, az ablakszilánkok apró karcolásaival, sötét, üveges tekintetével ezekben az egyébként sem szívet melengető műtős cuccokban. Na, nem mintha eddig bármilyen kellemes érzéssel töltött volna el az ittlét... Bárcsak ne ezek lennének az utolsó emlékeim a világról!

- Segítenél? – kérdezte ekkor Hoolock váratlanul, és felém nyújtott egy pár gumikesztyűt.

Nem fejtette ki, de nyilvánvalóan látszott, hogy nem bírja felhúzni a sérülései miatt. Márpedig nem ártana eltakarni, ahogyan a keze kinéz. Odaléptem egy szó nélkül, és nekiláttam előkészíteni az egyik kesztyűt.

Úgy tűnt, mintha az ujjait nem mindet tudná megfelelően mozgatni, legalábbis a bal kezén nem mind hajlott természetes alakzatban. Ahogy pedig ráerőltettem a kesztyűt a sérült kézfejre, Hoolock hirtelen erővel szívta be a levegőt. Amikor azonban tenni akartam egy együttérző megállapítást, megérezhette a szándékot, ugyanis rám mordult, kizárva a hangjából a fájdalom jeleit:

- Igyekezzünk!

Így hát, komment nélkül segítettem a férfi roncsolódott csuklójára felhúzni a gumikesztyű szárát. A ruganyos fehér anyag belső gyűrődései egyből megteltek vérrel.

- Adja a másik kezét! – utasítottam aztán, és folytattam a munkálatot a jobb oldallal. Egy megjegyzést azonban már nem tudtam visszatartani: - Tartok tőle, hogy ez nem fog nyom nélkül meggyógyulni. Az egyik ismerősömnek fél éve megperzselte egy áramütés a kezét, és máig kesztyűt kell hordania, hogy eltakarja. Bár igaz, hogy az égési sérülések más természetűek...

- Ahhoz viszont először túl kellene élnünk ezt az elmebeteg labort, hogy legyen értelme a sérüléseinkről beszélni! Az esztétikai szempontok jelenleg aligha tűnnek központi kérdésnek. - A férfi erőszakolt mozdulattal behajtotta kesztyűbe bújtatott ujjait, ismét a szike nyelére zárva: - Mehetünk.

Éreztem, hogy Hoolock nem igazán hisz benne, hogy élve kijutunk még innen. Kétségtelen, hogy ha pénzt kellene tenni valamire, én is a kipurcanásunkra fogadnék.

- Gyerünk! – suttogtam.

Kisurrantunk a raktárból, és tovább lopakodtunk. Újabb folyosóra jutottunk. Innen pedig számtalan ajtó és járat vezetett tovább mindenféle irányba.

- Ajjaj! – leheltem. – Most merre?

Hoolock találomra megpróbált benyitni egy helyiségbe, de az ajtó zárva volt. Suttogva káromkodott, és körbenézett:

- Sosem fogjuk így megtalálni a rendőrt. Haladhatunk sorban, de az ajtók többsége számkóddal nyílik, innen is látom.

- Igen, sajnos, csomó helyet nem tudunk átvizsgálni. A folyosók pedig szétvezetnek a négy égtáj felé...

Elhallgattam, és mindketten mozdulatlanná dermedtünk. Közeledő léptek zaja törte meg ugyanis a csöndet. A következő másodpercben pedig az egyik ajtó kinyílt, és kisétált rajta egy orvosi köpenyes laboráns. Felénk biccentett, majd tovább is sietett. Eltűnt az egyik oldalfolyosón.

Kieresztettük a feszülten benntartott levegőt.

- Huh, oké, az első próbát kiállta az álcánk – fújtam egyet. – Szerencsére, nem nézett meg alaposabban. Mi lenne, ha követnénk az illetőt?

Hoolock eltette a szikét a köpenye zsebébe:

- Rendben, menjünk! Akárhová is igyekszik, ott valószínűleg éppen zajlanak az események.

- Igen, esélyes, hogy Raul is ott lesz – súgtam vissza, és meglódultunk a laboráns után. Én is elsuvasztottam a csavarkulcsot a köpenyem zsebébe. Ilyen botcsinálta fegyverekkel amúgy sem sokra megyünk egy jól felszerelt létesítménnyel és a teljes személyzetével szemben. Vagy segítenek trükkök és fortélyok, vagy semmi sem véd meg. Még szerencse, hogy Hoolock is kellően józanul belátta ezt, és nem szándékozott nyers erőszakra hagyatkozni. Mondjuk, a személyiségét ismerve nem is vártam volna tőle, hogy eszetlen keménykedésbe kezd, de sosem lehet tudni, kiből mit hoz ki egy stresszhelyzet. Örültem, hogy tényleg számíthatok rá.

Minden erőfeszítést megtettem, hogy a cipőm ne kopogjon túl hangosan a csempéken, ahogy a laboráns után iparkodtunk. Elgondolkodtam azon is, hogy levetem a lábbelit, de gyanítottam, hogy egy mezítlábas laboráns látványa még gyanúkeltőbb lenne, mint egy tűsarkú cipőt viselő hölgyeményé. Így hát, a lehető leghalkabban tipegtem arra, amerre a laboros lépteit hallottuk távolodni.

Elhaladtunk egy helyiség előtt, ahol benn egy lombik tartalmát kevergette egy nő, de a futólag felpillantó asszonyban sem keltettünk gyanút.

Egyszerre megláttunk egy nyitva maradt plexiajtót. Mellette ott fénylett a fém kapcsolótábla. Az ajtó pedig elkezdett becsukódni előttünk...

Mindketten egyetlen pillanat alatt döntöttük el Hoolockkal, hogy megkockáztatjuk azt az őrültséget, hogy a kóddal védett ajtón túlra vezessen az utunk az előbb látott laboráns nyomában. Nem volt időnk összebeszélni sem, de pont egyszerre vetődtünk át a bezáruló ajtó résén, és befurakodtunk a mögötte kanyargó folyosóra.

A vastag, átlátszó ajtó egy tompa puffanással záródott mögöttünk, és kettészelte a teret.

- Na, oda sem megyünk többet vissza önerőből... – motyogtam.

- Reméljük, ez nem zsákutca. – Hoolock már haladt is tovább előre, határozott léptekkel.

Siettem utána, eligazítva az ajtón-átnyomuláskor összegyűrődött köpenyemet, visszahajtva a gallért az arcom elé.

Egyszerre hallottam, hogy Hoolock megint valami nem túl szalonképes kifejezést szűr a foga között, és lefékezett egy nyitva álló oldalsó ajtó előtt. Visszalépett mellém, és fél karral átkarolt. Az oldala mellé szorítva elvonszolt az ajtó előtt erővel, úgy, hogy takarja előlem a látványt. Ő sem nézett vissza, hanem tovább rángatott a folyosón.

- Mi volt ott benn? – kérdeztem elhaló hangon.

- Nem akarod tudni. – Csak ennyit válaszolt, és még jobban megszaporázta a lépteit, hogy ne tudjak visszafordulni.

- De, ugye, nem a rendőrkapitány...

- Nem hiszem. Mindenesetre, akárki volt is egykor, már nem lehet rajta segíteni. Gyerünk!

Igyekeztem nem elképzelni, mit láthatott, és siettem mellette, kivonva magam a szorításából. Szinte szaladva hagytuk el a folyosót. Rákanyarodtunk egy másikra. És ott egyenesen belefutottunk annak a magyarázatába, hogy miért 8-as és 9-es számmal hivatkoztak ránk a laboránsok.

Átlátszó fallal leválasztott cellák sorakoztak ugyanis a folyosó mentén sorban. És az üvegszerű falak mögött egy-egy külön bezárt ember raboskodott. El voltak kábítva, és kopaszra borotvált fejükre furcsa kütyük tapadtak, leginkább valami mérőizének tűntek. Számkód védett minden egyes cellát. Összesen hat darab volt, és mind a hat foglalt.

Körbepördültem, azt nézve, hogy van-e értelme megpróbálni betörni egy átlátszó lapot. Hátha ki tudnánk szabadítani, aki mögötte van... Ám valószínűtlennek tűnt a siker.

- Majdnem biztos, hogy megszólalna a riasztójuk – állapította meg Hoolock is, aki szintén ugyanilyen gondolatokkal nézett körbe. Aztán csak megrázta a fejét. – Ráadásul nem tűnik törékeny anyagnak. Túl kockázatos.

- Igen – susogtam. – Inkább igyekezzünk kiszabadítani a rendőrkapitányt, és segítséget hívunk! Úgy tudnánk a legtöbbet tenni. Tűnjünk innen!

Meglódultunk, és igyekezve nem elmerülni a bezárt, elkábított foglyok torokszorító látványában, a túlsó végen elvezető kanyar felé siettünk.

Ahogy végigértünk, és láttuk, hogy egy elhagyatott kiszögellés vár ránk, egyszerre torpantunk meg. Mindkettőnknek vennie kellett pár nagy levegőt, mielőtt folytatni bírtuk volna az utunkat. Nem említettük azonban többször, amit láttunk, csak szaporáztuk tovább a lépteinket.

Áthaladtunk egy újabb ajtón, és egy lépcsőn fel. Egy körfolyosón, majd egy másik lépcsőn le. Egy folyosón, egy másik folyosón, majd megint egy folyosón, és még egy folyosón...

Egy idő után kezdtem úgy érezni, hogy az egész hely egy végtelen labirintus. Már rég fogalmunk sem volt, merre tartott az eredetileg megfigyelt laboráns, és csak összevissza bolyongtunk. Valahányszor elsiettünk egy nyitott ajtó vagy egy jegyzeteiben elmerült orvosi köpenyes alak mellett, a szívem éktelenül verni kezdett. Nem okoztunk azonban feltűnést. Egyszer egy bácsika ránk köszönt, de más nem történt, meglepően jól szerepelt az álcánk. Ez volt azonban az egyetlen pozitívum, amit el lehetett mondani, ugyanis vakmerő barangolásunk kezdett egyre rosszabbra fordulni. A sérüléseink itt-ott átvéreztek a fehér köpenyeken, és fokról fokra kimerültünk.

Már éppen javasolni akartam, hogy álljunk meg pihenni, és próbáljunk meg kezdeni valamit az egyre gyülekező vérpacákkal, ám ekkor távoli beszédhangokat hallottunk meg, és egy terem ajtaján belesve a forrását is észrevehettük.

Egy magaslati megfigyelő helyiségbe érkeztünk, ahol a szemközti üvegfalon keresztül le lehetett látni egy lépcsőn megközelíthető, alacsonyabban fekvő teremre. Itt fenn iratos szekrények és vizsgáló monitorok sokasága húzódott. Lenn pedig egy pár laboros éppen egy lekötözött ember körül tüsténkedett. A terem túlsó végében egy hátsó ajtó is vezetett valamerre.

Összesen három laboránst láttunk ott lenn, ahogyan egy orvosi székre leszíjazott áldozatuk mellett állnak, és éppen egy-két injekciót adnak be neki. Bár egy darabig takarták előlünk a foglyukat, már a férfi lábát borító rendőri egyenruha nadrágszárából sejtettem, hogy kit lőnek be különböző szerekkel.

Aztán ahogy odasiettem az üvegfalhoz, lenézve egyértelműen láttam, mi folyik. Ott volt Raul Gomez kapitány jelvénye, pisztolya és az egyenruhája kabátja egy kupacba lepakolva egy polcra. És amikor arrébb lépett az egyik laboráns, már láthattam is, hogy tényleg Rault gyötrik a mindenféle kotyvalékaikkal.

Úgy éreztem, mintha megállt volna a szívem. Mintha az előttem elterülő látványra egyszerűen elfelejtett volna dobogni. Utána meg hirtelen kellemetlen szúrással kezdett ugrálni a mellkasomban.

Semmi mást nem fogtam fel, csak a rendőrkapitány egészségtelen színű, hideg verejtékkel borított arcát. Fekete, elkábított tekintete a semmibe veszve...

- Keress egy méregampullát! – szólt oda ekkor az egyik laboráns a társának. Itt fenn is hallatszott, ugyanis be volt kapcsolva a megfigyelő rész mikrofonos kihangosítása. A laboros gépies közönnyel tovább beszélt: – Nincs szükségünk erre a példányra a kísérletekhez, és elmondta, hol van a nyomkövető, amelynek a segítségével idejutott. Majd szólunk Jeffriesnek, hogy tüntesse el a kocsijából. Kész vagyunk. Ideje vinni a 8-ast és a 9-est is az ideiglenes raktárból a fertőtlenítőbe. Ez pedig most kábul el az előbbi injekciótól, szóval, be is adhatjuk neki a 102-es mérget. Nem fog semmit érezni...

A laboráns egy szer latin nevével folytatta a magyarázást, de képtelen voltam többet felfogni.

- Most ketté kellene válnunk – szólalt meg ekkor Hoolock. A hangja nem árulkodott arról, hogy észrevette-e, mennyire szíven ütött a látvány. – Én kicsalogatom a laboránsokat, te pedig belógsz addig a rendőrhöz, és megpróbálod kiszabadítani. Megfelel így a terv? Tessék, fogd, itt a szike!

Odanyújtotta felém az apró kést, mialatt hozzátette:

- Ezzel le tudod vágni róla a szíjakat pár pillanat alatt. Megfelelően éles, még a drótokat is elmetszette.

Vettem egy nagy levegőt. Hálás voltam a tettre kész szavakért, ugyanis ha létezik valami, ami rémes szituációkban képes erőt adni, akkor az az érzés, hogy cselekedni tudok. Ráhelyeseltem, miközben elvettem a pengét:

- Oké, de hogyan akarja kicsalogatni őket?

- Kipróbáljuk, mennyire hatásos az álcám. Kihívom a csoportot egy hazugsággal.

- Fél percen belül felismerik Önt...

- A rendőr kiszabadításához elég lesz pár másodperc, és kisurranhatsz vele a hátsó ajtón.

- És mi lesz Önnel?

- Én elterelem a figyelmüket, amíg tudom.

- Jó, de utána? Ennyi laborossal nem fog elbírni egyedül.

A háttérben az üvegfal túloldalán az egyik orvosi köpenyes alak betöltötte egy ampulla tartalmát egy fecskendőbe. Nyilván ez volt a Raulnak szánt halálos méreginjekció.

- Nincs időnk csiszolgatni a terven – mordult rám Hoolock. – Bújj el valahová! Most.

Nem foglalkozott további ellenvetésekkel. Belökött engem az egyik iratos szekrény és a fal közti résbe, majd lesétált a kis lépcsőn az ajtóhoz. Intett befelé az üvegen keresztül a laboránsoknak.

Nem volt mit tennem, ugyanis egyből észrevették az ügyvédet.

Jobb híján meglapultam, amennyire csak tudtam. Hallottam, hogy Hoolock lenn magyaráz az ajtón túlra egy rendkívül sürgős, mindenkinek szóló, rövid megbeszélésről. Aztán felsiet a lépcsőn, ki a folyosóra, a laboránsok pedig rögtön követik...

Tudtam, hogy pillanatok kérdése a lebukás. Így amint az utolsó laboros is kilépett a felső megfigyelő teremből, lekaptam a magassarkúmat, és teljes erőmből futni kezdtem mezítláb lefelé a lépcsőn. Bevetődtem a rendőrkapitányt fogva tartó helyiségbe. Egy szó nélkül odadobtam Raul mellé a szikét, hogy ha van elég ereje a kábítóhatású szerektől, akkor el tudja vágni a szíjakat. Még annyit ellenőriztem, hogy ez tényleg így van-e, és hozzá tud-e látni. Szerencsére, a rendőrkapitánynak elég lélekjelenléte volt hozzá, hogy egyből küszködve a szike után nyúljon, és ne csak kábán bámészkodjon.

Csörömpölés hallatszott valahonnan fentről, a folyosóról. Majd egy tompa puffanás. Hoolock nyilván dulakodni kezdett a laboránsokkal. Várható volt, hogy ha utolérik, egyből rájönnek, nem egy kollégájuk az.

Nem is törődtem Raul kiszabadításával, hanem a félrepakolt holmijára vetettem magam, és a rendőri kabát meg jelvény közül felkaptam a pisztolyt.

Minden megmaradt erőmet összeszedve, nem figyelve az oldalamat hasogató fájdalomra, megragadtam a rendőri pisztolyt, és visszafelé rohantam.

Kettesével-hármasával szedtem a fokokat, azt hiszem, még életemben nem futottam ilyen elkeseredetten. Kivetődtem a folyosóra.

A laboránsok már ártalmatlanították az ügyvédet, és ketten erővel lefogták. A harmadik pedig ott állt vele szemben. Éppen készült volna beleszúrni Hoolock karjába a rendőrkapitánynak szánt, menet közben nála maradt méreginjekciót...

Ám ekkor előrontottam.

- Állj! Fel a kezekkel! – rivalltam rá a kis csoportra, és rájuk szegeztem a pisztolyt.

Amikor az egyik laboráns tett volna még egy mozdulatot, egy kattanással kibiztosítottam a lőfegyvert. Ez már meggyőzte mindhármukat, és mozdulatlanságba dermedtek.

- Vegye el a méreggel töltött fecskendőt! – szóltam rá Hoolockra, aki szintén döbbent értetlenséggel meredt rám.

Látszott, hogy az a kép élt a fejében, hogy én éppen az ellenkező irányba pucolok a folyosókon a rendőrkapitánnyal egyetemben. Felbukkanásom legalább annyira váratlanul érte, mint a laboránsokat.

- Most! – tettem hozzá.

A férfi végre magához tért, és kikapta a mellette álló orvosi köpenyes fickó kezéből az injekciós tűt. Odasietett mellém, a mérgezett fecskendőt pedig kivágta a közelünkben álló kukába.

- Keresnünk kellene egy helyet, ahová be tudjuk zárni a kis csapatot – súgtam Hoolocknak. – Szét tudna nézni? Gyorsan, mielőtt valaki észrevesz!

Az ügyvéd erre kinyitott pár közeli ajtót, és az egyik mögött felfedezett egy takarító- és fertőtlenítőszeres kamrát. Semmilyen mellékkijárata nem volt, és a fő ajtó zárjában ott pihent a kulcs.

- Szuper. Akkor most a következőt fogjuk csinálni – jelentettem be. – Önök ketten – és itt két karcsúbb alkatú laboráns felé intettem a pisztoly csövével – leveszik a nadrágjukat és a cipőjüket.

- Tessék? – kérdeztek vissza hitetlenkedve.

- Legyenek szívesek azt csinálni, amit mondtam! – A hangomat igyekeztem a lehető leghatározottabbnak mutatni, és elrejteni a kimerültség meg a fájdalom keltette zihálást. – Gyerünk!

A két vékonyabb dongájú fickó kénytelen-kelletlen lehúzta fehér orvosi nadrágját és steril munkacipőjét. Meggyőzően mutathattam feléjük a pisztollyal.

Addig mi ellenőriztük Hoolockkal, hogy nincsen-e tűzjelző, rádiótelefon vagy bármi más jeladásra alkalmas készülék a takarítószeres kamrában. Amikor semmi ilyesmit nem láttunk, beparancsoltuk a három laboránst, és rájuk zártuk az ajtót.

Utána felrángattunk az estélyi öltözetünk fölé egy-egy fehér laboros nadrágot, és lecseréltük ünnepi cipőnket az itt használtakra.

- Remek. Így talán van rá némi esély, hogy messziről kevésbé szúrnak ki – pihegtem, miközben próbáltam annyira eligazítani a szoknyámat a laboros nadrágja alatt, hogy ne legyen feltűnő.

- Igyekezz, ne tollászkodj sokáig, mert kétlem, hogy tengernyi időnk lenne! – szólt rám Hoolock türelmetlenül. – Hamarosan észre fogják venni a társaik bezárását...

- Mi lenne, ha pattogás helyett megköszönné, hogy visszajöttem Önért?

- Ez a legkevesebb, amit tehettél, miután az életem kockáztattam értetek.

Lehunytam egy pillanatra a szemem, és inkább nem mondtam semmit, hanem befejeztem az öltözést. Lesiettünk a lépcsőn Raulhoz.

A rendőrkapitány már kiszabadult a szíjak fogságából, és hellyel-közzel talpra kászálódott, bár eléggé szédült. Meg kellett kapaszkodnia az egyik polcban, hogy állva tudjon maradni. Odafutottam hozzá, és ezúttal végre minden másról megfeledkezve magamhoz ölelhettem. A beöltözés ellenére is rögtön megismert, ugyanis nem tűnt meglepettnek az átkarolástól. Erőtlenül rám nehezedve ő is a derekam köré fonta a karját. Érzékelhetően nem volt teljesen eszméleténél.

- Tarts ki! El kell mennünk innen! – súgtam oda, és húzni kezdtem a hátsó ajtó felé.

Egy kis vacillálás után Hoolock is mellénk lépett, és segítségképpen megtámasztotta az elkábított rendőrkapitány egyik oldalát. Én pedig a másik irányból karoltam belé. Elvonszoltuk az ajtó felé.

Egy darabig valamennyire tudott Raul is segíteni, de aztán egy idő után elmosódtak a léptei, és élettelen súlyként zuhant a karunkba.

- Ó, ne! – szisszentem fel.

Meg kellett állnunk, és leültettük Gomez kapitányt a hideg csempepadlóra. Sem Hoolock, sem én – egyikünk sem volt olyan állapotban, hogy hosszabb távon cipelni tudjunk egy élettelen testet. Hoolock még csak-csak bírta volna alapjáraton, de mostanra tele volt sebekkel, és a laboránsok is jól helyben hagyták a küzdelmük során. Kizárt, hogy messzire juthatunk így.

Lekevertem Raulnak egy pofont, hogy magához térítsem. Más körülmények között már jó párszor ábrándoztam róla, hogy megteszem. Mármint, hogy egy-egy elfajult vitánk kellős közepén képen vágom. Most viszont a legkevésbé sem esett jól a mozdulat, és nem is volt benne elég erő. Meg kellett ismételnem.

Raul végre újra felnyitotta a szemét.

- Mennünk kell – sürgettem. – Próbálj meg koncentrálni!

- Frida... – nyögte erőtlenül.

- Figyelj, bedrogoztak a laborosok, és lenn vagyunk a föld alatt! Összpontosíts! Nagyon nagy a gáz.

- Frida! – ismételte újra a nevem, és megpróbált kinyúlni felém, de a keze visszahullott az oldala mellé. A tekintete ismét kezdett elhomályosodni.

- Koncentrálj! – ragadtam meg a kézfejét.

- Állítsuk talpra, és próbáljuk meg továbbvonszolni! – szólt közbe Hoolock. – Nincs időnk bájolgásra!

- Az utolsó lenne az érzelgés, amire most pazarolnám az időt! – vágtam vissza. – Viszont szükségünk van az ő erejére is a meneküléshez. Próbálom magához téríteni.

A rendőrkapitány igyekezett nyitva tartani a szemét.

- Frida... szerelmem... – mormogta alig érthetően.

Kellően nyomatékos hangerővel közöltem:

- El kell innen húznunk, különben Dalton mama palacsintát süt az agyunkból!

Raul erre nagy nehezen bólintott egy aprót, és sikerült egészen tisztán rám irányítania a tekintetét.

- Segítsen! – szóltam rá Hoolockra, és ismét talpra rángattuk a rendőrkapitányt. Most megint tudott egy kicsit ő is segíteni a súlya megtartásában, bár látszott, hogy egyre ingadozik az eszméletvesztés és a körülötte történő események határán.

Nekiindultunk az előttünk húzódó hosszú folyosónak. Minden vonszolódó lépés egy örökkévalóságnak tűnt, és igazából azt sem tudtuk, merre megyünk, vagy egyáltalán van-e bármi értelme...

Hirtelen nyílt egy oldalajtó, és kilépett egy női laboros, szintén fehér köpenyben. Az utolsó pillanatban még sikerült félrefordítanom a fejem, Hoolock pedig a szabad kezét a szája elé emelte, köhögést szimulálva, hogy minél kevésbé látsszon az arca.

- Jake, hová viszitek a foglyot? – címezte nekünk a kérdést a laboráns.

Huh, szuper, legalább az egyikünket valamelyik kollégájának nézi. Ez talán ad némi halvány reményre okot.

- A fertőtlenítő kamrába – válaszolt Hoolock késedelem nélkül, a lehető legtömörebben, egy reszelős torokköszörüléssel kísérve, hogy minél kevésbé legyen beazonosítható a hangja. Még jó, hogy simán tud hazudni, és nem hozza zavarba egy ehhez hasonló helyzet.

- Nem lenne rövidebb a lépcső felé? – Jött a nő újabb kérdése.

- Követjük a kapott instrukciókat – morogta Hoolock, és minél tempósabban próbáltuk elcibálni Gomez kapitányt az akadékoskodó laboros közeléből. Ezzel együtt, persze, a saját álcánkat is igyekeztünk megőrizni.

- Ki adta az új utasításokat? – szívóskodott tovább a nő.

Észrevettem, hogy Hoolock tekintete ekkor már a köpenyem zsebében pihenő pisztolyra villan. Igen, már-már nekem is úgy tűnt, hogy fel kell mutatnom a fegyvert, és meg kell kockáztatnunk egy újabb őrült túszejtést...

Ám a nőnek beugrott valami:

- Ja, igen, ez biztosan a tízes protokoll – válaszolt saját magának felcsillanó szemmel. – Tegnap láttam a jövő heti ütemtervek között. Rendben, menjetek csak! Később csatlakozom hozzátok, addig is indítsátok el az előkészítést!

Hoolock mellékelt egy egyetértő morranást, aztán villámsebességgel kotródtunk tovább, a nő pedig újból eltűnt az oldalajtó mögött.

- Ez nem sokon múlt – fújtattam. – Nem tudom, meddig juthatunk így el...

- Nem sok értelme van cél nélkül bolyongani egy ismeretlen létesítményben egy elkábított foglyot hurcolva – értett egyet Hoolock is.

- Várjon! – torpantam meg. – Mi az ott balra? Olyan, mintha egy lift lenne...

Odabotorkáltunk, és valóban egy zárt liftajtót találtunk. Amikor azonban megnyomtuk a hívógombot, a felvonó nem reagált rá. Nem csak fentről, hanem lentről is számkóddal kellett működtetni – legalábbis a kapcsolótáblán beírandó kód üres helye erről árulkodott.

- Nem fogunk magunktól kitalálni egy ki-tudja-hány-jegyű számot – állapította meg Hoolock csalódottan.

- Keresnünk kellene egy helyet, ahol nyugodtan le bírunk ülni. Ott megpróbálom Rault magához téríteni, és kiszedni belőle, hogy hogyan jutott be. Talán ki is tudnánk szökni ugyanúgy, ahogyan ő lejött.

- Csináljuk!

Hoolock rám hagyta a javaslatomat, és kutatni kezdtünk egy biztonságos szobát a közelben. Az egyik ajtó mögött találtunk egy öltözőfülkeféleséget kis paddal és kulcsra zárt szekrénnyel. Volt egy mosdókagyló is a falnál.

- Megfelel – döntött Hoolock habozás nélkül. – Befelé!

Leültettük Rault a padra, az ügyvéd pedig beállt a becsukott ajtóba, hogy belülről vissza tudja tartani, ha valaki be akarna nyitni, a kulcs ugyanis nem volt a zárban.

Én vettem egy kis hidegvizet a tenyerembe a mosdókagylónál, és megcsapkodtam vele a rendőrkapitány egyébként aranybarna, de most igen sápadt arcát. Az ezüstös cseppek apró gyöngyökként borították el a férfi formára vágott bajuszát és szakállát. Raul felhördült, és pislogott párat.

- Itt vagyunk még mindig a horror laborban – hadartam suttogva. – És nem tudjuk, hogyan juthatnánk ki. Emlékszel, hogyan jöttél le?

A férfi egy darabig csak révedt rám elképesztő méretűre kitágult pupillával, kábán. Már kezdtem azt hinni, semmit nem fogott fel a szavaimból, végül kásásan ugyan, de megszólalt:

- A lift... Kilestem a felvonó hívókódját, amikor egy laboráns lement...

- Oké, szuper. Emlékszel még a kódra? Azzal talán fel is mehetnénk.

- A... a kabátzsebemben van egy cetli, arra írtam... Felírtam...

Végigtapogattam a rendőrkapitány összes zsebét, de sehol nem találtam a papirost.

- Basszus! Elvették a kabátját, amikor foglyul ejtették – szisszentem fel. – Biztosan ott maradt a zsebében a cetli... abban a megfigyelt helyiségben.

Egy darabig kimerülten bámultunk egymásra Hoolockkal, aztán az ügyvéd annyit mondott:

- Visszamegyek a rohadt papírért. Várjatok meg itt!

- Ugyan már! Kész öngyilkosság lenne! – tiltakoztam egyből. – Nem mehet így vissza. Valaki már biztosan észrevette Raul eltűnését. Hemzseg a laborosoktól a környék... Nem fog a végtelenségig működni az álca. Ráadásul tele van már gyanús vérfoltokkal a köpenye ujja. Eddig is csak az óriási mázlink segített.

- Igen, de hogyan jutunk ki a kód nélkül?

Nem tudtam mit felelni.

- A... az a terem, amelyik mellett most az előbb elhaladtunk... Itt mellettünk... – motyogta ekkor Raul.

- Igen? – fordultam oda hozzá.

- Oda menjünk be... mindannyian... Menjünk át!

Kérdőn Hoolockra pillantottam, ő pedig kilépett a folyosóra, és megnézte, hogy Raul miről beszél.

- Van itt egy laborhelyiség mellettünk, kémcsövekkel és lombikokkal – jelentette, visszasurranva. – Erről van szó?

Megütögettem Raul karját, azonban nem felelt. A feje erőtlenül előrebukott; megint eszméletét vesztette. Valószínűleg egyre erősebben hatott a laborosok által beadott két injekció. Újabb adag hideg vizet lötyköltem az arcába, de nem tért magához.

- Most mi legyen? – riadtam meg. – Tényleg menjünk át?

- Ott nem tudjuk magunkra csukni az ajtót, mert nyitva áll – tájékoztatott Hoolock. – Egy számkóddal nyitható műanyag ajtó, behúzva a falba. Nem mechanikus, mint ez.

- Akkor vajon miért javasolta Raul, hogy oda menjünk? Legfeljebb egy pillanatra láthatta a termet, félig kábultan...

- Talán nem is erre gondolt, csak összevissza beszél. Inkább visszamegyek a lift kódjáért. Maradj itt vele! – Hoolock újra a kilincsre tette a kezét.

- Várjon! Szerintem, megbízhatunk Raulban. Csináljuk meg, amit mondott!

- De mire lenne jó, ha átmennénk egy terembe, ahol könnyű céltáblát nyújtanánk az üldözőinknek?

- Nem tudom, de ha Raul ezt tanácsolta...

- Nincs is magánál! Lehet, hogy hallucinált, és a képzeletében nem egy nyitott termet látott, hanem egy alkalmas búvóhelyet.

- Semmi okunk feltételezni, hogy látomásai vannak. Eddig is a valóságra reagált.

Hoolock csak legyintett:

- Inkább visszamegyek a papirosért. Kell a lift kódja, máskülönben nem jutunk ki.

- Legalább egy kicsit menjünk át az előző terembe, és nézzünk szét!

- Kinn mászkálnak a laborosok a folyosókon! Bármelyik pillanatban észrevehetnek ott minket. Itt több esélyetek van meghúzódni, amíg elhozom a papírt.

A vita egyre kiélezettebbé vált, és közben nem hagyott nyugodni az érzés, hogy nincs túl sok időnk. Egyre gyakrabban dobogtak futó léptek a távolban.

- És, mégis, mit gondol, mi lesz velünk, ha Ön kinyiffan útközben? – vágtam oda már erélyesebben. – Meghalunk mind. Inkább először próbáljuk meg együtt Raul ötletét, és nézzük meg, miért lehet jó!

- Semmiféle értelmes okot nem látok.

Ekkor odaléptem az ügyvédhez, és mélyen a szemébe néztem:

- Ha Marta Sorbet javasolta volna Önnek, hogy menjen át abba terembe, hallgatott volna rá?

- Igen – válaszolta szívszorítóan gyors határozottsággal.

- Na, látja? Én legalább ennyire megbízom Gomez kapitány döntéseiben. És nem vagyok egy hiszékeny liba, az tuti. Bármit is gondoljon rólam, erre az egyre mérget vehet!

Egy kis ideig csak a laborosok távoli léptei hallatszottak.

- Jól van – mondta aztán Hoolock váratlanul. – Menjünk át!

Felcincáltuk Rault a padról, és amilyen gyorsan csak tudtuk, átvonszoltuk a mellettünk lévő terembe.

Valóban olyan volt, mint ahogyan Vaughn Hoolock leírta. Egy laborhelyiség kémcsövekkel és lombikokkal telepakolt polcokkal. Találtunk egy kinyitható fémszéket, és leültettük rá az elkábított rendőrkapitányt, egy asztalra hajtva a fejét.

- Próbáld meg magához téríteni, én addig körbenézek! – utasított Hoolock. – Hátha rájövök, mire volt jó ez az egész.

Nekiálltam Rault rázni a vállánál fogva, közben az ügyvéd kapkodva kutatott a polcokon.

- Nincs itt semmi – mordult fel egy idő után. – Csak számunkra ismeretlen vegyszerek flakonjai.

- Nem lehet, hogy Raul itt rejtette el valahol a lift kódját tartalmazó cetlit?

- Nem. Sehol semmi...

- Keresse még!

Hoolock növekvő idegességgel nézelődött, én pedig rángattam a rendőrkapitányt.

- Ennek tényleg nem lesz jó vége – nyögtem egy idő után, belátva a helyzet hiábavalóságát.

A következő pillanatban pedig – mintegy mondandóm alátámasztására – egy laboros jelent meg az ajtóban, a kezében egy vadászpuskával.

- Na, végre, megvannak! – kurjantotta el magát, és hátralépve megnyomott egy piros vészgombot a folyosó falán. Felhangzott a riasztó vijjogása.

Raul éppen ekkor kezdett magához térni, de nem tudtam rá figyelni. Halálra váltan meredtem a laborosra, aki azon vacillált, ide-oda irányítva a puska csövét, hogy az ügyvédet lője le előbb, vagy engem.

Úgy tűnik, döntött, mert a szintén szoborrá fagyott Hoolock felé akart fordulni a puskával... És ekkor eldördült egy lövés. Csakhogy nem a laboros sütötte el a puskáját, hanem Raul szerezte meg a pisztolyát a köpenyem zsebéből. Észre sem vettem, mikor lopta ki. Most azonban már az ajtó felé szegezte, és minden erejével koncentrálni próbált, a látását zavarossá tévő kábítószerekkel küzdve. Nem a laborost lőtte le azonban, hanem az ajtó melletti kapcsolótáblára célzott. Egy, két, három csattanás. A harmadik lövésre már sikerült is eltalálni a kapcsolótáblát, és a következő pillanatban az elektromos kütyü tönkrement.

Ahogyan annak idején sikeresen bezártam Daltonékat pisztolylövésekkel tönkretéve a kijutásukat elzáró ajtók kapcsolóit, most ugyanúgy ejtett minket foglyul az automatikus szerkezet. A puskájával döbbenten ácsorgó laborost pedig elválasztotta tőlünk a vastag, de átlátszó műanyag. Hiába lőtt rá a bezárult ajtóra, az nem repedt el, és ki sem nyílt többé, semmilyen gombnyomásra. A lövések csak visszapattantak, feltépve a túloldali a falat. Mi pedig benn ragadtunk a lombikokkal és kémcsövekkel telepakolt helyiségben.

- Ó, atyaég! – ziháltam, a rendőrkapitány mellé roskadva a padlóra, átölelve a térdét. – Most már tényleg végünk... Itt vagyunk bezárva egy karnyújtásnyira tőlük!

- Nincsen... semmi gond. Jó lesz így... – mormolta Raul akadozva. Az egyik tenyerét ügyetlenül a vállamra tette. A másik kezéből tompán az asztallapra puffant a pisztoly. Tovább motyogott kábán: – Annak idején két órába telt a tűzoltóknak, mire alkalmas eszközökkel... például lángvágóval... kiszabadították a Dalton párt egy ilyen ajtó mögül... amikor bezártad őket. Ha... ha ez is ugyanolyan anyagból készült... itt... itt biztonságban vagyunk. Órákig tartana, mire be tudnának törni.

- És? Mit nyerünk pár órával?

Raul válasz helyett ismét az asztalra rogyott, végleg eszméletét vesztve.

A férfi gyűrött ingébe temettem az arcom.

38. fejezet: Kinn

A laborosok kihúztak az egyik szomszédos teremből egy hosszabbító kábelt, és serényen felcsatlakoztattak rá egy fűrészt. Azzal láttak neki az ajtó feltörésének. Méla, tehetetlen elgyötörtséggel néztem a fehér köpenyek kavargását az áttetsző ajtólapon túl.

Nem tudtam többet az ájult rendőrkapitánnyal beszélni, csak szorongattam az egyik kezét. Próbáltam elképzelni, hogy nem ez az utolsó alkalom, hogy mellette lehetek.

A háttérben Vaughn Hoolock halk csörömpöléssel újból a polcokon kezdett kutatni. Talált egy halálfejes jelölésű, sötét üvegcsét tele egy nem túl guszta löttyel. Fogta az üveget, és leült tőlünk nem messze a fal tövében, kezében a méreggel.

- Töltsek neked is? – mutatott fel felém kérdőn egy üres főzőpoharat.

- Minek? – nyögtem, szabad kezem a vérző oldalamra tapasztva.

- Arra az esetre, amikor majd betörik az ajtót.

- Nem fogjuk tudni ártalmatlanítani ezt a sok laboránst egy üveg ki-tudja-milyen szerrel...

- Nem nekik gondoltam, hanem saját magunknak. Meginni.

- Miért? Ha áttörik az ajtót, akkor így is, úgy is lelőnek puskával. Nem kell nekünk méreg.

Az ügyvéd józan nyugalommal magyarázta:

- Mivel ekkora túlerőben vannak, még az is lehet, hogy a megölésünk nélkül el tudnának fogni... És ezúttal egészen biztosan nem várnának sokat vele, hogy a kísérleteikhez felhasználhassanak. Márpedig az biztos, hogy én nem fogok asszisztálni Marta gyilkosainak ahhoz, hogy rajtam kísérletezzenek! Vagy használjuk inkább a rendőr pisztolyát?

Kimerülten behunytam a szemem:

- Mi lenne, ha inkább hanyagolnánk ezt a kérdést? Ha ezek életem utolsó percei, nem azzal akarom tölteni, hogy Daltonék agyműtétje és a különböző öngyilkossági módszerek közül válogatok.

Hoolock csak megvonta a vállát. Nem eresztette el a méreggel telt üvegcsét, hanem tettre készen a kezében tartotta. Őszintén reméltem, hogy nem lesz rá szükség.

A laborosok fülsértő csikorgással igyekeztek felkarcolni az áttetsző ajtólapot a körfűrész segítségével - egyelőre eredménytelenül.

Ahogy pedig teltek a tompa, fájdalmas sajgással kísért percek, végül az ügyvéd is félretette az üvegcsét. Először még csak a közelében helyezte el, egy karnyújtásnyira az asztallapon.

Újabb nagyjából negyedóra után viszont már hátat fordított neki, és a vértől csicsogó kesztyűjébe hajtotta a homlokát. Nyilván már neki is hasogatott a feje a különböző rémes hangoktól, amelyek a laboránsok ajtóbetörési kísérletei nyomán betöltötték a teret.

Most éppen egy fúróval erőlködtek. Kezdtem egyre inkább irigyelni Rault, hogy elkábítva hever az asztallapra borulva, és nem kell végighallgatnia ezeket a borzalmas nyikorgásokat, dübörgéseket, kattogásokat... Ráadásul abban a tudatban, hogy bármelyik pillanatban a halálunkat jelenthetik.

- Bárcsak abbamaradna a ricsaj! Bármit megadnék érte – kiabáltam egy idő után, amikor már nem bírtam tovább.

- Ha valaha is kijutunk innen – ordította vissza Hoolock –, még jól jöhet, ha kisebb halláskárosodást szenvedünk. Olyan egészségügyi kártérítési pert indítok ezek ellen a nyomorultak ellen, hogy egész hátralévő életünkben dőzsölhetünk a kiszabott pénzbüntetésből...

Még valami jogi fejtegetést is mellékelt hozzá, de azt már nem hallottam egy újabb felberregő fűrésztől.

- Azért jobban örülnék, ha a dobhártyám beszakadása nélkül megúszhatnám... – sóhajtottam fel, és most már én is a halántékomra szorítottam a kezem. Úgy lüktetett a fejem, mintha egy őrült labda pattogna benne összevissza, irányíthatatlan sebességgel nekivágódva a koponyám falának belülről. Újra meg újra.

Hoolock vigasztalása viszont egészen jól működött, ugyanis a dollárezrekre gondolva némileg belenyugodtam szörnyű helyzetünkbe. Bár, lehet, hogy erre rásegített az egyre súlyosabb vérveszteség is. Mintha az oldalamon lefelé csorgó, megállíthatatlan vörös patakocskákkal együtt távozott volna minden energiám. Már egyre kevésbé zaklatott fel a halálunk kilátása. Rettegnem kellett volna, izgulnom, hogy mi lesz velünk, de már nem volt erőm.

Egyre homályosabb lett a világ, egyre több a vér, egyre foszlányosabb minden gondolat...

Ekkor azonban jéghideg villanásként hasított belém a felismerés, hogy a rendőrkapitány alig szedi a levegőt. Mivel az oldalának dőlve ücsörögtem mellette, érzékeltem, hogy a lélegzetvételei lassulnak.

Egyszerre megfeledkeztem a gépek csattogásáról, a vérveszteség bénító elgyengüléséről, mindenről, és Raulhoz fordultam.

- Valami nincs rendben... – Átölelve a férfi felsőtestét, lehúztam őt magam mellé a padlóra, hogy közelebbről meg tudjam vizsgálni. Igyekeztem egy kényelmes pózba fektetni.

- Mit művelsz? – kérdezett rá Hoolock a háttérből.

- Mintha egyre lassabban lélegezne, és a szíve is alig ver.

- Lehet, hogy túl erős szerrel kábították el?

Próbáltam Raul pulzusát mérni. Szinte nem is éreztem.

- Félek, hogy leáll a szíve. Nem tudja, ilyenkor mi a teendő?

Hoolock csak széttárta a karját:

- Úgy nézek én ki, mint aki jártas az elsősegélynyújtásban? Ha létezik valami, ami sosem érdekelt, akkor az az, hogy hogyan segíthetek bajba jutott embertársaimon.

- Nem azért szokás büntetőjogi ügyvédnek tanulni, hogy ártatlanokat lehessen megmenteni az elítéléstől?

- Nekem még sosem jutott eszembe ez az aspektus, pedig már két évtizede a pályán vagyok.

Lemondóan néztem fel egy pillanatra a mennyezetre:

- Na, mindegy, hagyjuk a szakmai motivációit! Nem tudna mégis segíteni? – Közben igyekeztem én is kitalálni valamit. Még emlékeztem a tanultakra, de amin részt vettem, az csak egy mezei elsősegély-tanfolyam volt... És nem mondtak semmit túladagolt orvosi szerekről. Vagy ha mondtak is, akkor az biztos, hogy nem Dalton mama laboratóriumainak kotyvalékaira utalt. Egyébként sem jutott eszembe semmi releváns.

- Talán, ha megkísérelnék egy újraélesztést... – próbálkoztam egy ötlettel. – A semminél esetleg jobb.

- Várj! – Hoolock felkelt, és visszatért a polcokhoz, ahol nemrég a mérget kereste. – Volt itt egy üveg...

- Nem fogunk beadni random szereket! – tiltakoztam egyből.

Nem figyelt közbevetésemre, hanem felvette az egyik átlátszó üvegcsét, amelyik alatt két-három kis kiömlött csepp csillogott.

- Ahogy itt álltam a polc mellett, megéreztem a szagot... – Az ügyvéd lecsavarta az üveg kupakját, és fölé hajolt.

- Teljesen megőrült?! – rivalltam rá a háttérből, de nem tudtam megállítani.

Jól beleszagolt az üvegben kotyogó szerbe. Egyből hörögve köhögni kezdett, és az üvegcsére visszanyomva a kupakot, a falnak tántorodott. Jó darabig csak hangosan köhögött, az orrára és a szájára szorítva a tenyerét.

Amikor leengedte a kezét, az orrcimpáin vércseppek ültek, és csak reménykedni tudtam, hogy nem a letüdőzött szertől keletkeztek, hanem vértől csatakos gumikesztyűjéről kenődtek rá. Aztán a férfi végre rendezni tudta a légzését, és kinyögte:

- A pokolba! Ez rosszabb volt, mint gondoltam. Viszont tényleg pont olyan a szaga, mint annak a szernek, amit az orrunk alá nyomtak egy rongyra hintve, hogy észre térítsenek minket. Tudod, a laborosok...

- Igen, valamit megszagoltattak velünk, miután elkábítottak, de honnan veszi, hogy pont ezt? – Közben egy szívmasszázsféleséggel szerencsétlenkedtem, igyekezve ütemesen nyomkodni a rendőrkapitány izmos mellkasát. Aligha közelítettem meg a professzionális szintet. – Attól, hogy az illata hasonlít...

- Szerintem, ez volt. – Hoolock odalépett mellém, és felém tartotta az üveget. Már messziről is megéreztem az ismerős, torokkaparó bűzt.

- Oké, tényleg hasonlít – láttam be. – Ott a szemközti polcon van egy pár gézlap. Idehozná?

Az ügyvéd így is tett, és a kezembe nyomta a kért csomagot. Próbaképpen egy egészen kicsit kicseppentettem az üvegből egy gézlapra, és én is megszagoltam. Valóban borzalmas volt, rögtön vonaglani kezdett tőle a tüdőm, összerántva az izmaimat. Túl kevés erőm volt azonban rendes köhögéshez, így csak egy nyikkanásszerű, fulladozó hang hagyta el a torkom.

Ahogy viszont megláttam, milyen ritkásan emelkedik-süllyed a rendőrkapitány mellkasa mellettem, kitörlődött a fejemből minden aggályoskodás. Lötyköltem még egy kicsit a szerből a gézlapokra, és Raul orrára szorítottam az egész csomót.

Semmi.

Szörnyen megijesztett, hogy nem érkezett reakció. Csak petyhüdt, ritkuló, apró lélegzetvételek...

Aztán azonban egészen váratlanul rándult meg a rendőrkapitány teste, és köhögni kezdett. Hamarosan már vad zihálással igyekezett szabadulni a légcsövét maró szagtól, és erősen, élénken kapkodott levegő után.

Felsóhajtottam. Biztos, ami biztos, még egyszer megszagoltattam vele a szert, de ekkor már láttam, hogy sikerült újra felélénkíteni a szívverését. Raulnak még a szeme is kezdett felnyílni, ahogy az oldalára fordulva köhögött. Már készültem megnyugodni. Végre lepihenhetek kicsit, és hagyhatom, hogy engem is ájult sötétségbe húzzon a sebemen keresztül elszivárgó vér. Még Hoolocknak is sikerült egy egészen emberien biztató félmosolyt villantania felénk...

Ám ekkor egy-két apró, áttetsző szilánk záporozott mellénk a fehér burkolólapra. És az ajtó felé fordulva láthattuk, ahogy a laborosok által éppen használt fúró hegye kibukik a mi oldalunkon.

- Ó, ne! – szisszentem fel, és az asztalon pihenő pisztoly felé kaptam.

- Hát, akkor ennyi. – Hoolock hangja tompa keserűséget tükrözött, ahogy ő is megértette, mit jelent az áttörés. Mindjárt átvágják a lapot.

Az ajtó felé irányítottam a pisztolyt.

- Van még egy-két töltény, azzal talán rájuk ijeszthetek, de aligha tudnám tartósan eltántorítani őket a bejutástól – állapítottam meg méla fáradtsággal. – Akar még esetleg valamit mondani most, hogy végleg búcsút veszünk egymástól?

- Nem.

- Én sem.

Ezzel üres hallgatásba süllyedtünk.

A fúró által ütött járatba belenyomott újabb szerszámgép közben egyre csak berregett. Akadozva, de egyre hatékonyabban hasította a vastag lapot...

Raul nehézkesen, remegve kászálódott térdre, még mindig erőtlenül. Viszont végre magához tért!

Pillanatnyi helyzetünkben fölösleges és értelmetlen volt ugyan, de mégis egy kis örömöt éreztem.

A laborosok közben már akkora lyukat ütöttek, hogy behallatszott a kinn elharsogott instrukcióik egy része is. És most éppen arról beszéltek, hogy először egy kábítógázt fújnak be a résen át... Úgy majd nem tudunk rájuk lőni munka közben.

Ó, szóval annyi időt nyertünk, amíg a helyén tartják a kivágott ajtólaprészt, és elszaladnak ketten a gáz palackjáért... Aztán vége.

Összenéztünk hárman a szavak hallatán, és minden erő elszállt belőlünk. Raul fél karral még átölelt, én pedig hozzásimultam. A szemem sarkából láttam, hogy a laborosok elkezdenek kinn gázmaszkokat húzni.

Sok mindent mondhattam volna Raulnak, de egyszerre minden feleslegesnek tűnt. Azt hiszem, hogy ami igazán fontos volt, azt tudtuk. Sok kellemetlen feszültséget és félreértést okoztak közöttünk a korábbi, sajnálatos módon összefonódó ügyeink, de már ez sem számított.

A laborosok odatoltak egy gázpalackot gurulós tartón az ajtó elé.

Hoolock még valamit mormolt magában. Ha jól értettem, megint egy méreggel teli üvegcse kiivását latolgatta.

A laborosok állítottak a gázpalack szelepén, és egy csövet csavaroztak rá, belevezetve az ajtón ütött lyukba. Sípoló hanggal tört elő a gáz áttetsző sugara, belövellve a helyiség levegőjébe...

Behunytam a szemem, és elcsigázott mozdulattal az orrom és a szám elé tettem a tenyeremet.

Először semmit nem éreztem. Aztán azonban keserű szag kezdett átszivárogni az ujjaim között... Gyanítottam, hogy ez lesz a legutolsó, amit a világból észlelek. A fanyar vegyszerszag, és a vele járó egyre tompább gyengeség.

Hallottam egy koccanást, ahogy Hoolock odahúzta a keze ügyébe a méreggel teli üvegcsét, valószínűleg tényleg a megivására készülve...

Aztán egyszer csak abbamaradt: elhallgatott a gáz sziszegése. Egyik pillanatról a másikra, mintha elvágták volna. Hideg csend.

Kinyitottam a szemem. Hoolock félbehagyta az üvegcse felnyitását, és ő is az ajtót nézte. A folyosón minden mozdulatlanságba fagyott, aztán a fehér köpenyek között hatósági egyenruhák jelentek meg. A laborosok leengedték a vadászpuskát, és elléptek a gázszelep állítókarja mellől. Feltették a kezüket...

Itt van a rendőrség! Egyszerre csak itt van.

Ahhoz sem volt azonban elég lelkierőm, hogy felélénküljek a látványra. Elmosódott előttem minden, és már semmi sem jutott el a tudatomig.

*

Arra tértem magamhoz, hogy tiszta levegő kering a feltört ajtón keresztül. Nem tudom, mikor, és nem tudom, hogyan jöttek be, de már ott álltak a rendőrök körülöttünk. És mentős orvosok is... Megborzongtam az orvosi jelzések láttán, hiába tudtam, hogy ezúttal segítség érkezik. Aztán viszont ismét magába szippantott a teljes erőtlenség.

Akartam pár szót mondani az állapotunkról, hogy mire készüljenek, és hogy tudják, milyen ellátásra lehet szükség, de összefolyt előttem a világ.

Az oldalamon lévő vágás éles sajgására újból felnyílt a szemem. Megismertem, hogy ezúttal már egy mentőautó belsejében vagyok. Nem először kötöttem ki ilyen járműben. Ezek szerint kihoztak a földfelszínre. Éppen a sebemen ügyködtek, de nem láttam a fölém hajoló orvos kabátjától a pontos mozdulatot. Nyilván elájulhattam, valószínűleg a vérveszteségtől. Amint ezt felfogtam, valami ismét elkezdett a sötétségbe húzni.

Még utolsó erőmmel annyit tudtam lehelni:

- Könyörgöm... kérem szépen... valaki értesse meg Dalton mamával, hogy soha többé... ne keressen meg... semmiféle megbízással!

És ráomolva a mentőautó hordágyára, ismét eszméletemet vesztettem.

*

Így utólag belegondolva, nem tudom, az orvosok hogyan beszéltek rá, hogy vegyek be egy altatót és egy nyugtatót a kórházban. Nem vagyok nagy rajongója az idegrendszerre ható gyógyszereknek alapból sem, hát még Daltonék kísérletei után...

Már a mentőautóban magamhoz tértem. Bevittek a nagyvárosi kórházba, ellátták a bicska ejtette vágást az oldalamon, és még vért is kaptam a vérveszteség pótlására. Közben a rendőrök felvették a vallomásomat. Azt hiszem, ezután láthatták rajtam, hogy teljesen kivagyok. Próbáltam erős maradni és koncentrálni, de kezdett megint elsötétülni előttem a világ. Ekkor javasolták az orvosok, hogy aludjam át az éjszakát, és rám tukmáltak pár pirulát.

Túl élesen kattogtak a fejemben a labor csempézett folyosóinak, a fogva tartott műtéti alanyoknak és az erőltetett menekülésnek a képei. Nem akartam tovább gondolkozni.

Mindenesetre, másnap reggelre új erőre kapva tértem magamhoz a vaskeretes kórházi ágy fertőtlenítőszagú, fehér ágyneműi között.

Az asszisztensem egy tűpárnát hímzett az ágyam szélénél. Ahogy köszörültem egyet kiszáradt torkomon, az idős asszony elharapta a cérnát, és felpillantott a kézimunkájából.

- Itt van Stephan is, az előbb ment le dohányozni. Nemsokára visszajön – tájékoztatott, igyekezve elfojtani a hangja elvékonyodását. Bár nem mondott mást, én azért éreztem, hogy ezúttal tényleg megijedt, hogy elpatkolok.

Glasby említésére halványan elmosolyodtam:

- Kösz, de nem kell őrt állni. Nem lesz semmi bajom.

Mrs Blackhawk nem felelt.

Kényelmetlen gombócot éreztem a gyógyszerektől kiszáradt torkomban, ezért odafordultam az éjjeliszekrényemhez.

- Az víz ott abban a pohárban? – böktem remegő ujjal az átlátszó ital felé.

- Igen. – Az idős asszony még most is szűkszavú maradt.

Megemeltem a felsőtestem, és ittam két jókora kortyot.

- Így már tökéletesen érzem magam. – Félretettem a poharat, és visszafordultam Mrs Blackhawkhoz. Láttam, hogy összepréseli sárga, ráncos ajkát, úgyhogy rákérdeztem: - Most meg van sértődve, mammer?

Megingatta a fejét:

- Nem vagyok, de... Legközelebb, lelkem, egyeztess velünk, mielőtt egy nagyobb küldetésnek nekilátsz! Együtt egészen biztosan ki tudtunk volna találni egy értelmes tervet is, nem csak ilyet.

Hihetetlen. Az öregasszony képes lenne még a halálos ágyamon is ekézni?!

- Mit akar? – vetettem ellen egy álmos morranással. – Felszámoltam Dalton mama egy újabb laborját, és még egy darabban meg is úsztam. Fájna valami elismerőt mondani?

- Bogaram, majdnem meghaltál!

- Jó, de a hangsúly a majdnem szón van.

- Hogy’ mehettél oda le egyedül?

- Nem voltam egyedül. Ott volt Mr Hoolock és Gomez kapitány is.

- Le merném fogadni, hogy az eredeti terved szerint egymagad szegültél volna szembe a gyilkos cégigazgatóval és az egész laborral.

- Á, nem! Ez így volt megtervezve. Minden eshetőségre felkészültem.

- Ugyan már, bogaram! Ismerlek...

A folytatást azonban szerencsére megakadályozta a kórterem ajtajának nyikorgása. Stephan Glasby bicegett be rajta, ezüstvégű botjára támaszkodva.

- Frida, végre magadhoz tértél! – derült fel a nyugdíjazott rendőr bánatos, megfáradt arca, és odasántikált az ágyamhoz. Leült ő is mellém. – Jobban vagy?

- Hát, a tegnap estéhez képest igen...

Glasby ekkor megfogta az egyik kezem, és megszorította, úgy mormolta:

- Annyira féltem, hogy megint valami szörnyűséget követtem el, akaratomon kívül.

- Te? Mégis mivel?

- Azzal, hogy odaadtam a pisztolyomat.

- Ugyan, dehogy! Ha nem adod ide, vettem volna egyet az utcán. Arra pedig időt és pénzt kellett volna pazarolnom. Nem előzhetted meg, amire készültem, így viszont sokat segítettél. Jól döntöttél.

- Talán. De ha meghaltál volna ott lenn, sosem bocsátottam volna meg magamnak.

Szegény Glasby, már éppen elég olyan szörnyűségért vádolja magát, amiről alapvetően nem tehet. Még csak az kellett volna, hogy az én halálom is rajta legyen a listán!

Én is szorítottam egyet a kezén, aztán visszafeküdtem a kórtermi ágyra. Nem fűztem mást az előző témához, hanem inkább megkérdeztem:

- Raulról tudsz valamit?

- Igen, beszéltem az orvosokkal. Azt mondják, magához tért, és alig tudták meggyőzni, hogy pár órát ágynyugalomban töltsön a kábítószerek hatása miatt... A körülményekhez képest jól van.

- Vaughn Hoolock?

- A kezét műtik, már harmadjára. Nincs azonban kritikus állapotban, csak el kell végezni még egy korrekciós beavatkozást.

- És a laborban fogva tartott hat kísérleti alany? Őket sikerült kimenteni?

- Igen. Az orvosok még dolgoznak azon, hogy kimossák a szervezetükből a beadagolt szereket, de úgy tűnik, rendbe jöhetnek.

Hátranyaklott a fejem a fehér párnára, és vettem egy nagy levegőt. Az éjszakai vallomásfelvétel és a sok orvosi sürgölődés után most éreztem azt először, hogy az átélt események sziklaként nehezedő súlya kezd legördülni. A közvetlenül az ébredéskor éledő energikusság azonban megint tovatűnt. Ismét olyan agyonhajszoltnak éreztem magam, mint a föld mélyén. Ezúttal viszont hiányzott a pengeként nyiszatoló aggódó feszültség. Csak jólesett végre belemerülni a pihenés felszabadult békéjébe.

Mrs Blackhawk is megérezte lelkiállapotomat, legalábbis nem kezdett bele újból a kárálásba, csak homlokráncolva öltögette a kezében tartott tűpárna kis tulipánmintáját, Glasby pedig nekilátott egy magával hozott könyvet olvasni. Ha jól láttam, nyelvkönyv volt – a kantoni kínai nyelvjárást tanulmányozta. Hagyták, hogy ismét bódító sötétségbe húzzon az álom.

*

Dél felé már elég erős voltam ahhoz, hogy sétáljak egyet az épületben. Én legalábbis – ellentétben a morcosan rám vakkantó ápolóval – így ítéltem meg. Az oldalamat hellyel-közzel kímélve, végigaraszoltam egy folyosón.

A rendőrkapitány éppen munkaügyeket egyeztetett egy beosztottjával, szóval, kis habozás után beköszönés nélkül elhaladtam a kórterme mellett. Az újabb folyosó végén megtaláltam Vaughn Hoolock kórtermét is. Egy rendőr posztolt a bejáratánál, mivel Hoolock egyelőre börtönből szökött rabnak számított, az éjszaka tett vallomásunk ellenére is, amíg nem tisztázódik alaposabban a szerepe. Az ügyvéd maga egyedül ült a kórházi ágyon, egy párnának támaszkodva. A térdén egy tálca pihent az ebédjével.

Egy tükröződő falfelületen ellenőriztem, hogy normálisan áll-e rajtam a fakó lila kórházi hálóing, nem mutat-e túl sokat a dekoltázsomból vagy a combomból. Amikor azt állapítottam meg, hogy nem szolgáltatok különösebb látványosságot, benéztem a férfihoz. Szerencsére, a posztoló őr beengedett hozzá.

Hoolock arca még mindig hamuszín szürkére volt sápadva, és egykor gondosan elfésült sötét haja kócosan a homlokába lógott, de a tekintetébe kezdett visszatérni az életteli csillogás.

Éppen a tálcáról fogyasztotta ügyetlen mozdulatokkal az ebédjét. Ahogy meglátott, félbehagyta az eszegetést, és felém fordult.

- Hogy’ van? – érdeklődtem, közelebb sétálva.

- Ezt most komolyan kérdezed? – Gúnyos ciccenéssel felmutatta bekötözött kezeit.

- Gondolom, hogy nem túl fényesen, de... mennyire súlyosak a sérülések? Mit mondanak az orvosok?

- Ahogy a bíróság épületéből szöktem, itt-ott megvágtak az üvegszilánkok, de egyik seb sem gyulladt be komolyabban. Nem gondoltam volna, de amikor a föld alatt a kötelékből próbáltam kiszabadulni, összesen kilenc különböző porcot meg inat vágtam el a csuklómban és a kézfejemben. Két ujjamat is eltörtem a bal kezemen. Akkor fel sem tűnt, most viszont az orvos felsorolt minden törést és repedést, a felszíni sérülésekről nem is beszélve. A csuklómról lenyúztam némi bőrt és húst.

- Meggyógyul maradéktalanul?

- Nem tudom. – Egykedvűen vállat vont. – Nem túl jó jel, hogy az orvos reggel rákérdezett, mennyire sokat szoktam gépelni vagy tollal írni a munkám során... Mindenesetre, némi fájdalom árán mozognak az ujjaim, és fogni tudok, szóval, olyan nagy baj nem lehet.

- Ez azért így sem hangzik túl biztatóan.

- Voltaképpen jól fog jönni a kártérítési perünkben. Te, megmaradsz?

Meglepett, hogy, bár nem túl kedvesen, de érdeklődést tanúsított a hogylétem iránt.

- Nincs nagy kár. Bár azért legközelebb ne vágjon az oldalamba egy bicskát, ha nem muszáj!

Csak enyhén oldalra billentette a fejét a megjegyzésem hallatán, aztán egy időre hallgatásba burkolóztunk.

- Mr Jeffries beszélni fog – szólaltam meg aztán elkomolyodva, különös nyomatékot adva szavaimnak. – Kinn, a labor közelében fogták el, az autójában. Annyi tájékoztatást kaptam egy munkatársam rendőrségi ismerősein keresztül – utaltam itt ködösen pár Glasby által szerzett friss infóra –, hogy Mr Jeffries enyhítés fejében részletes vallomást kíván tenni Dalton mama laborjainak működéséről. Nem akarja, hogy bűnrészesnek találják a laborokban elkövetett összes emberölésben, így inkább alkut próbál kötni. Ehhez igyekszik tárgyalási alapot szerezni. És, tudja, miket mesél el?

Amikor az ügyvéd nem válaszolt, és csak üres tekintettel nézett vissza rám, folytattam:

- El fogja mondani két másik kisebb labor elhelyezkedését is. Van még két másik labor! – Mivel még ezzel sem tudtam semmilyen reakciót előcsalni, hozzátettem: - Ugye, érti, hogy ez mit jelent? Ha Ön megölte volna Mr Jeffriest, a rendőrség nagy valószínűséggel nem tudta volna a teljes hálózatot felszámolni, és Dalton mama kísérletei tovább folytatódtak volna! Az eddigi kikérdezések alapján úgy tűnik, hogy a laboránsok nem tudnak a többi laborról. Az informátorom szerint az irataik között sincs egyelőre bizonyíték a többi létesítmény hollétéről, bár még vizsgálják a dokumentumokat. Nagyon úgy néz ki, hogy Mr Jeffries a leggyengébb láncszem. Nem érdekli az ideológiai hűség, csak a saját érdekét tartja szem előtt. Ráadásul ő az egyetlen, aki részt vett az összes labor megépítésében, így értékes részletekkel szolgálhat, ha időben beszél. Csak gondoljon bele! Legkésőbb pár napon belül kitudódik, hogy a zsaruk lekapcsolták ezt a labort, és akkor Daltonék fennmaradó létesítményei gondoskodnának a teljes eltűnésről. Mire eljuthatnának hozzájuk a hatóságok, bottal üthetnék a nyomukat. Villámgyorsan szükség van Mr Jeffries infóira. Nem lenne idő más olyan személyt keresni, aki megfelelő tudással rendelkezik, és szóra bírható!

Hoolock még mindig nem válaszolt egyből. Evett egy falatot a kórházi tálcán pihenő ebédjéből, és csak miután megrágta, majd lenyelte, akkor adott feleletet.

- Azt hiszem, jó döntés volt, hogy rád hallgattam – mondta ki végül. – Ott, a földalatti raktárteremben, amikor Dirk Jeffries után akartam menni, hogy megölessem magam a bosszúm miatt. Martának egyáltalán nem tetszett volna. Bár azért kinevetni valószínűleg nem nevetett volna ki.

Elmosolyodtam.

- Miss Sorbetet ismerve, ebben azért nem lennék olyan biztos – jegyeztem meg.

Hoolock nyúzott arcán is megjelent végre egy megviselt, erőtlen mosoly:

- Meglehet. Marta tényleg eléggé lenézte a tehetetlenkedő érzelgést.

- Látja? Így viszont egyáltalán nem lehet ilyesmit elmondani Önről. Hozzájárult Dalton mama egész laborhálózatának a leleplezéséhez. Sőt, ennél tökéletesebben keresztül sem húzhatta volna a banya számításait. Mr Jeffriesnek pedig bőven elég lesz a dutyi is. Dögivel akad ellene bizonyíték a laborban. Ha másra nem is, a gyilkos emberkísérletek tudatos támogatására biztosan. Ja, és az ellenünk tervezett – egyértelműen halálos kimenetelű – kísérlet hidegvérű elrendelése is a lelkén szárad, ezt számtalan vallomás fogja alátámasztani a részünkről és a magukat mentegetni próbáló laborosok részéről is. Szóval, alku ide, alku oda, Mr Jeffries elkerülhetetlenül megy a sittre. Legfeljebb az a kérdés, hogy hány évre, de a korát elnézve aligha fog már kiszabadulni, bármennyit is farag lefelé a büntetésén. Ha pedig netán sikerül a Sorbet-gyilkosságot is rábizonyítani, akkor tényleg lőttek neki. Akárhogy is, mindenképpen élete végéig börtön vár rá, kétség sincs felőle. Az sem bahamai üdülés lesz, meglátja. – Ráhunyorítottam a férfira, majd ledobtam magam a kórházi ágya szélére.

Elloptam a tálcáról a desszertként szolgáló körtét. Miközben nekiláttam elfogyasztani a gyümölcsöt, megjegyeztem:

- És örülök, hogy gondolt az öccsére is.

- Az öcsémre? – Hoolock kezében megállt az éppen nehézkesen felemelt villa. – Nem, egyszer sem gondoltam rá.

- Dehogynem. Lenn a föld alatt, annyi szörnyűség közepette jó párszor eszébe jutott, tudom.

- Rosszul tudod.

- Igazán?

- Igazán. Egyébként meg, ideje elengedned végre ezt a szirupos téveszmét az öcsémről és rólam! Már évek óta semmi mást nem érzek iránta, csak megvetést! – Ezzel – nem túl lovagiasan – félrehúzta a tálcáját, hogy nehogy elérjem még az üdítős poharát is.

Váratlanul nekiszegeztem:

- Igen? Szóval, ezért tudja fejből a telefonszámát? Megvetésből?

Hoolock ívelt szemöldöke eddig gunyoros fölényességre húzódott, most viszont megdermedt az arckifejezése.

- Nem... nem tudom fejből – válaszolta lehalkulva. – Honnan veszed?

- Onnan, hogy amikor a bírósági épületből megszökött, máskülönben hogyan tudta volna őt felhívni egy telefonfülkéből, hogy segítsen levágni a bilincset meg szállást adni? Önnek nem volt még egy netes mobilja sem, hogy rákereshessen az elérhetőségére az ügyvédi honlapokon. Szóval, fejből kellett tudnia Quentin mobilszámát.

- Nem igaz. Szinte sosem hívtam korábban. Mégis, honnan tudnám a számát?

- Hát, nekem azt hazudik, amit akar, de saját magának felesleges.

Hoolock hallgatott egy kicsit, majd visszább vett:

- Rendben. Meglehet, hogy régen párszor előkerestem a telefonomon, azon tűnődve, hogy felhívom... Aztán mégsem hívtam. De ez kizárólag munkaügyekben fordult elő, amikor még a cégemnél dolgozott. És csak egyszer-kétszer. Felesleges bármit belemagyarázni, véletlenül maradt meg a szám. Bármelyik másik munkatársamét is megjegyezhettem volna ugyanígy.

- Aha, persze. – A hangomban nem lehetett eltéveszteni az élt. – Mindenesetre, gratulálok a számmemóriájához, Mr Hoolock!

Felkeltem mellőle, és visszasétáltam a saját kórtermem felé, a körtét majszolva.

*

Mrs Blackhawk még mindig gyanús szótlansággal hímezgetett az ablak alatt. Glasby már hazament a gyerekeihez, így pillanatnyilag az öregasszony maradt az egyetlen látogatóm.

Odahúztam egy széket mellé, és halk nyüsszenéssel leültem. Az oldalam kis túlzással ugyanúgy fájt, mint a vágás pillanatában, így minden nagyobb mozdulat gyötrelmet okozott.

- Látom, hogy haragszik... – kezdtem.

- Nem haragszom. – Igazított egyet a cérnán, és továbbra is a munkájára koncentrált.

Hát, ez nem indul túl jól. Mindegy, megpróbálkoztam még egy mondattal:

- Nem volt más megoldás.

- Elhiszem.

Öltögetett tovább.

Először arra gondoltam, hogy inkább hagyom a fenébe az egész kellemetlen témát, és lefekszem pihenni. Tudtam, hogy az asszisztensem úgyis hamarosan megbékél. Annyiban maradna a dolog.

Végül mégis nagyot nyeltem, és kimondtam:

- Sajnálom.

Mrs Blackhawk ezúttal felnézett a hímzésből. Nem válaszolt, hanem hagyta, hogy tovább beszéljek.

- Tudom, hogy meg kellett volna osztanom Önnel a terveimet – folytattam, lehajtott fejjel. Kicsit könnyebb volt úgy beszélni, hogy a padlót burkoló csempelapokra bámultam. – Együtt kellett volna elhatároznunk, mit tegyünk, még akkor is, ha mindenképpen ezt az őrült elképzelést kellett volna követnem. Én csak... Megszoktam az életem során, hogy nincs olyan ember, akire támaszkodhatnék. Mindig egyedül maradtam a nehéz helyzetekben. A két öcsém még egy csokilopásért sem volt képes felelősséget vállalni, szóval, az általuk okozott problémák következményeivel is nekem kellett szembe néznem valamilyen formában. És amíg a szüleink éltek... Addig sem volt könnyű. Sok mindennek a súlyát egyedül kellett viselnem. Felnőve pedig végképp hozzászoktam, hogy mindent magam oldjak meg. Nem akarok többet ezekről a dolgokról beszélni. Ne féljen, nem fogom másokra hárítani a felelősséget a jelenbeli tetteimért! Tisztában vagyok vele, hogy az én hibám, hogy még mindig nem bírok szabadulni a régi beidegződésektől. Csak azt szeretném, ha tudná, hogy már nem érzem magam olyan egyedül, mint egykor. Még ha nem is látszott, az adott erőt ehhez az egész akcióhoz, hogy Önre gondoltam, és arra, hogy hisz bennem. Nem lettem volna képes legyőzni Mr Jeffriest, ha Ön nincs mellettem lélekben. Sajnálom, hogy ezt egyelőre még nem tudom másképpen éreztetni.

Mrs Blackhawk szeme gyanúsan csillogni kezdett. Én pedig púpos vállára tettem a kezem, és meglapogattam. Az idős nő is esetlenül megütögette a karom. Egy darabig nem szólaltunk meg újra.

Aztán az öregasszony köszörült egyet a torkán, és ezúttal már szokásosan pergő nyelvvel törte meg a csendet:

- Na, kedvesem, ezzel a szöveggel elmehetnél egy hatásvadász színdarabba is. Most viszont már nem ártana, ha bevennéd az orvos által felírt fájdalomcsillapítót. Odatette neked az éjjeliszekrényedre. Utána pedig van itt pár aláírandó elszámolás a könyvelésünkhöz. Át kellene futni egy összefoglalómat is. Ideje, hogy a henyélés mellett egy kis munkával is foglalkozz, ne mindig csak én hajtsak hasznot az irodának...

39. fejezet: A kórházban

Nem igazán tudtam eldönteni, hogy hogyan készüljek fel az elkerülhetetlen beszélgetésre. Ahogy Gomez kapitány kórterme körül ólálkodtam, próbáltam megállapítani, hogy attól ver szaporábban a szívem, hogy várom, hogy a közelébe kerüljek, vagy sokkal inkább azért, mert legszívesebben menekülőre fognám. Hát, igen, az eszemre hallgatva, tuti, hogy ez utóbbi történne. Ha ilyen átélt közös élmények után Raul közelébe megyek, biztos, hogy nem lesz jó vége.

Már átöltöztem egy lila kosztümömbe a kórházi hálóing helyett, és ki is sminkeltem magam. Még aznap este haza is akartam menni; nem állt szándékomban tovább dekkolni az egészségügyi intézményben az orvosok javaslata ellenére sem.

Most elmerengve néztem egy tükrös felületen, hogy jól áll-e a kosztüm alá vett aranysárga blúz, és a rövidszoknyához viselt, szintén sárga harisnyám.

Végül, persze, egy percet sem bírtam késlekedni. Amint a rendőrkapitánnyal egyeztető két kollégája lelépett, bementem. A mozgásom még kicsit lassú és nehézkes volt az oldalamat hasogató sérüléstől.

Raul éppen egy iratos mappát készült kinyitni, hogy munkaügyeket olvasson. Ahogy meglátott, a helyére hajtotta a bizalmas iratköteget takaró kartonlapot.

Az arca megviseltnek tűnt, sötét szeme alatt kimerült árnyak húzódtak. Egyébként azonban nem kínozta meg kirívóan a laborban beadagolt szerek hatása. Egyenes tartással ült az ágy szélén, szürke pólóban és farmerben.

- Teljes körű vallomást tettél? – morrant rám köszönés helyett.

Megtorpantam befelé vezető utamon:

- Igen...

- És, még nem tartóztattak le a fegyveres emberrablás miatt? Hallottam, hogy ez a bizonyos Dirk Jeffries mit mesélt a kollégáimnak.

- Nyugi, feljelentést tett ellenem, úgyhogy nem úszom meg, de szabadlábon maradhatok a kivizsgálás idejére. Valószínűleg így is, úgy is a dutyi mélyén fogok kikötni pár hétre, ne aggódj!

- Ez egyáltalán nem megnyugtató – vágta rá szigorú szemöldökráncolással. – A helyedben nem viccelődnék vele! Ha bűnösnek találnak egy ilyen vádpontban...

- Jó ügyvédem lesz. – Ennyit feleltem, elvigyorodva.

Raul nem tudott rá mit mondani, csak fáradtan a tenyerébe hajtotta a homlokát.

- Figyelj, a kísérleti alanyként használt embereket bármelyik pillanatban megölhették volna lenn a laborban! – próbáltam magyarázni. – Egy krízishelyzetet hárítottam el a törvények megszegésével. Minden esély megvan rá, hogy felmentő körülményként fogják értékelni, és nem lesz gond.

Amikor a férfi nem válaszolt, gyorsan folytattam:

- Egyébként is, miért erről beszélgetünk? Inkább mondd el, hogy’ vagy!

- Jól.

A tömör felelet után beállt a csend. Végül én törtem meg:

- Köszi az érdeklődést, én is. – A hangomba célzatos élt csempésztem, de nem vette észre magát.

- Látom – mondta rá kurtán, érezhetően a kicsípett felöltözésemre utalva.

Úgy ítéltem meg, hogy jobb, ha róla kérdezek:

- Vissza fognak helyezni a pozíciódba, miután kijöttél a kórházból?

- Bízom benne. A tegnapi akcióm jelentősen kedvezőbb fényt vet rám, mint az eddigiek.

- Hogyan történt az egész? – Bár láttam, hogy az iratos mappával akar foglalkozni, mégis leültem mellé az ágyra. – Tudod, fogalmam sincs, hogyan jutottál le a laborba.

- Kifigyeltem a lift hívókódját, ahogy egy laboráns beütötte.

- Jó, azt értem, de ezen túl?

Először vetett még egy pillantást az akták kupacára, de aztán végre rendesen felém fordult, és némi meglepetésemre kifejtős válaszra is futotta tőle:

- A kocsimat magam mögött hagytam a helyszínen, és odaosontam a trafóházhoz. Ott kilestem a hívókódot, és lementem szétnézni. Sajnos, szinte azonnal lebuktam lenn, amikor egy számítógépükbe próbáltam belépni. Véletlenül beindítottam a riasztót. Egy térképet akartam keresni, hogy kitalálhassam, vajon hol tartanak fogva.

- Hogyan lehetséges, hogy nem ijedtek meg jobban a felbukkanásodkor? Hiszen Mr Jeffries tudta, hogy rendőr vagy, és szolgálati egyenruhát viseltél. Miért nem sejtették azonnal, hogy nagy a gáz, és később erősítés is jöhet?

- Gondoskodtam róla, hogy ne legyen okuk tartani ettől.

Amikor a rendőrkapitány látta a kérdőn felvont szemöldökömet, további magyarázatot adott:

- Magánszemélyként mentem a helyszínre, a hatósági ruházatom ellenére is. Azt hitték, hogy megtették a szükséges óvintézkedéseket. A kocsikulcsomat elvették tőlem, és jó messzire vitték az autómat. Hallottam, ahogyan egy laboráns utasítja a másikat, hogy azonnal vezesse el a járművet, hogy ha a hatóságok idővel esetleg követni akarják a GPS készülékem által bejárt útvonalat, ne keltsen feltűnést a magányos trafóház. Látszólag ne itt érjen véget az utam.

- Jó, de akkor is... Miért nem aggódtak jobban a laborosok?

- Mert azt hitték, hogy egyedül jöttem a magánautómmal, és nem tud róla senki. És ez valóban igaz is volt, legalábbis a saját autómmal jöttem, telefon nélkül. Nem akartam, hogy bárki túlságosan megijedjen a felbukkanásomtól a helyszínen, ha véletlenül elkapnának, mert rájöhettek volna, hogy úton van az erősítés. Így egyedül én tudtam, hogy miután a közvetlen életveszély elhárult, egy laborhelyiségbe bezárva a lehető legjobb helyen leszünk. Ha a lifttel próbáltunk volna menekülni, az éjszakai réten levadásztak volna minket. Benn a falak mögött viszont éppen elég időt nyerhettünk. Már tényleg úton volt az erősítés, bármelyik pillanatban odaérhetett. Amikor a nyomodat kezdtem követni, meghagytam a kollégáimnak, hogy ha két órán belül nem jelentkezem, induljanak el utánam. Ha két óra alatt sem jutok vissza a telefonomhoz, akkor az azt jelzi, hogy találtam valamit, és baj van. Megadtam a koordinátákat is. Voltaképpen ez félig egy magánút volt a szabadságom alatt, ezért nem jöttem egyből a teljes rendőrséggel. Fel kellett mérnem a helyszínt, téged követve, hogy hová is lettél, és csak így lehetett alapom az erősítés mozgósítására. A szabályok szerint jártam el. A laborosok ebből viszont csak annyit láthattak, hogy civiljárművel, egyedül érkeztem, és még egy telefon sincs nálam, amivel útközben segítséget hívhattam volna.

Egy darabig töprengtem a hallottakon, aztán egy újabb, számomra érthetetlen részleten akadtam fenn:

- Csak úgy jöhettél utánam, ha feltörted a postaládádba dobott telót egyből, amint rábukkantál. Hogyan sikerülhetett mindez röpke pár óra alatt?

- Még mindig az édesanyád születési éve a PIN kódod, mint a régi Dalton-ügy idején.

Ja, igaz, tényleg. Néha hajlamos vagyok elfelejteni, hogy Raul ismeri a kódot, mert nem kellett tartanom tőle, sosem próbált a telefonomban vájkálni. Mondjuk, nem mintha az elmúlt hónapokban lett volna rá lehetősége.

- Oké, de... – Még mindig értetlenül tekergettem egy homlokomba lógó kócos, vörös tincset. – Mr Jeffries próbálta csörgetni a telót a labor felé vezető úton, és akkor még nem csöngött ki. Totál azt hittem, hogy napokig nem fogsz életet verni a készülékbe. Logikusnak tűnt, hogy amíg hivatalosan nem derül ki az eltűnésem, nem vájkálsz a mobilomon tárolt adatok között.

- Csak addig késlekedtem, amíg sikerült akkumulátort szereznem belé. – Mindössze ennyit mondott. A hangja nem árult el semmilyen érzelmet, de egyszerre a kezemre tette egyik barna tenyerét, és megszorította az ujjaimat. Kis késleltetéssel szólalt meg újra: – A telefonodon keresgélve pedig eszembe jutott, hogy annak idején, az első Dalton-ügyben mi vezetett nyomra. Egy mobil alkalmazással követhető jeladó készülék. Most is megnyitottam az alkalmazást, és láttam, hogy valóban, ismét működésbe hoztál egy nyomkövetőt. Ráadásul elég gyanúsan kihalt útvonalon haladt...

- Igen – vettem át a szót. – Amikor elindultam az irodámból, eltettem egy telefonnal megfigyelhető nyomkövetőt. Összeprogramoztam a telefonommal, még jóval az estély előtt, hogy szükség esetén elő tudjam kapni. Csak egy gombelem nagyságú kis vacak. Amikor a cégigazgatóval útnak indultunk, lopva kikerestem a táskámból a kütyüt, és bekapcsolva leejtettem Mr Jeffries kocsijában a padlóra. Eljátszottam, mintha éppen az oldalamon hasított seb miatti fájdalmamban görnyedeznék. És ott úgy piszkáltam a lábammal a kis készüléket a gumiszőnyeg alá, hogy ne lehessen észrevenni. Így ha én meg is halok, te előbb-utóbb rátalálsz a telefonomon a jeladóra, és a kütyü mozgását visszakövetve eljuthatsz a kétes laborhoz. Bár Mr Jeffries résen volt, mégsem szúrta ki a bajt, és csak akkor kutatta át a táskámat, amikor a nyomkövetőt már becsempésztem az ülés alá.

Raul megingatta a fejét:

- Frida, te tényleg bolond vagy egy kicsit. Az egész terv számtalan ponton sülhetett volna el balul.

- Volt pár buktatója, de jól végződött, és az a lényeg, nem?

- Mégis, mit tettél volna, ha ez a Jeffries nem hajlandó elindulni az estélyről a kocsival? Meglövöd?

- Hát, ez is a tervem egyik buktatója volt – ismertem be elbiggyesztett ajakkal. - Nem, nem lőttem volna rá. Besült volna az egész akció már a legelején. De valószínűtlen volt, hogy ez történne. Mr Jeffriesnek mindenképpen tudnia kellett, mennyire vagyok képben, és muszáj volt messzire vinnie a biztonsági személyzettől, illetve a hatósági erőktől is. Szóval, jó esély volt rá, hogy elmegyünk a laborhoz. Meg hát, még ha sejtette is, nem tudhatta száz százalékra, hogy nem lőnék rá. Tennie kellett valamit biztos terepen, a lebukás veszélye nélkül. A személyiségéről annyi világossá vált számomra a nyomozás során, hogy nem néz mást, csak a saját érdekeit. Esélyes volt, hogy elvisz.

- Bár még mindig őrültségnek tartom a terved, az tény, hogy az elvhűség nem érdekli ezt a Jeffriest – ismerte el Raul is. – Az erősítésként érkező kollégáim például úgy jutottak le a laborba, hogy az általam korábban diktált koordinátaadatok alapján elfogott Jeffriestől megkapták a belépő kódot. A szerepe enyhítésére hajlandó volt egyből információkat szivárogtatni, így a rendőrség észrevétlenül leereszkedhetett, és nekiállhatott a folyosók átfésülésének.

Erre már csak fejcsóválva sóhajtottam:

- Természetesen az is hazugság volt, hogy Mr Jeffries nem tudja a lift kódját... Meg sem kellene lepődnöm. Nekem előadta, hogy nem tud segíteni a lejutásban, mert csak a laborosok ismerik a számsort. Komolyan, nem tudom, hogy ha az a pasas kimond három mondatot, abból van-e rá bármi esély, hogy legalább kettő igaz lesz...

- Vannak ilyen emberek. – Raul hangsúlya elég fanyarrá vált.

Gyors pillantást vetettem felé. A rosszindulatú célzás ezúttal nem volt kifejezetten goromba, inkább szomorkás, így nem háborodtam fel rajta, pedig tudtam, hogy nekem szól. Elszomorodtam én is.

Hatalmas lelkierővel sikerült kivonnom a kezem a férfi szorításából, bár egyből hiányozni kezdett az érintés lágy melegsége. Mégis arrébb húzódtam.

- Lenne még valami... – szólaltam meg végül újra, egészen halkan. – Még valamit szeretnék megérteni. Lenn a föld alatt... Egyszer sem kérdezted meg, hogy mi történt annak idején. A raktárbeli lövöldözésnél. Pedig már hosszú hónapok óta nyomozol utána. A Csen-ügy óta. Kérdezhettél volna, abban bízva, hogy elárulom a titkot a halál torkában. Amikor azt hittük, hogy már minden mindegy, talán elmondtam volna...

Raul tekintete még az eddigieknél is jobban elkomolyodott a Csen-ügy említésére, de nem a szokásos megszállott sötétség árnyalta be. Csak hosszan rám nézett, különös, bánatos tompasággal a tekintetében, mielőtt választ adott:

- Nincs mit kérdeznem róla.

- Ezt meg hogy’ érted?

- Stephan mindent elmondott.

Egy pillanatra nem voltam benne biztos, hogy mit is hallottam, és csak elkerekedett szemmel bámultam. Aztán azonban egyszerre belém hasított a megértés.

- Mi?! Tessék? – Kirázott a hideg. – Micsoda?!

- Igen, jól hallottad. Elmondta.

- De... de hát...

- A volt kollégáitól megtudta, hogy kényszerszabadságra küldtek engem, részben a raktárbeli lövöldözés utáni eltúlzott nyomozásom miatt. Már ez is aggasztani kezdte. Aztán amikor a pisztolyát elkérve eltűntél... Úgy döntött, túl sok titkot kell már őriznie. Nem akarta, hogy mások fizessenek az ő hibáiért. Eljött hozzám, és elmondott mindent.

Nem bírtam semmi értelmeset kinyögni, úgyhogy Raul beszélt tovább:

- Azt hiszem, jelentős részben ennek köszönhetjük, hogy időben cselekedtem. Ahogy megértettem, hogy a raktárban csak egy pisztolybaleset történt, már újra hinni tudtam a döntéseidben. Így azután, amint megtaláltam a telefonodat, egyből nekiindultunk Stephannal egy még nyitva tartó boltot keresni, ahol akkumulátort tudunk hozzá szerezni. Nem késlekedtem egyetlen percet sem. Máskülönben talán haboztam volna, ahogyan te is feltételezted, hogy fogok, és túl hosszú ideig vártam volna a hivatalos eljárásra...

Elhallgatott. Én viszont még továbbra is ki voltam akadva Glasby akcióján.

- Ó, basszus! – nyögtem, lesápadva. – De hát... Stephan nem is említette! Pedig most volt benn nálam a kórházban... Miért nem szólt semmit? És... és egyáltalán... Hogy’ tehetett ilyet? Hogy’ mondhatta el?! Mi lesz így a békés családi életével? A gyerekeivel? A kínai utazásukkal? Ha újravizsgálják az ügyet... Elveszít mindent, amit felépített, és még az aranyos karácsonyi családi utazásuknak is beláthatatlan időre lőttek...

A kezem ideges aggodalommal kulcsoltam össze a térdemen. Raul annyit mondott erre:

- Most, hogy alapos okom van feltételezni, hogy a Csen-ügy végén bekövetkezett gyilkos lövés egy baleset következménye volt, nem látom, miért kellene tovább bolygatnom egy egyébként is rég lezárt önvédelmi ügyet. Ideje, hogy visszaküldessem a bizonyítékraktárba. Van éppen elég nyitott bűnügy, amelyik megfejtésre vár.

Ez a válasz még az eddigieknél is jobban megdöbbentett, és megint kellett egy kis idő, amíg feldolgoztam. Mivel Gomez kapitány nem tett hozzá mást, végül nekem kellett összekapni magam, és pár szót hebegtem:

- De... de hát... az igazság... Te nem szoktad ilyen fél-tisztességes megoldásokkal beérni!

- Igen, de a Dimitrov-ügyben beláttam, hogy a tisztességesnek tűnő álláspont nem mindig vezet el a megfelelő válaszhoz. Úgy fest, ez az eset most szintén ilyen kivétel. Lehet, hogy azt gondolod, képtelen vagyok felülbírálni a nézeteimet, de tévedsz. Ezt a döntést a meggyőződésem alapján hoztam, nyugodt lelkiismerettel tudok majd együttélni vele.

Továbbra is csak nehezen tudtam megszólalni, és amikor végre nagyot nyelve összeszedtem az erőmet, akkor is eléggé remegett a hangom:

- Köszönöm.

- Neked nincs mit köszönnöd. Stephan pedig, úgy gondolom, megérdemli az utolsó esélyt. Mindenesetre, valószínűleg én tartozom hálával, amiért megpróbáltál megvédeni a döntés súlyától. Most már viszont nem szükséges erről többet beszélnünk. – A rendőrkapitány arca csak feszes szigort tükrözött, és karba fonta a kezét. – Vége. Intézkedtem a raktárbeli lövöldözési ügy visszaiktatásáról az irattárba.

Zavarba hozott a váratlan elvágása a továbbiaknak. Úgy éreztem, számtalan mondanivalóm és kérdésem lenne, és most kaotikus viharban kavarogtak a fejemben a szavak. Kicsit igazítottam a lábamon az ágy szélén, majd óvatosan megkérdeztem, ami leginkább foglalkoztatott:

- És... és ez talán elég lehet arra is, hogy rendeződjenek köztünk a dolgok? Mármint, úgy értem, hogy újra... összejöjjünk?

Raul tekintete rám villant:

- Frida! Tudod, hogy már a Csen-ügy előtt sem működött a kapcsolatunk.

- Igen, de azóta mindketten sokat tanultunk.

- Például arra gondolsz, hogy pisztollyal elraboltál egy idősödő úriembert egy estélyről? Vagy arra, hogy én az egyértelműen fontos és sürgető kérésed ellenére sem voltam hajlandó szabályt szegve nyomozást folytatni a kedvedért, és így kihallgatni egy építőipari szakértőt? Szerinted, mégis melyikünk változott annyit, hogy mostantól boldogok lehessünk együtt?!

- Jó, igazad van – tettem fel a kezem megadással. – Csak gondoltam, ha már ilyen szépen tisztáztuk azt a lövöldözést...

- Nem a lövöldözés miatt kellett szakítanunk. Az csak tetézte a bajokat.

- Persze, igen. Tudom.

Oké, tényleg hülyeség volt megkérdeznem. Így csak tök kínossá vált a kivételesen egészen békés, normális beszélgetésünk vége. Mindegy, most már nincs visszaút. Ha belevágtam a témába, kénytelen leszek folytatni.

Továbbra is feszengve lógáztam a lábam az ágy szélén:

- Akkor mit javasolsz, mit tegyünk?

- Fogalmam sincs.

- Most, hogy mindketten majdnem meghaltunk a föld mélyén, volt alkalmunk elgondolkodni az életünkön.

- Igen, ez kétségtelen. – Raul legalább már nem tűnt mérgesnek, csak eltöprengve nézte a fehér padlót. – Lehet, hogy hallgatnunk kellene az asszisztensedre, és elkezdhetnénk ismerkedni másokkal. Talán ez lenne a megoldás.

Először megdermesztett a váratlan megjegyzés, aztán viszont furcsa megnyugvással töltött el. Örültem, hogy nem nekem kellett kimondanom.

- Rendben. Nem maradt más választás. Viszont te kezded!

- Én? – Raul felkapta a fejét. – Kizárt dolog! Neked könnyebben megy az alakoskodás. Neked kell kezdened.

- Hát, nem! Lehet, hogy én jobb színészkedő vagyok, de a te ötleted volt. Tehát, benned legalább már megszületett az elhatározás. Te kezded! – böktem felé lilára lakkozott körmű ujjammal.

- Semmiféle elhatározás nincs bennem – tiltakozott ismét egyre ingerültebben. – Csak egy ötletet szerettem volna mondani.

- Jó, és remek ötlet volt. Elfogadtam. De akkor is neked kell kezdeni! Láttam a folyosón egy egészen csinos ápolónőt...

- Frida! Nem így megy.

- Valahol el kell kezdeni. Odamehetnél hozzá megköszönni a fáradságos munkáját.

- Nem szokásom megköszönni, ha valaki a feladatát végzi. Ez a dolga.

- Mindegy, más ürügyet is kitalálhatsz a leszólítására, én csak segíteni akartam.

Raul elfordította a fejét, én pedig reménytelen beletörődéssel vállat vontam. Egy darabig hallgattunk, aztán a rendőrkapitány szólalt meg:

- Nem fog így működni. Jobb lenne, ha nem adnánk ötleteket egymásnak. Mit szólsz hozzá, hogy várunk egy-két hónapot? Amíg rendbe jövünk, és az ügy utáni sok munka és jogi eljárás is kezd lecsengeni... És akkor megpróbálunk elkezdeni ismerkedni másokkal. Mindketten, egyszerre. Rendben?

- Szuper, oké, megpróbáljuk! – csaptam le azonnal az elfogadhatónak tűnő javaslatra. – De írj nekem üzenetet, hogy mikor kezded, hogy pontosan tudjak időzíteni!

- Írni fogok.

Ezen a ponton ismét csönd állt be. Mivel végképp kínossá vált a társalgás, úgy döntöttem, ideje végét vetni.

- Akkor, ezt így megbeszéltük – biccentettem. – Mindketten elkezdünk ismerkedni, és egészségesen a hátunk mögött hagyjuk ezt a kapcsolatot.

- Igen. Fokozatosan továbblépünk.

- Jól van, én akkor most... megyek is.

Fel akartam kelni a kórházi ágy széléről, de valahogy visszarogytam Raul mellé. Biztosan a sérülésem és a tegnapi vérveszteség miatt volt, hogy egy csepp erőt sem éreztem. A következő pillanatban pedig a rendőrkapitány karjában találtam magam. Odanyomtam az ajkam a szájára, és elmélyült csókolózásban fonódtunk össze.

40. fejezet: Az ügy vége

Doktor Yamin rendelője ezúttal is éjszakai sötétbe burkolózott. A balkonra telepített bonsai-fákat körbelengő LED világítás nem volt elég a benti helyiség fekete árnyainak eloszlatásához, így zseblámpámmal segítettem az utamat.

Megkerültem egy fotelt, és elóvakodtam a pszichológus íróasztala előtt. Nesztelen léptekkel végigosontam a padlót borító szőnyegen.

Bár még csak pár napja szabadultam a kórházból, és továbbra is sajgott az oldalam, már tudtam kellő kecsességgel lopakodni ahhoz, hogy egy ilyen utat bevállalhassak.

Odaértem ahhoz az iratos szekrényhez, ahonnan annak idején kiloptam a két banya elmeorvosi aktáit. A legfelső fiók azóta sem volt kulcsra zárva, első próbálkozásra ki tudtam húzni. Ezúttal azonban üresen állt.

A hátamon viselt betörő hátizsákomban viszont ott lapult a két ellopott iratköteg, és most előszedtem mindkettőt.

Visszacsúsztattam a két teli mappát a helyére. Majd kikerestem a hátizsákomból egy újságcikket is. Délután vágtam ki az egyik helyi hírlapból. Arról a hat foglyul ejtett emberről szólt, akiknek gyors beavatkozásunk és késedelem nélküli cselekvésünk mentette meg az életét a labor kísérleti részlegén. Leírta, mivel foglalkoztak korábban, hány családtagjuk van, és mit akarnak kezdeni a visszanyert életükkel.

Velem is készített a cikkíró egy rövid interjút. Külön kihangsúlyoztam, hogy többek között annak köszönhetem a szövevényes ügy és főleg a múltbéli történések megértését, hogy egészen hamar sikerült a mélyére látnom Mrs Nolette és Mrs Dalton belső gondolatainak. Valószínűleg ezen múlt több kísérleti alany élete is. Így fogalmaztam, és az újságíró szerencsére pontosan hozta le a szavaimat.

Odaigazítottam az újságcikket a két mappa tetejére, majd helyre toltam a felső fiókot.

*

Finom kopogással kerültem beljebb Udo Renburg irodájának az ajtaján, miután a titkárnője beengedett. A kopaszodó, szemüveges férfi egy nagy halom papiros átnézéséből pillantott fel.

- Nyomozónő! – üdvözölt. – Hallottam, hogy kórházba került. Éppen ma gondolkoztam rajta, hogy be kellene mennem meglátogatni.

- Már egy hete kiengedtek. – Csak ennyit mondtam rá.

A férfi arcán zavart, bocsánatkérő félmosoly jelent meg:

- Igen, hamarabb is cselekedhettem volna. Csak hát, amióta Dirk a börtönben ül, minden a feje tetején áll a cégnél. Azt sem tudom, mihez kapjak. A befektetőink úgy szétrebbentek, mint verebek a puskalövésre, én meg... Azt hiszem, még mindig a sokk hatása alatt állok. Soha nem gondoltam volna...

- Ennyire meglepte, hogy az igazgatótársa egy gyilkos?

Renburg megérezhette, hogy van valami furcsa a közbekérdezésemben. Előhúzott ugyanis a zakója zsebéből egy kockás kendőt, és törölgetni kezdte a homlokát, bár nem is izzadt. Válasza azonban nyugodt maradt:

- Igen, felettébb megdöbbentett. Dirk... Nos, nem hiszem, hogy valaha is jó embernek tartottam, de nem tűnt gonosznak. A stílusa ugyan otromba, mégsem sejtettem, hogy komolyabban ártana bárkinek. És ráadásul, hogy Hildával ketten szerveztek szörnyűségeket...

- Fel sem merült Önben?

A férfi most már nyilvánvalóan látta, hogy nem véletlenül erőltetem a témát, azonban igyekezett nem mutatni:

- Egy pillanatig sem.

- Akkor miért menekítette előlük Ritát?

Renburg tovább masszírozgatta a halántékát a kockás zsebkendővel, és csak némi késleltetéssel reagált:

- Tessék? Kicsodát?

- Tudja jól, kiről beszélek. Nem Rita az igazi neve, de akkor is tudja. Ön segített neki hamis személyazonosságot és álnevet szerezni, meg hát, nyilván munkát is, például egy Ön által építtetett szállodában takarítóként. Tehát, nagyon is képben van.

- Egy szót sem értek.

- Dehogynem. És kétségem sincs afelől, hogy Ön azt is pontosan tudta, hogy Mr Jeffries és Mrs Nolette bő egy évtizeden át kereste a lányt. Illetve, hogy ha megtalálták volna, ártottak volna neki. Ezért segített eltűnnie és különböző álnevek alatt rejtőzködnie.

Renburg előrébb dőlt az íróasztalánál, suttogóra fogva:

- Tegyük fel, hogy tényleg van valami közöm a lány meneküléséhez. Egy-két dologban segítettem. Szeretném viszont, ha elhinné, hogy Hildát sosem tartottam gyilkosságra képesnek, és Dirkről sem merült fel bennem semmi hasonló. Azt mindig is tudtam, hogy meg kell védenem tőlük Ritát – ha már így akarja nevezni – de nem gondoltam, hogy az életére törnének.

- Akkor, mit mondott el Önnek a lány?

- Annyit, hogy a szülei bűnözők, és égre-földre keresik. És hogy egyedül bennem bízik meg a cégnél. Hilda tárgyalása alatt megkért, sőt, könyörgött, hogy segítsek eltűnnie a gyakornoki állásból. Így hát, úgy tettem, mintha kirúgtam volna, mert homályosan érintett lehetett az omlási ügyben, és elintéztem, hogy az egyetemen se furcsállják a felszívódását. Utána szereztem neki hamis papírokat és egy különösebb képzettséget nem igénylő állást. Megsajnáltam. Elmondta, hogy valójában sosem érdekelte a minőségügy, és diplomát sem akart, csak a szülei erőltették. A gyakornoki állásba is ők protekciózták be. Ügyes munkaerőnek bizonyult, de, mint kiderült, ezt főleg Hildának köszönhette, aki megírta helyette a munkáit és a beadandó dolgozatait. Hilda jó barátságban volt Rita anyjával, és minden erejével próbálta segíteni a lány karrierjét. Rita viszont csak szenvedett a száraz szakmai anyagoktól. Hilda bebörtönzésében végre meglátta a lehetőséget a szabadulásra. Azt hiszem, az omlási baleset is különösképpen nyomasztotta, de sosem beszélt róla. Mindenesetre, ekkor akart cselekedni, én pedig rábólintottam.

- Kétlem, hogy Ön segített volna, ha csak egy egyetemi tanulmányait unó, a szülei ellen lázongó fiatal lánynak tartotta volna.

- Valóban éreztem, hogy több van a kérése mögött, mint amennyit elárult. Nem akart azonban elmondani semmit, csak sírt. Ott állt, ahol most Ön, és a kezét tördelte. Egyre sírt. Olyan bénult félelem is csillant a szemében, mint egy felriasztott őzikéében. Valami azt súgta, hogy jól teszem, ha megvédem. Nem Dirkre és Hildára gyanakodtam azonban, csak a szüleitől féltettem. A nevüket sem mondta meg, úgy rettegett tőlük.

- Ön azonban pár hónapja mégiscsak rájött, hogy Mrs Nolette is súlyos veszélyt jelent a védencére, nem igaz? – szúrtam oda a kérdést.

Renburg kezében megrezzent a zsebkendő, és kapkodósan végighúzta a homlokán.

- Így lenne? – kérdezett vissza. – Miből gondolja?

- Hát, mondjuk abból, hogy van egy erős sejtésem, hogyan halt meg Mrs Nolette.

Renburg egyszerre leeresztette a kendőt, és lélegzetvisszafojtva meredt rám. Én nyugodt maradtam:

- Elmondja Ön, vagy elmondjam én? – Leültem önkényesen az íróasztala előtti székre. – Végül is, mégiscsak ez volt a nyomozásom fő tárgya, és szeretnék pontot tenni a végére.

Amikor a férfi egyelőre nem jutott szóhoz, egy kis várakozás után tovább beszéltem:

- Tudom, hogy Rita az utóbbi egy évben a Hotel Caviarban talált takarítói munkát. Ez tény. Azt is tudom, hogy Hilda Nolette a halála estéjén ott hallgatózott a szálloda tetején. Láttam a kamerafelvételeken, hogy elég bizonytalanul, de sietősen érkezett a hotelbe, ott viszont már elszántnak tűnt. Nyilván megpróbált először egy szemközti épületből hallgatózni, de nem volt jó a vétel, és váratlanul át kellett jönnie. A bárban rögtönzött egy tervet, ellopott egy VIP kártyát, és felment a kihalt, éjszakai tetőre. A táskájára volt szerelve a készülék hangrögzítő része, egy fémdísznek álcázva. Úgy vélem, közel járt ahhoz, hogy bizonyítékot szerezzen Rita kilétére, és ehhez még egy-két utolsó lehallgatásra volt szüksége. Eddig minden kristálytiszta, ugye?

Renburg végre megmoccant; nyugtalan, rövid mozdulatokkal hajtogatni kezdte a térdén a zsebkendőt, de nem szólalt meg.

- Ott van a nyelvpiercing rejtélye is - fűztem tovább a szót. - Nyilván nem egy Mrs Nolette-hez hasonló, konszolidált, középkorú asszony hordta... Ráadásul, az, hogy Mrs Nolette ritkán be-berakta, és legtöbbször csak hurcolta a táskájában, egy nyelvpiercingnél elég béna hazugság volt Mr Jeffries és az Ön részéről. Egy nyelvpiercing helye akár egy nap alatt is beforrhat, ha kiveszik! Mrs Nolette aligha tehette volna meg azt, hogy heteken át nem viseli, aztán váratlan kedvtelésből meg néha igen. Egyszer még lehetett volna vele szerencséje, de nem újra meg újra - előbb-utóbb, tuti begyógyult volna. Látom, Önök Mr Jeffriesszel nem nagyon vannak képben a piercinghordás terén, de én elég sok mindent kipróbáltam tinédzserkoromban, úgyhogy nem fogtak ki rajtam egy ilyen átlátszó szöveggel. Alapból is úgy képzeltem el, hogy egy vadócabb, fiatalosabb személyé lehetett a testékszer, de persze, nem akartam semmilyen lehetőséget kizárni. Amikor azonban meghallottam ezt a képtelen hazugságot arról, hogy Mrs Nolette pár havonta egyszer tette be a táskájából előkapott ékszert... Hát akkor már láttam, hogy tényleg valami teljesen más lesz a magyarázat. Egy informátorom összebarátkozott Ritával, akit laza, szinte tinis viselkedésű lányként írt le. Belőle sokkal kisebb erőfeszítéssel kinézhetjük, hogy nyelvpiercinget hord, nemdebár?

Renburg továbbra is makacsul hallgatott.

- Miután rájöttem, hogy Rita piercingje lapult Mrs Nolette táskájában, és arra is, hogy Rita származása érdekes lehet, egyből megértettem, hogy Mrs Nolette DNS vizsgálatot akart végeztetni a piercingen. Ismerős volt neki a takarítólány régről, gyakornok korából, de sok év telt el, és Rita már igencsak elváltoztatta a külsejét. Mrs Nolette pedig még a lehallgatásoknál is egyértelműbb bizonyítékot szándékozott szerezni a kilétére vonatkozóan, mielőtt megöli őt Dalton mama utasítására. Nem akart árnyékra vetődni. Szóval, amikor a bárból bement a felvonóhoz vezető folyosóra, azért piszmogott ott az árnyak között harminc percet, mert Rita szobájának zárját törte fel. Nincs ott semmi más, csak a személyzeti helyiségek. Az a gyanúm, hogy Mrs Nolette már korábban kinyomozta a vizsgálódásai során, hogy melyik szoba Ritáé, úgyhogy gyorsan megtalálhatta. Bent benézett a fürdőbe megfelelő tárgy után kutatva, és kinézett magának egy apró piercinget. Rita a puccos szállodában végzett munkához nyilván kivette pár órára napközben, és a szobájában hagyta, hogy ne szólják meg miatta a kőgazdag vendégek. Mrs Nolette meg eltette a táskájába, egy műanyag tasakba a testékszert. Igazából már korábban is eszembe ötlött, hogy talán DNS-forrásként tette el a piercinget az asszony, de eleinte még annyi más lehetőség is fennállhatott volna, hogy nem fókuszálhattam erre az egyre. Amikor viszont két ismerősöm beszélgetését hallva ráeszméltem, hogy Dalton mama családján kellene gondolkodnom, ismét előjött a DNS-teóriám. Sőt, ez a DNS-dolog volt az egyik legerősebb alátámasztója annak az elméletlemnek, hogy Rita tényleg Dalton mama lánya, és hogy Mrs Nolette őt kereste. Először nem értettem, hogy Önök az igazgatótársával ugyan honnan tudták, hogy miért van a piercing a táskában, és miért kellett hazudni nekem róla, de már erre is van tippem. Mrs Nolette megüzenhette a telefonján egy netes üzenetben Mr Jeffriesnek a szállodából, hogy szerzett egy testékszert DNS-vizsgálathoz. Önnek pedig nyilván Rita árulta el utólag, hogy eltűnt egy nyelvpiercingje Mrs Nolette ottjártakor. Önök, persze, Mr Jeffriesszel karöltve, megpróbáltak eltéríteni a piercing-száltól, hantázva, hogy az Mrs Nolette saját testékszere, mert mindketten sejtették, hogy mi volt az igazi oka, hogy az asszony táskájában rejtőzött, és más-más okból ugyan, de nem kívánták, hogy én is rájöjjek. Egyikük sem vágyott arra, hogy netán a leszármazás-témát firtassam. Ön védeni akarta Ritát, Mr Jeffries meg Dalton mama titkát. Nem igaz?

Amikor láttam, hogy még ezzel sem sikerül megtörnöm a néma ellenállást, úgy döntöttem, bekeményítek.

- Rita rendőrségnek tett vallomásából kiderül, hogy látta a tetőn Mrs Nolette-et – magyaráztam tovább. – Ez már önmagában sem igen lehet véletlen, hiszen – mint a beépített segédemtől megtudtam – Rita felelőssége a kameraterem felmosása szokott lenni. A szálloda egy teljesen másik pontján! A mosoda környékén is ténykedik néha, de nem a tetőn. Nincs is ott semmi dolga. Mit keresett volna ott véletlenül? Láttam, kikkel utazott egy liftben Mrs Nolette, épp elégszer megnéztem. Takarító nem volt köztük. A bárban sem láthatták meg. Szóval, Ritának egy kamerán keresztül kellett észrevennie a nőt a kamerateremből. Felismerte, és utánaeredt, hogy meglesse, mit művel. Látta, hogy a táskáját rázogatja a tetőn. Egy idő után megértette, hogy hallgatózni próbál így. Összerakta, hogy mindez őrá irányul, szóval, nem maradt más választása...

- Nem. – Renburg ekkor végre újra választ adott, bár a hangja szokatlanul csikorgósra sikeredett. – Tudom, hová akar kilyukadni, de nem Rita tette. Semmi köze ahhoz, ami ezután Hildával történt. Valóban felismerte, és látta, hogy rosszban sántikál, de ennyi.

- Persze, mert Ön tette. Csak ki akartam ugrasztani a nyulat a bokorból. Na, elmondja végre?

A férfi nem felelt, hanem a zsebkendőt tömörítette egyre kisebbre és kisebbre, így megint én szólaltam meg:

- Gondolom, hazugság volt, hogy Rita szóba elegyedett a tetőn kujtorgó Mrs Nolette-tel. Próbált nagyjából igazat mesélni a zsaruknak és a szállodai kollégáknak, de mindent azért nem mondhatott el. A VIP kártyát is a kamerán keresztül figyelte ki. Dehogy ment volna oda hozzá szemtől szemben találkozni!

Renburg fojtott hangon válaszolt:

- Én javasoltam neki, hogy próbáljon minél több valós részletet elárulni a rendőrségnek, hogy ne kelljen még több hazugságba bonyolódnia. Már annyi alakoskodás és hamisság terheli szegény lány lelkét. Nem akartam, hogy még ez a borzalmas zuhanás is hozzáadódjon.

- Rita valóban csak kicsit csúsztatott a történteken. Igazából ugyanis nem Mrs Nolette-et szólította le, amikor a lépcsőn felosonva megfigyelte, mit művel a tetőn, hanem kétségbeesetten Önhöz szaladt. Tudta, hogy nagy a baj.

Renburg végre fáradt fejcsóválással átvette a szót:

- Igen, így történt. Kopogott a szállodai szobám ajtaján. Én már az igazak álmát aludtam az egész napos fárasztó üzleti megbeszélések után, amikor felébresztett. Csupa könny volt a szeme, remegett. Elmondta, hogy itt van Hilda, és egészen biztosan beárulja az anyjánál. Megint menekülnie kell, újabb álnév, újabb hely, újabb munka... Zokogott, hogy ő már nem bírja elviselni, hogy folyamatosan hazugságban kell élnie. Itt végre kezdte megszokni, kezdett feloldódni, beilleszkedni... Úgy éreztem, tennem kell valamit. Felkeltem, papucsot, köntöst húztam, és felmentem beszélni Hildával.

Renburg lélegzetvételeinek üteme felgyorsult, és elfulladt a hangja. Csak kis késleltetéssel bírta folytatni:

- Valóban ott volt fenn. És tényleg a táskáján lógott egy fémlap alá rejtett elektronikus eszköz. Nem tudom pontosan, mi volt az, mert az eset után bezártam otthon az egyik térképes fiókom mélyére, és rá sem bírtam nézni többé. De láttam, hogy hallgatózni próbált vele. Akkor már éreztem, hogy valami nem stimmel. Nem csak véletlenül tévedt ebbe a szállodába...

A férfinak ismét szünetet kellett tartania. Vett egy nagy levegőt, majd azt suttogta:

- Esküszöm, nem akartam, hogy Hildának baja essen. Egy ujjal sem nyúltam hozzá. Én csak...

A kezébe temette az arcát, nem folytatta. Megpróbáltam segíteni:

- Gondolom, számon kérte, hogy mit csinál késő éjszaka a Hotel Caviar tetején, és felszólította, hogy hagyja békén a lányt.

- Így történt. – Renburg összeszedte magát. – Még ekkor sem értettem meg, hogy Hilda mennyire mélyen benne van az egészben. Próbáltam a lelkére beszélni, hogy ne keresse az egykor eltűnt gyakornoklányt. Mondtam, hogy tudom, hogy jóban van a szüleivel, valamiféle barátok az anyjával, de hagyja annyiban. Az a lány szeretne végre szabad lenni és boldog, kiegyensúlyozott életet élni, hazugságok meg bujkálás nélkül...

A férfit ezen a ponton váratlanul kirázta a hideg az emlék hatására:

- Ahogyan Hilda rám nézett... Ijesztő volt. Olyan rideg volt a tekintete, mint egy hüllőé. Közölte, hogy áruló vagyok, amiért segítettem a lánynak ennyi éven át elbújni, és hogy nem gondolta volna rólam, hogy ilyesmire vetemednék. Hogy csalódott bennem, de nem baj, legalább tisztán lát. Kijelentette, hogy úgysem tudom tovább megvédeni a lányt. Hiába kerítek neki új nevet, ő most már tudja, kihez vezetnek a szálak. Hogy én vagyok a kapocs... Itt már kezdtem érezni, hogy mennyire súlyos a helyzet. Újra kértem hát, hogy azonnal tűnjön el, és adja ide a lehallgató készüléket...

- Ekkor történt? – kérdeztem közbe.

- Igen. – Renburg nem nézett fel az arcára szorított tenyerei mögül, ahogy feleletet adott. – Sajnálom. Én csak erővel le akartam tépni a táskájáról a készüléket. Hátrált. Én meg nem tágítottam, ő hátrált, odakaptam, hátrált, megrántottam a fémdíszt... Nem is tudom, mi történt. Még csak meg sem löktem, esküszöm. De egyszerre csak Hilda nem volt ott többé, és a kezemben maradt a fémdísz a beleszerelt készülékkel. És az a borzalmas reccsenés a mélyben... Olyan csend volt, hogy még fenn is hallottam a roppanást. Lenéztem, és csak feküdt ott, sok-sok emelet mélyen. Aprónak tűnt. Meg sem mozdult... Nem akartam. Esküszöm, hogy nem akartam. Baleset volt!

- Hiszek Önnek. Nem voltak küzdelmi sérülések az áldozaton; a rendőrség nem talált idegenkezűségre utaló nyomokat. Nincs okom feltételezni, hogy bántotta, vagy szándékosan lökte volna le a tetőről.

Renburg leengedte a kezét, és elhomályosodott tekintettel nézett rám:

- Miért nem tudott megkapaszkodni? Istenem, bárcsak meg tudott volna kapaszkodni! Annyira jó lenne, ha egyszerűen meg nem történtté tehetném...

- Nézze! Mrs Nolette egy agyvérzéses betegség miatt a börtönben féloldalára lebénult, és még felgyógyulva is nehezebben tudta koordinálni a mozgását, mint régen. Valószínűnek tartom, hogy emiatt esett le. Ön sem volt éppen a topon, nem rég verték fel legszebb álmából egy fárasztó munkanap után. Baleset történt. Ezt nem láthatta előre senki, legfőképpen Ön nem.

- Akkor is... Miattam halt meg. Már sosem tehetem jóvá. És én egyszerűen csak visszamentem a szobámba, ott hagytam, az úton heverni. Próbáltam úgy tenni, mintha mi sem történt volna. Feküdtem az ágyon, és bámultam a sötétbe, egész éjjel nem aludtam. Csak néztem a fekete semmit, és szorongattam a kezemben azt a fémvackot... Szinte égette a tenyeremet.

Elhallgatott, és én sem szólaltam meg. Így nehéz, hosszú csend telepedett ránk.

Végül Renburg arcán egy lemondó fintor jelent meg, mintha némán tudomásul venné, hogy igazi bűnhődése a történtekért már mindig ez az emlék lesz.

Erővel ismét társalgási stílusra váltva, rákérdezett:

- Miből jött rá, hogy én segítettem Ritának?

- Hát, például abból, hogy nem árulta el a fényképe láttán, hogy ismeri. Vagy abból, hogy eleve Ön bízott meg a nyomozással. Mármint, a gyakornoklány utáni kutatással.

- Ebből nem éppen az ellenkezőjére kellett volna gondolnia?

- Nem. Aki ilyen feltűnően kutat utána, nyilván figyelemelterelésnek szánja. Porhintésnek. Csakhogy nem nekem szólt a becsapás, ugyebár.

- Valóban nem – ismerte el a férfi. – Önt csak fel akartam használni Dirk megtévesztéséhez. Féltem, hogy ő is érintett. Mindig is jóban voltak Hildával, túlságosan jóban. Nem tudtam, hogyan, nem tudtam mennyire, de biztos voltam benne, hogy baj lenne belőle, ha Dirk összerakná, mi a helyzet. Ráadásul pont megszálltam a Caviarban Hilda halálakor. Ha Dirk bármit tud ezen felül is, a végén még kitalálja, hogy én védelmezem Ritát, és rátalálhat. Meg kellett akadályoznom.

- Így feltűnően megbízott engem, hogy kutassak az eltűnt gyakornoklány után. Mintha Ön is jó ötletnek tartaná, ha megtalálnám.

- Igen. – Renburg megingatta a fejét. – Nem vagyok egy nagy cselszövő, ennyire futotta tőlem. Egyszerűen csak nem akartam, hogy Dirk gyanakodjon, Ön meg közben felpiszkálta a Nolette-ügyet. Valamit tennem kellett.

- Jól sikerült. Szerintem, Mr Jeffries máig sem tudja az igazságot.

A férfi bágyadtan bólintott, de túl sok elégedettség nem látszott rajta. Az arca megtört és mélabús volt.

Úgy döntöttem, ideje örvendetesebb dologról beszélni:

- Tudom, hogy Rita már egy újabb álnév alatt rejtőzik, mert fél az esetleges gyilkosoktól, akiket az anyja ismét utána küldhet. Azt is tudom, hogy Ön el bírná őt érni, mert megint Ön segített elrejtőznie. Szeretném, ha elmondaná neki, hogy az építőcég érintettségét maradéktalanul tisztáztam a rendőrséggel, és az újságcikkekben utána lehet olvasni a lebukott laboratóriumoknak is. Ha Rita ezeken kívül nincs más veszélyes tudás birtokában, akkor előbújhat. A szüleinek nem maradt igazi okuk ártani neki, mert minden kitudódott. Feltűnést ne keltsen, ne hívja fel magára a figyelmet, de ezen túl... Úgy vélem, szép lassan, óvatosan ugyan, de visszatérhet a saját életéhez.

- Már ha még maradt valami belőle. – Renburg felsóhajtott, és az arcát még mélyebb bánat felhőzte. – Szegény lány, már annyit kellett rejtőznie, hogy azt sem tudja, kicsoda. Lehet még így normális élete?

- Én csak annyit tudok, hogy az előbb említett ismerősöm összebarátkozott vele. Márpedig az alapján, ahogyan ő jellemezte nekem Ritát, minden okunk megvan hinni abban, hogy a lány képes lesz tartalmas kapcsolatokat kialakítani és örömökkel teli életet élni. Lehet, hogy a nulláról kell kezdenie, de szerintem menni fog.

Bátorítóan rámosolyogtam a cégigazgatóra, miközben még hozzátettem:

- Átadhatná azt is Ritának, hogy ha úgy látja, valamelyik nap meglátogathatna az irodámban. Szívesen találkoznék vele, ha már ennyire fontos szerepet töltött be a nyomozásomban. És hát, nem utolsó sorban, van egy haverom, aki szívesen elmenne vele egy jó horrorfilmet megnézni a moziban.

Villantottam még egy életteli vigyort a férfira.

Biccentett, de mosolyra nem futotta tőle. A tekintete a jó hír ellenére is bánatos maradt.

*

Quentin Hoolock éppen az enyémmel szomszédos irodában rendezgette egy jogi ügyének az aktáit. Ahogy beléptem az ajtón, félbehagyta az iratok pakolását, és igazítva szögletes szemüvegén, felém fordult.

- Szia, Frida!

- Rég láttalak – jegyeztem meg, besétálva az irodahelyiségbe. – A kórházi látogatásaid óta nem is találkoztunk.

- Sokat utaztam a legújabb ügyem miatt. A szomszédos állam egyik börtönében ül a kliensem. – A fiatalember elvett egy tálca aszalt gyümölcsös kekszet az íróasztaláról, és felém kínálta. – Kérsz egyet? Még karácsonyi maradék, az anyám sütötte.

Elvettem egy szikkadt sütit, és eszegetni kezdtem.

- Tényleg, hogy’ telt a karácsony? – érdeklődtem.

- A szüleim szokás szerint végigmorogták az egészet, én meg próbáltam nem halálra unni magam. Vaughnt, persze, nem sikerült rávennem, hogy jöjjön el. Úgyhogy, minden maradt a régi kerékvágásban.

Miután porítottam a fogaimmal egy fél falat süteményt, leküzdöttem a torkomon, és annyit kérdeztem:

- Igazán? Minden?

Nyomatékos visszakérdezésem elgondolkozásra késztette Quentint.

- Hát, végül is, nem minden – ismerte el. – Képzeld, Vaughn abbahagyta az ivást! Azt mondta, hogy többé rá sem bír nézni az alkoholra. Nem fejtette ki, de szerintem a gyilkosság miatt. Amiatt, hogy annyira ittas volt, miközben megölték a... barátnőjét. Azóta egy sört sem hajlandó kinyitni.

- Na, hát, ez most már talán egészen jó hír. Mármint, hogy nem iszik. És, amúgy mi újság a bátyáddal? Kezdi összeszedni magát?

- Most éppen nálam lakik. Amikor kiengedték a kórházból, megkérdezte, hogy alhat-e a nappalim kanapéján, amíg új lakást nem talál. Nem akar visszamenni a régibe, pedig már újrafesttette, kicseréltette a padlószőnyeget, és kicsit sem látszanak a vérnyomok. Mégsem bír ott tartózkodni. Megengedtem, hogy addig nálam legyen.

- Ez igazán rendes tőled.

- Én jobbára amúgy is Pattynél töltöm az időt, vagy dolgozom, szóval nem nagy szívesség.

- Dehogynem. Főleg a bátyád korábbi viselkedése után.

- Most egész normális. Egyik este még valami köszönetfélét is kipréselt magából, amikor vittem neki pizzát vacsorára. Persze, túlzásokba nem esik, de néha már három-négy szónál többet szólunk egymáshoz. Ez is valami. Tegnap még egy rövid szakmai tippet is adott a legújabb ügyemmel kapcsolatban. Bár igaz, hogy csak a foga között szűrte, és főként csak azért mondta, hogy éreztesse, mennyire béna vagyok hozzá képest.

Megint elmosolyodtam. Miután elmajszoltam egy újabb fojtós falatot a kekszből, megjegyeztem:

- Tudom, hogy nem látszott, de te tartottad a lelket a bátyádban a Sorbet-gyilkosság utáni szörnyű hetekben. És még most is.

- Próbálkozom, de attól félek, nem sokat tudok segíteni.

- Biztos vagyok benne, hogy igen.

- Sajnos, ezúttal tényleg nem tudok. – Quentin széttárta a karját.

- Hogy’ érted?

- Hát, akárhányszor hazamegyek, mindig csak azt látom, hogy Vaughn fekszik a kanapén, és a tévét bámulja. Letöltötte magának netről a Sorbet-show összes adását, és azt nézi. Szinte semmi mást nem hajlandó csinálni. Még az ebédjét is a kanapén fekve eszi meg, a nőről készült felvételek lejátszása közben... Nem mozdul el mellőle. Nem tűnik túl megnyugtató dolognak.

- Valóban nem az, de adj neki időt! Trauma érte, és még egy-két hónap biztosan kell hozzá, amíg kezdeni tud vele valamit.

- Jó, de már három hete ez megy, és semmi javulást nem látok. Nem tudnál esetleg beszélni vele? Egy kicsit kizökkenteni.

- Nem hinném, hogy hatni tudnék rá. Inkább adj neki még egy kis időt! Ráadásul, van egy olyan érzésem, hogy nem csak puszta szerelmes ábrándozásból nézi ilyen kitartóan a műsort. Cseppet sem illene a bátyádhoz.

- Akkor miért?

- Nyilván ez is benne van, de szerintem tervez is valamit.

- Mit?

- Előbb-utóbb megtudjuk, nem igaz? – Csak ennyit mondtam, és részvéttel meglapogattam Quentin vállát.

Őszintén szólva, voltak kétségeim azzal kapcsolatban, hogy jobb lesz-e, ha kiderül, Vaughn Hoolock min töri a fejét. Gyanítottam ugyanis, hogy van némi köze ahhoz a tényhez, hogy a sunyiban kézbesített, Dalton mama-féle, laborosoknak szóló levelek miatt kirúgta őt az ügyvédi kamara, így nem tud tovább praktizálni a szakmájában. Illetve, ahhoz a körülményhez, hogy a gusztustalanul gátlástalan, leleplező bulvárshowk terén Marta Sorbet halálával jelentős piaci rés keletkezett. Csak a Sorbet által nem túlságosan kedvelt konkurens Tim Traber-show fut mostanság a helyi tévében, de elég alacsony nézettséggel. Meg sem közelíti a néhai Sorbet-show „színvonalát”. Vaughn Hoolock mindenféle véres botrányokhoz tapadó neve pedig már önmagában is elég ahhoz, hogy a pletykával-aszalódással-megbotránkozással töltött estékre éhes nézők felkapják a fejüket...

Hát, maradjunk annyiban, hogy úgy sejtem, nem sokáig örülhetek a fókák életéről szóló természetfilm-sorozatnak, amelyet mostanában szombatonként sugároznak a helyi tévén, a Sorbet-show egykori idősávjában.

*

Dalton mama úgy ült a börtön fémasztala mögött, mint egy rovarra váró varangy. Még az álmatlan ráncok gyűrődései is ebbe az alakzatba torzították petyhüdt, fakó arcát. A jól ismert dauer ezúttal hiányzott, és kezdett lelapulni korábban kőkeményre rögzített frizurája. A szemüvege fölött leső szeme pedig... Nos, igen, elég találó volt a békahasonlat.

Összébb húztam magamon hófehér szövetkabátomat, ahogy félútig elsétáltam a látogatók számára kialakított helyiség ajtaja és a megbilincselt asszony közti távon.

Mostanáig tartott elérni, hogy beengedjenek hozzá, mert már teljes elzártságban tartják, látogatási tilalommal. Velem mégis hajlandóak voltak kivételt tenni az ügyben betöltött szerepemre való tekintettel.

Az idősödő nő olyan mély megvetéssel és utálattal mért végig, hogy már – ha valaha is lett volna bármilyen illúzióm az irántam táplált elismeréséről vagy tiszteletéről - egyértelműen láthattam, hogy alapvetően mi jellemzi a rólam alkotott véleményét. Nyilván elég racionális ahhoz, hogy a szakmai erényeimet jó agyi képességként elkönyvelve pozitívumként sorolja be. Máskülönben viszont valószínűleg én vagyok az általa alkotott világban a legundorítóbb, legkárosabb pestis, ami csak létezhet.

Köszönésre sem méltatott, és én sem körülményeskedtem, hanem belevágtam:

- Még egy dolgot szeretnék, mielőtt végleg búcsút veszünk egymástól. Többé nem fognak látogatókat beengedni Önhöz, én sem jöhetek többször. Úgyhogy ez az utolsó alkalom...

Dalton mama szárazon közbekérdezett:

- Azért jöttél, hogy kárörvendezhess?

- Hát, elhiheti, hogy így tennék, ha Ön még ellenfél lenne nekem. Úgy tűnik azonban, hogy ez a hajó elment. – Rákacsintottam az asszonyra, és közben keresni kezdtem a blézerem zsebében egy összehajtogatott papirost. Én nyomtattam az irodámban egy még régebben beszkennelt irat alapján. Elváltoztattam néhány részletet, például, levágtam a képfájl szélét, hogy ne lehessen rájönni a szöveg eredetére. Úgy készítettem el az iromány másolatát.

- Akkor? Mit akarsz? – Dalton mama szemlátomást nem engem képzelt el utolsó látogatójaként. A hangja kelletlen ellenszenvről árulkodott. Most már, hogy nem akart manipulálni a nyomozásához, egyből érződött rajta, hogy valamiféle groteszk gyerekpótlék helyett igazi ellenségeként tekint rám. – Miről beszélhetnénk?

- Nincs már semmiféle mondanivalóm Önnek. Csak azért jöttem, hogy ezt odaadjam.

Ezzel kivettem a ruhám zsebéből az őrök által engedélyezett papírlapot. A fogalmazás másolatát, amelyet Hilda Nolette írt egykor Doktor Yaminnak a példaképéről.

Odadobtam a papirost az asztalra, közelebb sem lépve.

- Tessék! Az Öné. Az egyetlen igazi barátnője írta. Azt akartam, hogy a sötét magányon kívül más is maradjon Önnel a teljes elzártságban. Ezek a sorok adhatnak egy kis társaságot. Azok helyett az emberek helyett, akiket nem tudott megváltoztatni, most már arra gondoljon, akinek valóban igazi pozitív változást jelentett az életében!

Sarkon fordultam, és semmiféle válaszra nem várva, elsétáltam az őrök felé, hogy kiengedjenek.

*

Litvin professzor villájának gondosan nyírt gyepét ezúttal szőrös foltok tarkították, ugyanis négy kutya ugrándozott bohókás kavalkádban ide-oda a zöld fűben. Ahogy odaértem a kerítéshez, megláttam, hogy Bill labdázik velük, annak örülnek. A professzor is kinn volt; egy kerti padon ült, de ő nem foglalkozott a nyüzsgő ebekkel, hanem egy tudományos könyvet olvasott a friss, téli levegőn.

Azért jöttem, hogy megköszönjem Bill hathatós szállodai segítségét a Nolette- és a Sorbet-ügy leleplezésében. A beépített meló nélkül aligha jutottam volna el ilyen gyorsan a kulcsfontosságú felismerésekhez. Így hát, odaintegettem a kutyák között álldogáló fiatal férfinak.

Bill egyből odasietett, hogy beengedjen. Litvin, aki nyilván még mindig orrolt rám az etikátlan, alattomos módszerért, amellyel tisztáztam a problémáját, megpróbált dünnyögni neki valamit. Gyanítom, hogy azzal kapcsolatban, hogy tartson engem távol. A srác viszont fékezhetetlen lendülettel már ott is termett, és betessékelt.

Erre a professzor sem tehetett mást, kénytelen volt közelebb jönni, illemből. Közben Bill szeretettel megölelt, és meglapogatta a vállam, amennyire kabátjainktól tudta.

- Örülök, hogy látom – ragyogott rám. – Az újságok és hírblogok kezdenek ráunni a laboros témára, és így egyre kevesebb hírt hallok Önről. Begyógyult végre a sebe?

- Már nem is érzem. Hogy’ sikerült a karácsony utáni családi hétvége? – érdeklődtem, miközben sorban megsimogattam a körém toluló kutyák fejét.

- Köszönjük, minden rendben volt – válaszolt ekkor a professzor, hűvös udvariassággal, igyekezve minél gyorsabban megszabadulni tőlem.

Bill derűs jó kedéllyel pontosított:

- Eleinte azért döcögősen indult.

Litvin kelletlen oldalpillantást vetett rá, de a tekintet nem volt elég, hogy leállítsa a srácot. Sőt, Bill már mesélésbe is fogott:

- Mondhatni, volt pár vicces szitu. Gav elég feszült volt, és a szüleim azt hitték, hogy azért olyan kimért velük, mert nem szimpatikusak neki. Lenézi őket a rossz anyagi helyzetük miatt, vagy ilyesmi. Na, attól, persze, ők is befeszültek. Az anyám végképp zavarba jött, miután Gavrilo a frissen letakarított ablakpárkányról letörölt egy ottmaradt porszemet... És amikor meg Gav a munkájáról kezdett beszélni, totál úgy hangzott, mintha azt akarná éreztetni velük az elhintett szakkifejezésekkel meg latin szavakkal, hogy milyen iskolázatlanok hozzánk képest. Kicsit kínos volt. De szerencsére a szüleim nem szoktak sokáig rágörcsölni az ilyesmire, egyszerűen megkérdezték tőlem este, hogy ez-e a helyzet. Én meg tisztáztam velük a félreértést, és elmagyaráztam, hogy Gav mindenkivel így viselkedik. – Bill halványan elmosolyodott. – Az utolsó napra már oldott lett a hangulat. Mármint, úgy értem... viszonylagosan.

- Igen, világos. – Lopva jeleztem a szememmel. El tudtam képzelni, hogy Litvin professzornál mit takarhat az „oldottabb hangulat”. Talán olyasmit, hogy karót nyelt, szög-egyenes ácsorgás vagy gépies gyűrődésigazgatás helyett letette a könyökét a fotel karfájára leüléskor...

- Bill szülei kifejezetten kedves emberek – toldotta hozzá a professzor kifejezéstelen arccal. – Én pedig próbáltam illedelmes vendég lenni. Sajnálom, ha ez nem sikerült.

- Te is kedves voltál velük, csak rá kellett hangolódniuk a stílusodra. – Bill is hunyorított egyet felém, aztán szeretettel meglapogatta a prof drága szövetkabátba bújtatott karját. – Gav, szerintem, jól telt a hétvége. Ráadásul, a szüleim azóta is kérdeznek a hogylétedről a telefonban, tehát, olyan nagy gáz nem lehet.

Litvin nem válaszolt, csak feszengve elsimított egy hajszálnyi gyűrődést a téli ruházata ujján.

- Elismerésre méltó, hogy bevállalta a megismerkedést Bill kedvéért – mondtam bátorításképpen a professzornak. Igyekeztem megtörni a jeget. – Nyilván nem lehetett könnyű rászánni magát, főleg a fiatalkori rossz tapasztalatai után. Előbb-utóbb viszont úgyis elkerülhetetlen lett volna, ha komolyan veszi a kapcsolatukat.

Litvint nem derítették fel a szavaim. Sőt, sértettséggel felszegte az állát:

- Természetesen komolyan veszem. Hogyan is fogalmazhat feltételes módban?

- Akkor örülnék, ha a jövőben – akármennyire is Billnek akar jót – nem fogna indoklás nélküli szakítási akciókba, hanem Billel együtt próbálna megoldásokat találni az esetleges közös nehézségekre...

Ekkor Bill hangosan elnevette magát mellettem. Az eleven hang belém fojtotta a folytatást.

- Csak nehogy lebeszélje Gavrilót az ilyen szakításokról! – Rázkódott a nevetéstől. – Egyáltalán nem bánom azoknak a heteknek a fájdalmát.

Értetlenül fordultunk felé a professzorral.

- Miért mondod ezt? – kérdezett rá Litvin megütközve.

Bill fülig érő szájjal adott magyarázatot:

- Mert nemrég jöttem rá, hogy hónapok óta könyörögtem, hogy fogadjunk be még egy kutyát, és nem voltál hajlandó... Folyton azt hajtogattad, hogy a három is bőven elég. Most viszont már négy kutyánk van a feketével együtt! Alig vártam, hogy ilyen jó sokan legyenek! Végre! Ha legközelebb is ez az ára, hogy bővítsük a falkát, benne vagyok.

A professzor arcára ráfagyott a semleges kifejezés, Bill pedig kacagva átölelte.

*

Hátradőltem az irodám székén. Örömmel töltött el az ismerős érzés, hogy újra munkába állhatok. Igaz, hogy a koránkelés nem hiányzott, főleg a csincsilláim által rendezett hajnali cirkusz után, de most mégis boldog mosoly ült ki a szám szegletébe. Végre! Eddig megakadályozott a folyamatos rendőrségi vizsgálódás Jeffries elrablása miatt és a sebem hosszadalmas gyógyulása is. Most viszont egy hónap kihagyás után újult erővel lendülhetek be.

Meg is hallottam szomszédasszonyom jól ismert csoszogását a lift felől, és felbukkant az öregasszony. Felakasztotta horgolt szatyrát és kendőjét a fogasra, majd beljebb vonszolta magát.

- Kaptunk egy képeslapot Kínából – mutatott felém egy virágos küldeményt, amelyet a portáról hozott fel. – Stephan és a két fia küldte. Nick még rajzolt is egy kis sárkányt a sarkára.

Örömmel nyúltam érte:

- Szuper! Ez a nap nem is kezdődhetne jobban!

Ekkor azonban az idős nő odaszúrta:

- Csak ne örülj annyira, lelkem! Ugyanis itt véget értek a jó hírek.

Felvontam a szemöldököm.

- Eddig kíméletből nem mondtam – folytatta –, de, sajnos, sikerült kiderítenem, hová tűntek a régi klienseink.

- Ööö... – Továbbra is értetlenül néztem rá. – De hát, ez jó hír, nem? Végre megtudtuk a választ.

- Egy másik kérdésre is megtudtuk a választ – tette hozzá az asszisztensem, ködösen fogalmazva.

- Oké, és mire?

- Arra, hogy kinek adta el Dirk Jeffries az irodádban lehallgatott, számára érdektelen munkaügyi megbeszéléseink hanganyagát.

- Igen? Kinek?

- A konkurenciának.

- A konkurenciának? De hát...

- Ők pedig aláígértek az árainknak, egyenként, személyesen megkeresve az összes kifülelt ügyfelünket. Átcsalogatták mindet.

- Mégis, miféle konkurenciáról van szó?

- Kedvesem, nyílt egy új nyomozóiroda a városunkban.

Kis csend. Majd kirobbant belőlem:

- Tessék?!

- Most költöztek ide, a helyiek még nem sokat tudtak mesélni róluk. Az irodájuk pedig hivatalosan pár hete nyitott.

Egészen hirtelen csattanással ugrottam fel a székből.

- Micsoda? – tört ki belőlem már emelt hangon. – És csak most szól?

- Nem akartalak felidegesíteni a gyengélkedésed alatt...

- Ugyan már! – Kapkodva eligazítottam a szemhéjamon egy kis elkenődött sminket, és rohantam a kabátom felé. – Most azonnal cselekednünk kell!

A következő pillanatban pedig már a liftnél jártam, vad lendülettel püfölve a hívógombját. A szemem sarkából még annyit érzékeltem, hogy a háttérben az öregasszony rosszallással megcsóválja a fejét, de ügyet sem vetettem rá. Már száguldottam is, új célpontok felé.

<<Vége>>