Margitnak ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

1. fejezet: Új megbízás

Félig futva estem be az ajtón, ugyanis jócskán késésben voltam. Na, nem mintha annyi feladat várt volna rám, hogy feltétlenül sietnem kellett volna, de ha pénzről van szó, jobb szeretem az igyekezetet. Ki van írva az irodám ajtajára az ügyfélfogadási idő, és lehetőség szerint próbálok hozzá igazodni, még ha hiábavaló is.

A toronyház liftjétől hátralévő távolságot már tényleg rohanva tettem meg a nyomozóirodámul szolgáló helyiségig. Neonzöld tűsarkúm villámsebességgel kopogott az egyébként álmos, reggeli csendbe burkolózó épület folyosóján. Egy mozdulattal eligazítottam a szintén élénkzöld kosztümöm rövidszoknyáját, majd beszáguldottam az irodába.

Mrs Blackhawk, az asszisztensem már ott ült, és az íróasztalánál szortírozta a jegyzeteit.

Nem éppen szokványos munkatársam van, ugyanis a nyugdíjas szomszédasszonyom dolgozik velem az asszisztensemként. Apródfrizurára vágott, rövid haja szokás szerint frissen festve arra az aranysárga árnyalatra, amelyet dekoratívnak nagy jó indulattal sem nevezhetünk idős nők esetén. Inkább egy girhes madárijesztőre asszociálnék a szárazszalma beütése alapján. A poshadtszürke, házilag kötött kardigán sem sokat javít a hatáson. Mrs Blackhawk első ránézésre totál nem úgy fest, mint egy ütős detektívsegéd, de a gyakorlat pont az ellenkezőjét igazolta. Furmányos kis öregasszony.

- Hogy sikerült a reggeli randevú, aranyom? – érdeklődött egyből az idős nő, ahogy berontottam. Tudta a késésem okát.

- Mégis, mit tippel? – nyögtem kifulladva. – Vagy netán látni véli körülöttem a rózsaszín szívecskék záporozását?

Kiült az arcomra egy fanyar fintor, és ledobtam a táskámat az íróasztalomra:

- Az volt az egyetlen értékelhető pillanat, amikor végre valahára befejezte a kávéja szürcsölését, és le tudtam lépni.

- Pedig olyan helyes fiatalembernek tűnt a társkereső oldalra feltöltött képe alapján!

- A külsejével nem is volt gond. Csak amikor már harminc perce beszélt az általa tartott kosárlabdaedzésekről, és még eszébe sem jutott megkérdezni, hogy egyébként engem hogy hívnak... Maradjunk annyiban, hogy legközelebb nem engedem, hogy Ön válasszon nekem a „Ki tetszhet?” listáról!

- Akiket te jelöltél be a múlt hónapban, azok sem bizonyultak jobbnak.

- Jogos. Bár az autókereskedő nem lett volna olyan vészes, csak hát, letagadott plusz húsz évet és mínusz öt fogat... Oké, azt hiszem, inkább térjünk rá a munkaügyekre!

- Jól van, akad itt pár iktatási feladat.

Az iroda várója szokás szerint üresen kongott, így asszisztensemmel jobb híján nekiláttunk egy közepesen uncsi iratrendezésnek.

Már a K betűnél tartottunk a névsorban, amikor meghallottuk a lift zúgását. Ez önmagában még nem is lett volna érdekes, mert hát, más irodák is vannak az emeleten, és az utóbbi időben csak a mi forgalmunk szűnt meg, mint olyan, létezni. A szomszédos fiatal ügyvéd például rendszeresen fogad klienseket. Ezúttal viszont a meglepetés üdítő erejével hatott, hogy a lifttel érkező személy a mi várónkba lépett be.

Kikukucskáltam, magamban fohászkodva egy öltönyös-nyakkendős pénzeszsákért, ám a potenciális dúsgazdag ügyfél helyett csak egy régi ismerősömet pillantottam meg. A törékeny nő egy lebernyegszerű, fátyolos anyagokkal díszített, égkék ruhában suhant végig a várón.

Carolina Bonton.

Sikerült elfojtanom egy csalódott sóhajt.

Mrs Bonton a szomszédos nagyvárosban dolgozott jósnőként. Már, ha ezt lehet munkának nevezni. Kis helyi ivókban jövendőt mondott aprópénzért a betévedőknek. Észszerű lenne ez alapján úgy képzelni, hogy az asszony egy csaló volt, aki ittas embereket forgatott ki a vagyonukból olyan olcsó megtévesztéssel, amiért józanon aligha fizetnének. Nem így volt azonban. Carolina Bonton egy súlyos idegösszeroppanása óta őszintén hitt a saját jóslataiban, valószínűleg egyedüliként a városban, és mi sem állt távolabb tőle, mint hogy szemfényvesztésként kezelje a munkáját. Az emberek jobbára inkább együttérzésből adtak neki pénzt, látva, hogy álomvilágban él. Ráadásul az asszony egyedül ápolta otthon a súlyos agysérülésekkel küszködő férjét, úszott az adósságokban is. Aligha jellemezhetném trükkös szélhámosként.

Nagyjából harmincöt körüli, csontsovány nő. A haja még mindig vörösre volt festve, mint az enyém, csak az övé inkább padlizsánlilásra, míg az enyém egy narancsos árnyalata a vörösnek.

Kopogott, és megállt az ajtóban. Ezúttal már visszatarthatatlanul felsóhajtottam, kénytelen-kelletlen fordulva Mrs Blackhawkhoz:

- Beengedjük?

- Lehet, hogy megint alamizsnát akar kérni kártyavetésért, mint a múltkor – aggodalmaskodott az asszisztensem. – Márpedig az utóbbi hónapokban mi sem dúskálunk a pénzben. Tegyünk úgy, mintha nem hallottuk volna meg!

Lelkiismeret-furdalásom volt, mert egyszer, egy nehéz időszakban Carolina Bonton segített ki. Szerzett nekem ideiglenes munkát egy újság horoszkóprovatánál. Egyfajta erkölcsi kényszernek érzem, hogy cserébe meghallgassam a jóslatait, és lehetőségeimhez mérten minél többet fizessek is értük. Most viszont tényleg nem megy túl jól. Lehet, hogy szívtelennek és anyagiasnak tűnök, de... Semmi kedvem Mrs Bonton érdektelen halandzsájáért perkálni! Egyébként meg, a férjét én mentettem meg a halál torkából. Nem tekinthetnénk úgy, hogy kvittek vagyunk?

Mindenesetre, megjegyeztem súgva az asszisztensemnek:

- Jó lenne, de látja, hogy benn vagyunk. Nem fog tágítani.

- Akkor mondd azt neki, hogy sürgős értekezletünk közeleg!

- Mi lenne, ha Ön lopva megcsörgetné a telefonomat, amint Mrs Bonton elkezd jósolni? Felveszem, úgy teszek, mintha fontos ügyünk lenne, és kitessékelem a nőt.

- Rendben – bólintott rá Mrs Blackhawk. – Azt az előadást próbáld meg, amelyiket akkor vetettük be, amikor a zöldséges harmadjára is nekikezdett a dinnyeszezon ecsetelésének! Remekül bevált.

Felkeltem az asztalom mellől a görgős székemből, és kinyújtóztattam a papírmunkától elgémberedett tagjaimat:

- Akkor beengedem, jó? Készítse a telót!

Odasétáltam az ajtóhoz, és betessékeltem a látogatónkat. Ahogy belépett, tömény füstölő- és illatszerszag tódult be vele az ajtón. Fátylas, kék ruhája égszínű felhőként úszott körülötte. Még aranyszínű csillagok is díszítették, megcsillanva az ablakokon beömlő nyári napsugarak fényében. Lehetséges, hogy az egyik általunk varrt függönyből készítette a ruhát? Elképzelhető, ugyanis az ideiglenes horoszkópkészítői állásom felszámolása után Mrs Bontonnak adományoztam az irodám díszletét.

- Drága Fridácska! – A nő egyszerre a nyakamba borult, és púderfelhővel borítva blúzom gallérját, nagy pátosszal átölelt. – Olyan rég nem találkoztunk!

- Igen, valóban - hagytam rá. Azt nem tettem hozzá, hogy én vajmi kevéssé bánom ezt a tényt. – Hogy van?

- Csodálatosan!

- Mr Bonton?

- Ó, Edgar is fantasztikusan érzi magát! Éppen a múltkor beszélgettünk róla, hogy el kellene hívnunk téged az új teázóba, abba a kis hangulatosba, amelyik az utcánk végében nyílt. Tetszene, tudom.

Carolina beszámolóit a férje állapotáról némi fenntartással kell kezelni. Főleg, ha azt nézzük, hogy Edgar Bonton az elszenvedett agykárosodása miatt nem is tud összefüggő szavakkal kommunikálni.

Nem mutattam rá azonban a nő válaszának képtelen voltára, inkább elnéző barátságossággal ráhelyeseltem:

- Szuper ötlet, elnézhetünk majd valamikor egy csésze különleges teára. Egyébként, ma minek köszönhetjük a látogatást?

Carolina végre abbahagyta az ölelgetésemet, és odaperdült az íróasztalom előtti székhez. Kényelembe helyezte magát, mielőtt feleletet adott volna. Az asszisztensem a háttérben előkészítette a mobilját.

- Találtam neked új ügyfelet – jelentette be ekkor Mrs Bonton.

Mrs Blackhawk keze megfagyott a telefon tárcsázó gombja fölött a levegőben, és mindketten az asszony felé fordultunk.

- Tessék? – kérdeztem vissza.

- Régi ismerősöm – magyarázta Carolina. – Tanúja volt egy bűnténynek, és javasoltam, hogy keressen fel téged. A rendőrség nem foglalkozik az eset kivizsgálásával, így egyértelmű, hogy magánnyomozóhoz kell fordulnia.

- Miért nem az ismerős jött el hozzám?

- Nos, ő... bizalmatlan. Azt gondolja, hogy ugyanúgy nem fogsz neki hinni, ahogyan a rendőrök sem. Megígértem, hogy először beszélek én veled, és megkérdezem, egyáltalán elvállalnád-e az ügyet.

Ajjaj. Nem hangzik túl ígéretesen.

- Miről lenne szó? – érdeklődtem azért. – Miféle bűntényt látott az ismerőse?

- Gyilkosságot.

A feleletet csend követte.

Beletúrtam hosszú, hullámos, tűzvörös hajamba, és tűnődve mutatóujjamra csavartam egy tincset. Végül annyit kérdeztem:

- És a rendőrség nem foglalkozott érdemben egy bejelentett gyilkosság kivizsgálásával? Már ne is haragudjon, de meglehetősen nehéz elképzelni.

- Nem hittek Leonardnak.

- Leonard? Így hívják az ismerősét?

- Igen.

- És, miért nem hittek neki?

- Nem tudom. – Carolina szelet kavaró gesztussal széttárta a karját. – Én sem értem.

Sajnos, bennem kezdett gyanú éledni. Magamban reménykedve, hogy tévedek, rákérdeztem:

- Mondja csak, honnan ismeri ezt a bizonyos Leonard nevű úriembert?

- A kórházból.

A gyanúm ugyan kezdett némi alátámasztást nyerni, de azért még próbálkoztam:

- Úgy érti, hogy amikor a férjét az agykárosodása miatt a sürgősségin kezelték, akkor találkozott vele?

- Nem. Abban a másik kórházban volt benn, még régen. Már sok-sok éve kijött ő is.

Beletámasztottam a homlokom a tenyerembe, úgy néztem vissza a nőre. Akkor ezennel hivatalos ténnyé vált a gyanúm: Carolina abból az elmegyógyintézetből ismeri Leonardot, ahol jó pár éve a jóslós képzelgései miatt őt magát is elhelyezték. Aránylag ártalmatlan, de bűncselekménybe keveredő, kényszerképzetes betegeket kezelnek ott, bírósági végzésre.

- Értem – mondtam végül lassan. – Mivel vitték be?

- Hallucinációi voltak, de már meggyógyult.

Nyilvánvalóan.

- És, mit látott mostanában az úr? – kérdeztem tovább pókerarccal.

- Három napja este történt. Betért vacsorára egy kis olasz pizzériába. Leült egyedül egy sarokasztalhoz, és jó sokáig eszegetett, eltelt az idő. A pincér feltakarított, elpakolt, és véletlenül megfeledkezve Leonardról, mint utolsó vendégről, rázárta az ajtót. Távozott. Leonard nem vette észre, és még egy darabig magában eddegélt.

- A sötétben?

- Milyen sötétben?

- Gondolom, a pincér záráskor leoltotta a villanyt.

- Ja, igen. Hát, azt nem tudom. – Carolina csak széttárta megint a karját, aztán folytatta: - Szóval, Leonard éjféltájt haza akart indulni, a főajtót azonban bezárva találta. Amikor nem sikerült kinyitnia, megfordult, és elment megpróbálni a többi ajtót. Talált egyet, amelyik nyitva volt. A konyhába jutott. Ki akart ott menni, mert a konyha hátsó ajtaja az étterem mögötti kis udvarra nyílik, onnan pedig ki lehet mászni az utcára. El is indult, ám ekkor meglátott valamit.

- A bezárt étteremnek a hátsó konyhaajtaja nyitva állt? – kérdeztem közbe.

- Igen, Leonard így mesélte.

Erre már inkább nem mondtam semmit. A nő viszont egyre izgatottabban beszélt tovább:

- Ekkor lát majd valami ijesztőt. Két férfi fog állni a hátsóudvaron, és egy élettelen testet gyömöszölnek be egy fekete autó csomagtartójába. – Az asszony minden ok nélkül átcsapott jövő időbe, de tudtam, hogy továbbra is a múltról beszél, csak elég szabadon értelmezi az igeidők használatát. Felfokozott lelkiállapotban végképp összekeveri. – Az egyik a pincér volt, a másik pedig az étterem tulajdonosa. Leonard mindkettőjüket ismeri látásból.

- Melyik étteremről beszélünk?

- A La Volpe pizzériáról.

A La Volpe egyszerű kis olasz étterem volt a szomszéd nagyváros külterületén. Olcsó, alsókategóriás étkezde. A neve, ha jól tudom, azt jelenti olaszul, hogy „róka”. Az egyik régi ügyfelem férjét követtem már oda, miközben próbáltam lefotózni a szeretőjével. Nem emlékszem semmi különösre a hellyel kapcsolatban. Egy olasz származású nagybácsi és az unokaöccse vezeti. Az unokaöcs felszolgál, a nagybátyja pedig a könyvelést és az alapanyag-rendeléseket intézi. Piros-fehér kockás terítőik vannak. Más így hirtelen nem rémlik.

- Igen, és mit is látott pontosan az ismerőse? – kérdeztem tovább.

- Hát, ennyit. A tulajdonos meg a pincér berak egy holttestet a csomagtartóba, és elhajtanak az éjszakai utcán. Leonard kisurran a nyitott hátsó ajtón, átmászik a kerítésen, és hazasiet. Másnap reggel szedi össze magát annyira, hogy bemenjen a rendőrségre feljelentést tenni. – Carolina még ezen a ponton is teljes átéléssel számolt be az eseményekről. – Ott, úgy tudom, elkezdték ugyan kivizsgálni a bejelentést, de ma már arról tájékoztatták Leonardot, hogy a nyomozást lezárták, és semmiféle bizonyítékot nem találtak a történetére. A rendőrök meg voltak róla győződve, hogy Leonard csak álmodta. Amikor erősködni kezdett, még majdnem ellene indítottak eljárást a rendőrség félrevezetése miatt!

Carolina ekkor esdeklőn előrébb dőlt:

- Kérlek, Fridácska, segíts szegénynek! Szörnyű dolgot látott, ami nem hagyja nyugodni, és senki nem hisz neki. Tegnap eljött hozzám jósoltatni. Már évek óta nem találkoztam vele. Váratlan ötlettől vezérelve tért be, amikor meghallotta a nevem az egyik kocsmában, ahová esténként jár. Úgy vélte, a kártya talán megmutathatja, mit tegyen. Elmesélte, hogy mit látott, én pedig megígértem, hogy eljövök hozzád.

Egy darabig tekergettem a hajfürtömet, a gondolataimba merülve.

Végül úgy döntöttem, egyenes leszek:

- Nézze! Muszáj megkérdeznem. Ez a Leonard nevű úriember szavahihető?

- Szavahihető? – Carolina Bonton összefonta az ölében vékony ujjait. – Úgy érted, hogy hazudós-e?

- Inkább arra lennék kíváncsi, hogy nem lehet-e tényleg képzelgés a története.

Az asszony csak megütközve pislogott egyet.

- Természetesen nem – vágta rá aztán meggyőződéssel. – A jósgömböm megmutatta volna, ha téved.

Atyaég! Hogyan fogok a lehető leggyorsabban megszabadulni ettől a megbízástól?

- Szívesen segítenék, de van egy kis gond – vallottam be. – Fél éve nyitott itt a városunkban a konkurens detektíviroda, és azóta alig van munkánk.

- Hiszen akkor pont ráérsz!

- Igen, csakhogy ilyen kritikus helyzetben nem engedhetem meg magamnak, hogy bolondot csináljak az irodámból. Hogy hamis rágalmakat üldözzek.

- Nem értelek, Fridácska. Miért csinálnál magadból bolondot? Szörnyű gyilkosság történt.

- Egy olasz pizzéria mögött?

- Igen.

- És mindezt egy mentálisan instabil úriember látta, az éjszaka közepén, abszurd körülmények között bennragadva a nyitva sem lévő étteremben?

Carolina nem rezzent:

- Mindegy, ki látta, nem? Ha egyszer gyilkosság történt...

Nem folytatta, csak kérlelőn nézett rám.

- És ez a Leonard... mennyit tudna fizetni? – kérdeztem meg végül.

2. fejezet: A történet

Leplezetlen kíváncsisággal vártam Carolina Bonton válaszát, ő pedig habozás nélkül közölte:

- Bármennyit. Nemrég örökölt nagyobb összeget.

Elhangzott a varázsszó.

- Jól van, meghallgatom az illetőt – adtam meg magam egyből. – Küldje be hozzám ma délután!

Carolina összecsapta a kezét örömében:

- Köszönöm, drága Fridácska!

- Ne köszönjön még semmit! Nem állítom, hogy vállalom is az ügyet, de esélyt adok.

Mégis felpattant, és újra a nyakamba borult:

- Köszönöm! Annyira aranyos vagy! Tudtam, hogy számíthatok rád!

Egy darabig szorongatott, aztán egy idő után csak abbahagyta, lendülete azonban nem tört meg. Kék-arany villogással kilibegett az irodából, hogy mielőbb közölhesse Leonarddal a jó hírt.

Ahogy távozott, becsuktam mögötte a nyitva hagyott ajtót. Az asszisztensem közben helytelenítő homlokráncolással megjegyezte:

- Kedvesem, azért ennyire nem vagyunk megszorulva, hogy egy beteg emberről gomboljunk le pénzösszegeket, kihasználva a képzelgéseit...

- Jól van, na, én csak meg szeretném hallgatni, mit is élt át pontosan ez a Leonard nevű úriember.

Az öregasszonyt viszont szemlátomást nem győztem meg, mert továbbra is rosszallóan sandított rám.

*

Nos, ha élt bennem bármi remény, hogy Carolina Bonton ismerőse bizalomgerjesztőbb lesz, mint ahogyan az asszony elmondása alapján elképzeltem, akkor ez az illúzió az úriember érkezésével nyomban elszállt.

Már alapból rosszul festett, hogy a férfi nyakig beburkolózott a kopott sportdzsekijébe a nyári meleg ellenére, mintha legalábbis attól tartana, hogy vámpírok vetik rá magukat az artériájára. A ruhadarab felhajtott gallérján megfakult mészfolt éktelenkedett, és általában sugalmazta, hogy a dzsekit legalább tíz éve nem mosták ki. A pasas szintén festékfoltos, foszló nadrágja sem mutatott sokkal jobban. Ha pedig még levált talpú, egykor talán fehér tornacipőjét is hozzávesszük... Összefoglalóan elmondhatom, hogy hajléktalanok közt is bőven látok igényesebben öltözködőket.

A haja, viszonylag fiatal kora ellenére – max negyven lehetett – már ezüstös őszbe fordult. Ráadásul ezerfelé állt, olyan torzonborz alakzatban, hogy egy bevállalósabb oroszlán is megirigyelhetné. Nem hiszem, hogy detektívnek kell lenni annak a következtetésnek a levonásához, hogy szobafestéssel foglalkozik, és nem sokat törődik a külsejével.

Ahogy oldalazva bearaszolt az irodaajtón, igyekeztem emlékeztetni magam a Mrs Bonton által említett örökölt vagyonra.

- Én volnék az, akit Caro küldött – jelezte morózus, reszelős hangon, kinyújtva felém a kezét. Nem nézett a szemembe. – Wyatt. Leonard Wyatt.

Á, egy Wyatt! Ez egyből megindokolja a zsíros örökséget. Élt a városunkban ugyanis egy öreg, dúsgazdag Wyatt nevű ügyvéd, aki pár hete hunyt el szívrohamban. Azt hallottam, hogy tetemes vagyona megoszlik majd számos rokona között. Nyilván Leonard is az egyik ilyen szerencsés atyafi.

- Üdvözlöm, Mr Wyatt – fogtam kezet vele. – Foglaljon helyet!

Oldalas mozgással közelítette meg az íróasztalomat is, úgy ült le. Továbbra sem nézett rám.

- Mrs Bonton már volt kedves röviden ismertetni a történetét – vágtam bele, miközben én is lehuppantam a görgős székemre. – Mégis jó lenne, ha az Ön szavaival hallhatnék mindent az elejétől.

- Hogy megy ez ilyenkor? – A padlót fixírozva motyogta szavait. – Le is kell írnom? Mert otthon már elkezdtem leírni, de aztán megijedtem, hogy valaki megtalálja nálam a papírt, és inkább elégettem.

- Nem szükséges leírnia, a jegyzeteket én készítem. – Vetettem rá egy üres mosolyt, majd kérdést tettem fel: - Hányszor járt már a La Volpe pizzériában?

- Sokszor. Nem tudom, pontosan hányszor. – Széttagolt, elharapott mondatokban beszélt. – Jó árban vannak a pizzák. Gyakran ott vacsoráztam. Most már, persze, nem mennék oda.

- Mindig egyedül látogatta a helyet?

- Igen.

- Mennyire ismeri jól a személyzetet?

Úgy tűnt, mintha meglepné, hogy nem egyből az ominózus estéről kérdezek, és gyanakvását sűrű pislogás jelezte. Mindenesetre, adott választ:

- A tulajdonos idősebb olasz fickó. Nem tudom, hogy hívják. Az unokaöccsének Mario a keresztneve. Mario egyenesnek és talpraesettnek tűnik. Ő a pincér, sokat beszélget a vendégekkel. A tulajdonos maga viszont mézesmázos, őszintétlen ember benyomását kelti. Néha előjön az irodájából, és körbehízelgi a vendégeket, de nem úgy, mintha tényleg rokonszenvesnek találna bárkit. Inkább csak amolyan üzleti kedveskedéssel... Az unokaöccse szimpatikusabb, bár egyiküket sem ismerem közelebbről. Sosem gondoltam volna, hogy gyilkosok.

Az utolsó mondat hallatán beláttam, hogy Wyatt gondolatai menthetetlenül leragadtak a kérdéses esténél, így felhagytam az általános puhatolózással:

- Aznap hánykor ment be az étterembe?

- Öt vagy hat felé.

- Hányan tartózkodtak ott Önön kívül?

- Volt két-három asztaltársaság, de nem ismertem őket. Leültem egy sarokban.

- Meg tudná mondani, pontosan melyik asztalt választotta?

- Volt a falon díszletként felszögelve egy sajtvágódeszka. Az alatt ültem le, minél messzebb a kirakattól. Nem szeretem, ha emberek mászkálnak a hátam mögött, miközben eszem.

Közben jegyzeteltem a telefonom Jegyzettömb alkalmazásában.

- Mi történt ezután?

- Mario felvette a rendelést. Sajtos-paradicsomos pizzát kértem. Elég hamar elkészült, csak legfeljebb tíz percet kellett várnom rá. Utána vacsorázni kezdtem.

- Hány órakor zár az étterem?

- Tízkor.

Felpillantottam az újabb jegyzet firkantása után:

- Volt rá oka, hogy ilyen sokáig maradjon?

- Mindig lassan eszem. Kis, apró falatokat vágok, nehogy a torkomon akadjon a falat. Egyszer gyerekkoromban olvastam egy emberről, aki megfulladt, mert túl nagyot harapott a kalácsból.

- Értem. – Erre inkább csak ennyit mondtam. – És, eltartott tízig?

- Nem néztem az órát. Igazából, akkor tűnt fel, hogy bezárt az étterem, amikor már indultam volna haza.

- Nem takarított fel a pincér? Nem oltotta le a világítást?

- De, igen. Mario kihozta a számlát, fizettem, utána pedig felmosott, és lekapcsolta a villanyt. Van viszont egy fényfelirat a kirakatban, az étterem neve. Éjszakára sem kapcsolják le, így világosban fejezhettem be a vacsorámat.

- A pár betű elég fényt ad a túlsó sarokban lévő asztalnál az étkezéshez? Az előbb azt állította, hogy a lehető legmesszebb ült le a kirakattól...

Wyatt hirtelen felnézett. A szeme egészen halvány, szinte színtelen, lenkék volt.

- Nem hisz nekem? – kérdezte, ideges mozdulattal ökölbe szorítva a kezét a térdén. – Tudtam, hogy nem fog hinni nekem. Megmondtam Carónak.

- Elegendő volt a fény, vagy sem?

- Nem tudom, nem emlékszem. Nem tűnt fel, hogy kevés lenne. Miért nem inkább arról kérdez, hogy azok ketten megöltek egy embert?!

- Célszerűbbnek tartom, ha sorban haladunk. – Megkocogtattam rózsaszínre lakkozott körmömmel a telefonom képernyőjét. – Szóval, a pincér távozása nem ragadta meg a figyelmét?

- Nem. Mario néha átszalad a szemközti fűszerboltba munka közben is. Nem vettem észre, hogy rám zárta az ajtót.

- A szemközti fűszerbolt talán este tízkor is nyitva tart?

- Nem, de nem gondolkoztam el az egészen. Nem érdekelt, hová megy. Csak utólag raktam össze, hogy az étterem bezárt, és Mario végleg lelépett aznapra.

- Hol volt ezalatt a nagybácsi, a tulajdonos?

- Sejtelmem sincs, nem láttam az étteremben. Azt hiszem, valahol hátul van az irodája, talán ott tartózkodott.

- Rendben. Tegyük fel, hogy a szakácsok pedig a hátsó konyhaajtón keresztül távoztak! Ön tehát egyedül maradt, és Mrs Bonton elmondása alapján éjféltájt észrevette, hogy üres az étterem, a bejárat pedig zárva. Jól összegzem?

- Igen. Ránéztem a faliórára, és pont tizenkettőt mutatott. Egyetlen ajtót találtam nyitva, a konyha felé vezetőt, ott próbáltam kimenni. Ekkor pillantottam meg a szörnyűséget...

- Le tudná írni a konyhát? – kérdeztem közbe.

- Nem sokat láttam belőle. Csak a sötétben botorkáltam, ügyelve, hogy nehogy nekimenjek egy polcnak.

- Mi oka volt rá, hogy nem kapcsolt villanyt?

- Nem akartam, hogy az utca felől észrevegye valaki a fényt, és azt higgye, betörtek.

- Ezért inkább a vaksötétben tapogatózott egy ismeretlen éttermi konyhában?

A férfi nem válaszolt egyből, csak a padlót fürkészte. Olyan sokáig hallgatott, hogy már azt hittem, meg sem szólal újra. Végül mégis kibökte:

- Az az igazság, hogy már történt velem ilyesmi. Rajtakaptak, ahogyan egy bezárt ékszerbolt közepén állok. Letartóztattak, és beutaltak gyógykezelésre. Pedig nem vettem el semmit, csak segíteni szerettem volna! Nem akartam, hogy most is megismétlődjön a régi eset.

Megkondult bennem a vészharang, és rosszat sejtve tudakoltam meg:

- Igazán? Mi történt annak idején?

- Késő este sétáltam az utcán. Megláttam valami furcsát az ékszerboltban. Egy ember osont ott benn, fel-alá. Így hát, beléptem a nyitott ajtón, hogy megnézzem, mi folyik ott. Amikor azonban már ott álltam a kivilágított helyiségben, nem volt ott senki, és egy szemtanú azt hitte, hogy én törtem fel a zárat.

- És a riasztót is?

- Riasztó nem volt.

- Egy ékszerboltban?

- Csak pár dolláros bizsukat árultak.

Ja, úgy már mindjárt más. Mondjuk, ezt eleve hozzátehette volna. Elbiggyesztett szájjal kérdeztem tovább:

- Miért nem hívott inkább rendőrt?

- Nem volt nálam telefon.

- A pizzériában sem?

- Ott sem.

- Nem szokása magánál hordani a mobilját?

Wyatt csak morrant egy érthetetlen szótagot válaszként. Magamban beláttam, hogy semmiféle meglepő nincs abban, hogy a rendőrök egyik esetben sem hittek neki.

- Oké, térjünk vissza az étterem konyhájához! – javasoltam. – Keresztültapogatózott a sötétségen, és eljutott a hátsó ajtóhoz. Igaz?

- Igen. Tárva nyitva állt.

Felkaptam a fejem:

- Valóban? Csumig ki volt nyitva?

- Igen. Így lettem tanúja annak, hogy mi folyik az udvaron. Mario és a nagybátyja holttestet gyömöszölt be egy kocsi csomagtartójába.

- Holttestet?

Visszakérdezésem hatására barátságtalanul még jobban összehúzta a nyakában a dzseki gallérját.

- Láttam – mordulta. – Férfi volt. Jó nagy folttal a fehér pólóján, talán vér lehetett. Megölték!

- Hogyan nézett ki a csomagtartóba tuszkolt pasas? Magasság? Testsúly? Bőrszín? Életkor? Tetoválások?

Wyatt a kérdések hallatán kényelmetlenül tovább igazgatta a dzsekije nyakát:

- Nem tudom. Éjszaka volt, és minden olyan gyorsan történt. Csak bedobták a csomagtartóba, mint egy zsákot. Az egyik keze kilógott, betömték mellé, és lecsapták a fedelet. Ennyi volt. Mire felfogtam, mi történik, már véget is ért.

Amikor érzékelte várakozásteljes hallgatásomból, hogy még elégedetlen vagyok a válasszal, hozzátette:

- Úgy rémlik, átlagos alkatú volt. Az arcát nem is láthattam, mert takarták előlem.

- Semmi másra nem emlékszik?

- De, egy dologra. Sapka volt a fején. Onnan tudom, hogy leesett a földre, és Mario felvette a porból, mielőtt elhajtottak a kocsival.

Mégis csak jutunk valamire. Előrébb hajoltam:

- Miféle sapka? Baseball?

- Nem, nem volt napellenzője.

- Akkor olyan szövetsapka, amilyet általában a magukat menőnek képzelő suttyók hordanak?

- Nem is tudom... Inkább lapos, jellegtelen. Halkan zörgött a felemeléskor, mintha kellemetlen, műszálas anyaga lenne.

Mielőtt bármit felelhettem volna, sietősen folytatta:

- Aznap este hazamentem, de nem hagyott nyugodni, amit átéltem, így másnap feljelentést tettem az ottani rendőrségen. Persze, nem hittek nekem. Állítólag kivizsgálták a dolgot, de szerintem, amint kidobta a gép a büntetett előéletemet és az ékszerbolti eset részleteit, lesöpörték az asztalról a bejelentést. Nem tudok mást mondani.

- Rendben, köszönöm. – Ismét hátradőltem a székemen, és egy darabig tűnődve forgattam a telefonomat a tenyeremben. Aztán váratlan egyenességgel közöltem: - Nézze, Mr Wyatt! Egyetlen esetben vállalom az ügyet. Ha bizonyítottnak látom, hogy Ön aznap este tényleg járt az étteremben, és valóban megfordult a személyzet számára fenntartott helyiségekben is. Muszáj felidéznie ehhez pár részletet a konyhával kapcsolatban, hogy ellenőrizhessem.

- Közvetlenül a bejárat mellett állt húsdaráló. Tudom, mert véletlenül nekimentem a sötétben. Összesen két ablak volt, keskenyek. Más nem ugrik be.

- Sajnos, ez így kevés lesz. Egyedi részlet kellene, amelyre főként olyan valaki emlékezhet, aki tényleg áthaladt a konyhán.

Wyatt kedvetlenül leszegte a fejét. Aztán viszont eszébe jutott valami, és felélénkült:

- Középtájt billegett az egyik padlólap, mintha kimozdult volna a helyéből. Megbotlottam benne.

- Remek, ezzel már kezdeni tudunk valamit – csaptam le az információra, és készítettem újabb jegyzetet. – Ez esetben szükségem lesz egy-két napra, hogy némileg feltérképezhessem a történteket. Utána tudunk szerződést kötni, ha indokoltnak látom. Megfelel így Önnek?

- Van más választásom?

- Nincs. – Közben lehajoltam, és kihúztam az egyik fiókomból egy prospektust. – Addig is, kérem, tanulmányozza a tarifáinkat! Az Ön által adott megbízás a C vagy a D kategóriába fog esni megítélésemtől függően, extra felárral. Mindenképpen jó, ha figyelembe veszi...

- A pénz nem számít – szakított félbe. – Csak szeretnék végre nyugodtan aludni.

Hosszan ránéztem, majd annyit válaszoltam:

- Sajnálom, ami kísérti Önt, Mr Wyatt.

- Nem hiszi el, hogy tényleg gyilkosságot láttam, ugye?

- Teljességgel érdektelen, hogy én mit hiszek. – Bátorító félmosolyt küldtem felé. – Az a lényeg, amit majd a tények igazolnak. Ki fogom deríteni, mi történt, ennyit megígérhetek.

Egy időre elhallgattunk, aztán végre a férfi arcán is oldódni kezdett a fagyosság:

- Azt hiszem, ennél többet nem is várhatok – ismerte el.

Adtam neki egy darab papirost, és felírta a címét meg a telefonszámát, ahol elérhetem, ha sikerült döntenem a megbízás ügyében.

- Egy kérésem lenne még – tettem hozzá, amikor láttam, hogy Wyatt felkel, átvéve a prospektust, és az ajtó felé kezd oldalazni.

- Igen?

- Kérem, senkinek ne említse, hogy megkeresett! Még véletlenül se.

- Miért?

- Tudja, amennyiben tényleg gyilkosság tanúja volt, veszélyes lehet, ha kitudódik, hogy nyomoztat...

*

- Jó, most akkor ultrafokozatba kell kapcsolnunk óvatosság terén – jelentettem be, ahogy a férfi magunkra hagyott, és már kettesben ültünk asszisztensemmel az irodában. – Ha bárki is megsejti, hogy Mr Wyatt a potenciális megbízónk...

- Igen, akkor minden megmaradt hitelünknek vége. – Az öregasszony nagyot bólintott. – Csődbe megyünk.

- És közröhej tárgya leszünk. Kellene találnunk fogódzót a pizzériával kapcsolatban, mielőtt nekiesünk a gyanúsításnak.

Mrs Blackhawk bepötyögte egy online keresőbe a La Volpe pizzéria adatait.

- Nézd csak, bogaram, van is itt valami! – intett oda magához egyből. Odasiettem mellé, és láthattam, hogy a La Volpe neve bizony valóban felmerült a médiában. Hoolock műsora szedte elő pár hete.

Van egy visszataszító helyi botrányshow, amelyet egy Vaughn Hoolock nevű volt ügyvéd vezet. Mindenféle kérdéses jogi ügyeket firtat bulvárköntösbe csomagolva. Ez önmagában még nem lenne baj, csakhogy jobbára nagy sárdobálás és alaptalan vádaskodás az egész. Úgy tudom, a háttérben úgy működik a „csodálatos” jogi leleplező show, hogy konkurens vállalatok és rosszakarók lefizetik a műsort az ellenfeleik lejáratására. Hoolock minden héten előkap egy-két környékbeli peres ügyet, helyi céget, ismert személyt vagy bármi más érdeklődésre számot tartó, ügyvédi csámcsogni valót, és azt járja körbe, színpompás showműsorba ágyazva. Saját hazugságokat is költ hozzá, viszont mindezt kérdésfeltevésnek álcázza, és addig csűri-csavarja a szót, hogy nem lehet fogást találni rajta. Páran beperelték már rágalmazásért, de esélytelen Hoolockot lenyomni a bíróságon. A megye legjobb büntetőjogi ügyvédje volt, amíg anno a simliskedéseiért ki nem rúgta az ügyvédi kamara. Szóval, bárkit padlóra küld egy vádeljárás során. A szaporodó botrányok pedig csak az ő malmára hajtják a vizet.

A La Volpe mindössze két perc műsoridőt kapott az öt héttel ezelőtti adásban. Felsorolták több olyan helyi étterem között, amelyek esetleg nem tartanak be minden higiéniai előírást. Nem tűnt nagy horderejűnek, de hátha Vaughn Hoolock műsora ennél többet is kiderített. Talán tudnak még érdekes részlettel szolgálni.

- Ez akár hasznos is lehet – jegyeztem meg, szórakozottan dobolva ujjaimmal az asztallapon. – Nem ártana felkeresnem Mr Hoolockot. Hátha rájönnénk valamilyen görbe ügyletre a La Volpe étteremmel kapcsolatban, ha elkérem a pizzériával kapcsolatos anyagait. Szereznünk kellene alapot a vizsgálódáshoz. Ha légből kapott Hoolock-féle rágalom is, még mindig jobb, mint egy paranoiás, pszichésen beteg ember éjszakai meséje.

- Gondolod, hogy jó ötlet pont egy botrányműsorhoz fordulni?

- Egyelőre nincs más. Nem tehetem meg, hogy magándetektívként a pizzéria közelébe menjek, amíg nincs épeszű okom kételkedni a tisztességükben.

- Igaz – értett egyet szokatlan módon az öregasszony. – Ha bármelyikünk ellátogat oda, és felismernek, rájöhetnek, miért sündörgünk a környéken. Többször szerepeltünk a médiában a legutóbbi Dalton-ügy kapcsán, szóval, tudják, hogy nyomozók vagyunk. A pizzások pedig nyilván tisztában vannak a Wyatt-féle vádakkal, ha járt náluk a rendőrség. Össze fogják rakni...

- Igen, viszont addig is odaküldhetek titkos segédeket, hogy lessék meg a konyhájukat. Lássuk, van-e rá bármi esély, hogy Mr Wyatt tényleg járt ott!

Tettre készen a telefonomért nyúltam.

3. fejezet: A tévéstúdió

Egy kisebb bujkálással kellett indítanom a bejutást a Hoolock-showt forgató stúdióba. Ugyanis az itteni parkolóőrrel is randiztam kábé egy hónapja, és a pasas eléggé megsértődött a visszautasításon. Így hát, megtettem mindent, hogy lehetőleg elkerüljem. Szerencsére, éppen cigizett az őrbódé mellett, és nem figyelt az érkezőkre. Meggörnyedve iszkoltam el a kocsik sora mögött, bár ez nem volt könnyű a magas sarkú, neonszínű cipőmben.

Csak az épület ajtajában egyenesedtem ki. Itt már eligazítottam élénkzöld kosztümömet, és bebocsátást kértem a portástól. Mivel személyesen ismerem Vaughn Hoolockot, nem sokat teketóriáztak, egyből beengedtek. Hamarosan már egy operatőr vezetett a folyosókon a műsorvezetőhöz.

Elég véres előzményei vannak egyébként a Hoolock-féle showműsor kialakulásának. Előtte ugyanis ment egy hasonló színvonalú pletykashow a helyi tévében, bár az alapvetően nem jogi esetekkel, hanem inkább környékbeli bulvártémákkal és sokkoló titkok előkaparásával foglalkozott. Egy Marta Sorbet nevű nőszemély vezette – sajnos – igen tehetségesen. Akkoriban Vaughn Hoolock még ügyvédként praktizált. Viszont kábé fél éve egy bűnöző agyonverte Sorbetet márványszoborral; a kiteregethető mocskos ügyek után szimatoló nő ugyanis belekeveredett egy zűrös esetbe. Csúnya vérfürdő, és maga Vaughn Hoolock is érintetté vált, sőt főgyanúsítottá lépett elő, mivel Sorbet az alkalmi szeretője volt. Titkon azonban ennél jóval többet éreztek egymás iránt, bár nehéz lenne a vonzalmukat pontosabban körülírni, mert sosem igazán került napvilágra.

Mindenesetre, Hoolock a nő meggyilkolása után hozta létre a botrányműsorát. Hiányzik ugyan belőle Marta Sorbet természetes, szívből jövő pletykaéhsége, ami magával tudta ragadni még az érdektelenebb nézőket is. Hoolock viszont olyan lehengerlő sármmal és gátlástalan fortélyossággal rendelkezik, hogy még azokat is képes lenyűgözni, akik egyébként irtóznak tőle. Nem tudom, hogyan csinálta ez a két ember, de kétségtelen, hogy mindketten el tudták érni, hogy – bár jószerével minden néző gyűlöli őket – vonzották a közönséget, mint gyertyaláng az apró rovarokat. Hétről hétre odaszögezték az embereket a tévé elé, először Sorbet a saját műsorával, most meg Hoolock ezzel az undorító jogi leleplező show-val. Elképesztő.

Hoolockot az egyik öltözőjében találtuk meg. A méregdrága fekete öltönyben feszítő egykori ügyvéd tükrök erdejében ült, egy asszisztensnő társaságában.

Vaughn Hoolockon első ránézésre nem látszott, hogy tévésztár. Nem volt előnytelen külseje, de nélkülözött minden szembeötlően érdekes vonást. Átlagos alkat, egyszerű, fekete haj. A hátrafésült frizurától még inkább sápatag tányérként hatott simára borotvált képe. Az egyetlen nyugtalanítóan emlékezetes a mosolya volt. A negyven körüli férfi száján gödröcskés, lágy, de mégis valahogy ijesztően megkövült mosoly ült. Ha pedig még hozzávesszük ravasz ívben feszülő, sötét szemöldökét is, akkor már határozottan megvan a nyomasztó beütés.

Éppen a tükörben ellenőrizte, hogy a legújabb ráncfelvarrás eltüntette-e a már korábban is szinte láthatatlan szarkalábakat a szeme sarkából. Úgy festett, meg van elégedve. Én inkább azonban azt találtam elismerésre méltónak, hogy a kezével milyen kiváló munkát végeztek a plasztikai sebészek. A fél évvel ezelőtt szerzett brutális csuklósérüléseket totál elfedték. A bőre olyan sima volt, mintha soha karcolás sem érte volna. Egyetlen szolid kis varratcsíkot hagytak a bal csuklóján, de gondolom, azt is csak azért, hogy keménykedhessen vele a műsorában, és titokzatos, hátborzongató emlékként villogtathassa a sebhelyet.

A belső károkat viszont a világ minden pénze sem tudta már helyrehozni, ez jól látszott az erőtlen, természetellenes kézmozdulaton, amellyel a férfi a tollat tartotta. A mellette ülő miniszoknyás asszisztensnő ugyanis közben papírokat íratott vele alá.

Ahogy Hoolock meglátott a tükörben, egyből felém fordult.

- Frida! Rég jártál erre. Mit keresel itt?

Úgy döntöttem, nem fogok úgy tenni, mintha kedvelnénk egymást. Csak annyit jelentettem be:

- Lenne egy munkaügy, amiről beszélnünk kellene.

- Négyszemközt?

- Talán jobb lenne.

A férfi lekezelő mozdulattal megpaskolta az asszisztensnő combját, majd felkelt mellőle, és csatlakozott hozzám a folyosón.

- Gyere, üljünk le az irodámban! – javasolta.

- Van itt saját irodája?

- Igen. A műsor írásán is dolgozom, nem csak a forgatásokon veszek részt.

Elterelt egy lépcső felé.

- Hallom, rohamosan kúsznak fölfelé a nézettségi statisztikái – jegyeztem meg útközben.

- A múlt szombati adás kifejezetten jól futott. Felmostuk a padlót Tim Traber konkurens showműsorával.

Válaszul csak megingattam a fejem, ő meg hozzátette:

- Ha azt akarod, hogy elintézzem a te versenytársaidat is, nem ígérhetek semmit. Nem tudok róla, hogy az a detektívcég számomra érdekes ügyeket vizsgálna.

- Nem róluk van szó.

Nem mondtam mást. Inkább megvártam, hogy megérkezzünk az irodába, ahol nyugodt körülmények között tudunk társalogni. Itt a folyosókon lótottak-futottak a technikusok.

Amint beléptünk a helyiségbe, egyszerre majd’ kiütötte a szemem a falra kitett óriási portré Marta Sorbetről. A nő önelégült, rúzsos mosolyt villantott a nézőkre a hatalmasra méretezett fotóról. A szemközti ablak mellett is lógott két másik gigantikusra nagyított kép a tévés nőről, és ha még mindez nem lett volna elég, Hoolock íróasztalán három bekeretezett további fénykép állt. Mindegyik Marta Sorbetet ábrázolta, kedvelt szőrmebundáiban, rövidre vágott, fekete hajának hosszúra hagyott, fehér sávval színezett frufrujával. Voltaképpen akármerre néztem az irodában, mindenünnen a nő pillantott vissza rám koromszínűre sminkelt, élettelen, fekete fénykép-tekintettel, egyedüli díszletként.

- Öhm... – Nyeltem egyet, és nagy önuralommal megálltam szó nélkül a látványt. – Nos, szóval, némi segítséget szeretnék kérni.

Hoolocknak nem tűnt fel, milyen pillantást vetek a dekorációra, ugyanis éppen szivart keresgélt a zakója zsebében. Mire megtalálta, és felnézett, már sikerült semleges arckifejezést öltenem.

Rágyújtott, természetesen meg sem kérdezve, hogy zavar-e. Csak az foglalkoztatta, hogy halk káromkodást szűrjön át a fogai között, amikor sérült ízületű ujjaival nem sikerült elsőre tüzet csiholnia.

Utána laza közömbösséggel érdeklődött:

- Mit tehetek érted?

- Ön az öt héttel ezelőtti adásban előszedte a szomszédos nagyváros egyik kis olasz éttermét.

- Igen, a La Volpe pizzériát.

- Ide tudná adni az anyagokat ezzel kapcsolatban?

Felvonta ívelt szemöldökét:

- Mire gondolsz?

- Hát, voltaképpen mindenre. A felvételekre, az egyéb összegyűjtött háttér-információkra, az interjúk vágatlan szövegére...

- Jogvédett anyagok. A műsorom szellemi tulajdona.

- Tudom, persze, de talán meg tudnánk állapodni.

Vaughn Hoolock gusztustalan pillantással végigmért tetőtől talpig, mielőtt közölte:

- Végül is, valamiben megállapodhatunk.

- Kösz, nem. Nem arra gondoltam, hanem szakmai jellegű együttműködésre.

- Mégis, mit tudnál nekem ajánlani? – Nagyot szívott a szivarján, és unott tekintettel követte a füst útját, ahogy eltűnik a semmiben.

- Az a gyanúm, hogy valóban zajlik élelmiszer-egészségügyi suskus a pizzéria környékén. Ha előások bármi szaftosat, abból az Ön műsora is profitálhat.

- Ki bízott meg a nyomozással?

Na, Hoolock egyből telibe trafálta a legjobb kérdést... Előkaptam egy hazugságot:

- Az élelmiszerbiztonsági hatóság megyei hivatala.

- Valóban? – A férfi rezzenetlen arcán és negédes mosolyán nem látszott semmi, de a hangsúlyán érződött, hogy nem árt résen lennem. – Nekik saját alkalmazottaik vannak az efféle gyanúk kivizsgálására, nem?

- Nézze, itt összetettebbről van szó. Egyelőre viszont nem mondhatok többet, mert szupertitkos minőségügyi nyomozás. Ha találok érdekeset, rögtön szólok.

- Ilyen homályos ígéretekkel nem tudok mit kezdeni.

Nem először hallottam már ezt a mondatot. Az elődje, Marta Sorbet is hasonló szöveggel próbált jobb tárgyalási alapot találni, amikor információkat akartam szerezni a műsorától. Volt valami hátborzongató abban, hogy Hoolock ugyanúgy fogalmazott. Annak idején jelen sem volt a beszélgetésnél, amelyet a később meggyilkolt műsorvezetőnővel folytattam.

- Amennyiben megkapnám a La Volpe pizzériával kapcsolatos összes anyagot, hajlandó lennék exkluzív adás keretében a műsorban is előállni a felfedezéseimmel – toldottam meg az előző ajánlatomat. – Márpedig a szenzációs Dalton-ügy óta elég jól cseng a nevem a médiában.

Ez már láthatóan jobban tetszett Hoolocknak. Kiengedte a füstöt a foga között, majd így válaszolt:

- Rendben, ha hajlandó leszel mélyen dekoltált ruhát viselni, és párszor rebegtetni a szempilláidat a kamera felé.

Elfintorodtam:

- Igen, talán, de csak az észszerűség keretei között.

- Legyen, megegyeztünk! – hagyta rám. – De a rövidszoknya és a magassarkú is elvárás. Emellett nem bánnám, ha szabad kezet adnál a sminkeseknek...

- Jó, szerintem, ennyi elég lesz! Ki fogom csípni magam, de azért sztriptíz-showt nem rendezek a műsora kedvéért.

- Nyugalom, csak az alapvető igényességre akartam felhívni a figyelmedet.

Erre már inkább semmit sem mondtam, így Hoolock szólalt meg újra:

- Holnapra átküldetem az irodádnak a kért anyagokat. Köteles vagy azonban bizalmasan kezelni. És ne próbálj meg elfeledkezni a cserébe tett ígéretedről!

- Nem vagyok feledékeny.

- Akkor áll az alku.

Ezzel kimerítettük a témát, és nem maradt más mondanivalónk. Hoolock egyből figyelmen kívül hagyta a jelenlétemet; elkezdett üzenetet írni a telefonján.

Elindultam az ajtó felé. Már a kilincsen volt a kezem, amikor azonban megtorpantam, és mégis visszafordultam hozzá. Rákérdeztem:

- Egyébként, jól van?

- Soha jobban. – Csak pötyögte az üzenet szövegét.

Némileg haboztam, nem feleltem rögtön. Végül visszakérdeztem:

- Biztos benne?

Felpillantott, émelyítő mosolyt kényszerítve az arcára:

- Igen, óriási siker a műsorom, dől a pénz.

- Jó, ez remek, de... Körülbelül hány órát alszik egybefüggően egy nap?

Vaughn Hoolock némán, üres tekintettel nézett vissza rám. Kínos csend állt be.

Végül a férfi gúnyos megvetéssel húzott egyet a szemöldökén:

- Akad értelmes célja is a kérdezősködésednek, vagy csupán szenvelegni akarsz? – Visszafordult az üzenet írásához.

Éreztem, hogy mást már nem fog mondani, így hát, kívül kerültem az ajtón, és elsiettem a parkoló felé.

*

Mivel elég gyorsan végeztem a stúdióban, úgy ítéltem meg, hogy van még időm áthajtani a szomszédos városba. Most, hogy futólag felmértem a Leonard Wyatt nevű fickót, nem ártana, ha még kérdeznék róla egy s mást Mrs Bontontól.

Épphogy csak megnyomtam a csengőt Bontonék bejárati ajtajánál, már megcsapta az orromat a tömény füstölőszag. Amikor pedig felhangzott Carolina Bonton neszezése, és kitárult az ajtó, vízesés erejével zúdult az arcomba az édes illat. Hát, igen, Bontonék szeretik a füstölőket.

- Jaj, Fridácska! – A padlizsánlilára festett hajú nő egyből megölelt, majd beljebb is terelt.

Mezítláb perdült végig a padlóra terített szőnyegeken, és színes otthonkája vele táncolt. Követtem, és igyekeztem biztos távolságot tartani a jobbra-balra repkedő, szalagszerű ruhadíszeitől, amíg eljutottunk a nappaliba.

A helyiség padlóját még mindig ugyanúgy szőnyegek rétegei borították, a falakat pedig lila és kék szövetcsíkok hálózták be, mint korábban, amikor az előző ügy kapcsán itt jártam. Átegyensúlyoztam a szőnyeghalmok között szeszélyesen elrendezett fotelokon és párnákon. Középen faragott asztalka állt, rajta pedig az illatfelhőket püfögő füstölőcsokor és a talpas üveggömb – Carolina kedvenc tárgyai.

Edgar Bonton, az asszony férje az egyik sarokban ült, egy fotelban, maga elé révedve. A köpcös, alacsony férfi csíkos háziköntösbe burkolózott. Ritkás, sötét haja csapzottan tapadt zsíros homlokára.

Köszöntem neki, de nem viszonozta, csak az ürességbe bámult üveges tekintettel.

- Éppen jókor jöttél, Fridácska! – magyarázta a háttérben Carolina. – A konyha asztrális energiaszintje megfelelő a mosogatáshoz, így tudok neked viszonylag tiszta csészében kínálni teát. Milyet kérsz, indiai feketeteát vagy japán cseresznyevirág különlegességet?

Bár a teák gusztának tűntek, a homályos mosogatás-sztori nem hangzott túl csábítóan, így inkább visszautasítottam a kínálást.

- Köszönöm, most kávéztam, nem kérek. – Közben helyet foglaltam a lehető legtávolabb a jóslóasztaltól, nehogy sugalljam a kártyavetés lehetőségét.

Carolina is odalibbent mellém, és lehuppant egy babzsákfotelra.

- Találkoztál Leonarddal? – érdeklődött azonnal.

- Igen.

- És? Vállaltad az ügyet?

- Még nem, de látok rá esélyt. Először viszont fel kell mérnem, hogy tényleg járt-e az étteremben. Már írtam üzenetet két titkos segédemnek, hogy menjenek el szétnézni.

- Remek. Annyira örülök, hogy hozzád fordultunk! Olyan jó...

- Mennyire ismeri Mr Wyatt természetét? – kérdeztem közbe. – Milyen volt a kórházban?

- Sokat hallgatott. Szeretett egyedül pasziánszozni, úgyhogy elüldögélt egy asztalnál a kártyával. Nemigen állt szóba senkivel.

- Már akkor is hitt a jóslatokban?

- A jóslatokban? Kétlem. Egyszer sem kérte, hogy olvassam ki a lapokból a jövőjét.

Megütközve néztem rá:

- Tessék? De hát, az irodámban még azt mondta, hogy Mr Wyatt azért kereste meg Önt, mert abban bízott, hogy a kártya talán megmutathatja, mit tegyen!

Az asszonyt szemlátomást összezavarta az ellentmondás.

- Nos, én... Nem is tudom. – Széttárta a karját. – Lehet, hogy akkor mégis érdeklik a jóslatok? Amikor felkeresett a kocsmában, azt mondta... De így belegondolva, a kórházban sosem tartott igényt jövendőmondásra. Azóta, persze, megvilágosodhatott.

Na, ez kezd kissé gyanúsnak tűnni.

- Tudna mesélni még róla? – kértem.

- Leonardról?

- Igen, róla. Hogyan ismerkedtek össze?

- Igazából, sosem voltunk közeli ismerősök. A kórház udvarán néha köszöntünk egymásnak.

- Ennyi?

- Ennyi.

- Miért becézi akkor Önt Carónak?

- Nem tudok róla, hogy bárhogyan becézne. Nem vagyunk közeli viszonyban, tényleg. A kórházban keresztnéven szólítottuk egymást, az megmaradt, de nem szoktuk rövidíteni a neveket.

- Mégis, mi oka lehetett rá, hogy Önhöz fordult ilyen nehéz helyzetben?

Mrs Bonton továbbra is tanácstalanul forgatta a fejét:

- Nem tudom. Megkérdezzem a jósgömbömet?

Inkább előhozakodtam a kérdéssel egyenesen:

- Nem lehet, hogy Mr Wyatt akar valamit Öntől?

- Na de mit?

- Megtetszett neki, vagy ilyesmi.

Carolina szeme elkerekedett, ahogy rájött, hogy erre utaltam már az előbb is.

- Ugyan, dehogy! Fridácska, hová gondolsz?! – Odafordult a férjéhez: – Jaj, drágám, ne is figyelj oda! Leonard jó és tisztességes ember.

Edgar Bontonnak a szeme sem rebbent, csak révedt a semmibe.

- Csak volt oka, hogy Öntől kért tanácsot – erősködtem. – Mégis, mi lehetett?

- Sejtelmem sincs.

Igyekeztem tovább puhatolózni:

- Mondja csak, Mr Wyatt tudhatott előre arról, hogy Önnek van magándetektív ismerőse?

- Talán. Szoktam mesélni, milyen sokat tettél Edgarért. A környékbeliek már jól ismerik a neved.

Elmosolyodtam:

- Köszönöm, igazán kedves. És, hát, mostanság nem árt a reklám. Jól teszi, ha minél több embernek terjeszti.

- Ez csak természetes. – Carolina hálával ragyogott rám. Utána azonban elkomolyodott az arca: – Ha viszont Leonard kizárólag hozzád akart volna eljutni rajtam keresztül, megmondta volna. Segítettem volna neki.

- Igen. Valami itt nem stimmel. – Csak ennyit mondtam rá, majd elmerengve néztem a füstölő felől gomolygó füstpamacsokat.

Carolina nyugtalanul izgett-mozgott ültében.

4. fejezet: A döntés

Másnap randim sem volt, mégis elkéstem munkából. Pedig igyekeztem, amennyire tőlem tellett, de a csincsilláim pont ezt a reggelt választották a depizésre, így hosszabb időt kellett töltenem a megvigasztalásukkal.

Idős asszisztensemet már az irodában találtam.

- Sikerrel jártál tegnap a stúdióban? – kíváncsiskodott egyből.

- Minden ment, mint a karikacsapás – dicsekedtem el a gyors eredményekkel. – Mr Hoolock ma át is küldeti a pizzériás anyagokat.

- Mi a helyzet Vaughn Hoolockkal? – Mrs Blackhawkot nyilván a helyi pletykák érdekelték, nem az én sikerélményem. – Túltette már magát a tévés szeretője meggyilkolásán?

- Hát... nem tudom. – Megvonogattam a vállam. – Nem úgy nézett ki. Mármint, őrajta magán, persze, semmi nem látszott. Az irodája viszont úgy festett, mint egy rögeszmés pszichopata házi oltára egy horrorfilmben. Tele volt aggatva Miss Sorbet fényképeivel.

- Nem feltétlenül rossz, ha próbálja megőrizni a nő emlékét.

- Ön talán padlótól plafonig teleplakátolta a házát az elhunyt férje képeivel?

- Nem.

- Na, ugye?

- De egy fotográfiát kiállítottam a kredencre.

- Egyet.

Mrs Blackhawk hümmögve megfontolta az elhangzottakat, majd végül elismerte:

- Rendben, aranyom, belátom, tényleg nem tűnik egészséges reakciónak ennyi képpel körülvenni magát.

- Főleg, hogy véres traumát idéz fel vele – tettem hozzá.

- Meglehet, hogy a Sors keze. Hogy annyi általa tönkretett ember szenvedéséből semmi sem érinti meg, és közben az egyetlen olyan borzalmon emészti magát, amiért nem felelős.

- A Sors keze? – kérdeztem vissza cinikus félmosollyal. – Mi ez a spirituális szöveg? Ön már megint túl sok időt töltött a kínai professzorával?

- Néha te is meghallgathatnád Hu professzor értekezéseit. Mély és érdekes gondolatai vannak a világról.

- Nem, köszönöm, nem vagyok fogékony az ilyen témákra. – Ezzel le is tudtam a kérdéskört, és inkább a telefonom felé fordultam. – A professzorokról jut eszembe: mozgósítom a beépülős embereimet. Valakinek el kellene jönnie beszámolót tartani, mert elvileg tegnap este ott vacsoráztak az étteremben. Remélem, találtak ürügyet a konyha kilesésére.

Küldtem a telóról egy-egy üzenetet, majd lecsüccsentem Mrs Blackhawk mellé, hogy a neten böngésszünk tovább Mr Wyatt és a La Volpe pizzéria után. Éppen egy éttermeket kiértékelő fórum bejegyzéseiben merültünk el több órás érdektelen keresgélés után, amikor apró kopogás hallatszott az ajtó felől.

A váróban Gavrilo Litvin professzor, azaz az egyik riadóztatott segédem jelent meg.

A szerb származású professzor a helyi agykutató központ igazgatója. Az agykutató központ itt talán a legpuccosabb tudományos intézmény, szóval el lehet képzelni, mit jelent a vezetőjének lenni, ráadásul viszonylag fiatalon. Litvin a negyvenes évei második felét tapossa. Ez azért nem éppen tinédzser kor, de a helyi tudományos elitbe jobbára hetvenpluszosok tartoznak, így még igencsak fiatalnak számít. Ha viszont azt nézzük, hogy Litvin miféle titkot rejteget, akkor egyből öregnek tűnik ő maga is. Ugyanis egy régi nyomozásom során derült ki számomra, hogy a villájában vele élő, Bill Inskeep nevű egyetemista srác nem éppen az unokaöccse, mint ahogyan a két férfi állítja, hanem a titkolt szerelme. Mivel nem akarták, hogy nagydobra verjem a tudásomat, elkezdtek segíteni a nyomozásaimban.

Először csak a titoktartás érdekében nyújtottak segédkezet, mert hát egy kicsit megzsaroltam őket, mostanra viszont egészen összebarátkoztam velük. Sokszor segítettem a párkapcsolati problémáikat is megoldani, szóval, kezdett jó irányba fejlődni az ismeretségünk, legalábbis ami Billt illeti. A professzorral is majdnem sikerült baráti viszonyt kialakítanom, egyszer azonban drasztikus és nem túl etikus módszerhez kellett nyúlnom egy problémájuk megoldásához, és azóta Litvin haragszik rám. Meg kell mondjam, jogosan, mert tényleg visszaéltem a bizalmával.

Éppen ezért meglepett, hogy ő érkezett Bill helyett.

Litvin körül mindig minden makulátlan volt. Vasalt inge az aznapi viselés ellenére sem mutatta a gyűrődések legkisebb jelét sem, gallérja is pont olyan keményre volt felhajtva, hogy tökéletes ívet formázzon a férfi izmosan arányos, viaszfehér nyaka körül. Ridegen felszegett fejtartása letűnt korok arisztokratáinak gőgjét idézte, ahogy szögegyenesen állt az ajtó előtt a váróban. Mint aki karót nyelt. Szőkés-őszes haja jól kiegészítette a kastélya könyvtártermében gyertyaláng mellett sápadozó nemes hasonlatát.

Ahogy ismét megemelte az egyik kezét, hogy megkocogtassa az ajtót, láthatóvá vált, hogy felemás módon egyetlen fekete bőrkesztyűt hord, egy korábbi égési sebhely eltakarására. Pedig mindössze pár lájtos kis foltról van szó. Én már csak tudom, láttam is a sérülést, nem olyasmi, amit különösebben rejtegetni kellene. De hát, az is elvesz a tökéletesség látszatából, nem igaz?

- Helló! – kukkantottam ki hozzá.

- Üdvözlöm, kisasszony. – Emelt álltartásából és hideg tekintetéből nehéz lett volna megmondani, hogy az eltelt félév elég volt-e ahhoz, hogy megbékéljen. Általában ez az alap arckifejezése.

Amikor két hónapja megfordultam náluk, hogy Billel egyeztessek egy munkaügyem kapcsán, Litvin az illendő köszönésen kívül nem volt hajlandó hozzám szólni. Talán mostanra csökkent az ellenszenve? Valószínűbbnek tartottam azonban, hogy burkolt hátsó szándékkal érkezett, és nem a nagy megbocsátásról van szó.

- Mi jóban jár erre? – engedtem be a férfit az irodába.

- Jöttem, ahogyan a szöveges üzenetben kérte. Szeretnék beszámolni a pizzériában látottakról.

- Nagyszerű. Tegnap akkor elmentek, miután írtam?

- Igen, ott vacsoráztam.

- Egyedül? – csodálkoztam el. Azt hittem, kihasználják az alkalmat Billel kellemes, kettesben töltött kimozdulásra. Ezért is küldtem mindkettőjüknek az üzenetet. Alapvetően Bill az, aki élvezi a fedett akciókat, Litvin irtózik az ilyen jellegű alakoskodástól. Eszembe sem jutott, hogy a prof egymaga indul neki a küldetésnek.

- Igen. – Csak ennyit felelt.

- Billnek nem volt kedve?

- Nem tudom, nem mertem megkérdezni.

- Nem merte?! De hát, miért nem? – Értetlenül néztem rá. Amikor két hónapja ott jártam, látszólag minden rendben volt köztük. Derűs nyugalomban elmolyoltak a villa udvarán: a professzor online katalógust böngészett egy tudományos beruházáshoz, Bill pedig a kutyáit idomította. Amikor beszélgettem Billel, még egy közös nyaralást is megemlített augusztus végére, ha lemennek a professzor európai konferenciái. Semmi aggasztó.

Litvin feszült mozdulattal igazgatni kezdte a kesztyűje szárát, és váratlanul témát váltott:

- Nos, inkább szeretném ismertetni az eredményeket. Jártam az étterem konyhájában.

- Hogyan jutott be?

- Vacsora után odahívtam a tulajdonost, hogy szeretnék gratulálni a szakácsnak a kiváló pizzához, és szívesen megnézném munka közben, ahogyan elkészít egy olasz mesterremeket. Ellenvetés nélkül bekísértek a konyhába.

- Szuper fedőszöveg!

- Annyira nem. Igen alacsony minőségű volt a termék, aligha hihető, hogy egy kifinomult ízlésű embernek tetszésére válna. Kellemetlen volt hamisan áradozni. Valószínűleg sekélyesnek néztek, olyasfélének, aki beéri alsókategóriás étkekkel.

Megmosolyogtam a professzor mondandóját.

- Szerintem, örültek neki, hogy valaki értékeli a munkájukat – próbáltam megnyugtatni.

- Remélem, nem téved. Számomra, mindenesetre, felettébb kényelmetlen volt, hogy ilyen szegénységi bizonyítványt állítottam ki az általam dicséretre méltónak tartott nívóról.

Erre már inkább nem reagáltam, hanem visszatértem a lényegre:

- És, mit látott a konyhában?

- Semmi sem felel meg az Ön leírásának. Nincsen húsdaráló a bejáratnál, és nem találtam billegő padlólapot.

Ajjaj.

- Ezeket akár ki is cserélhették azóta – próbálkoztam meg, reménykedve.

A professzor azonban hozzátette:

- Ráadásul, nem két keskeny ablak van, hanem öt darab négyzetalakú. Egyik sem tűnt újonnan építettnek, tehát nem készíttethették el az elmúlt néhány napban.

Lehorgasztottam a fejem. Mindenesetre, azért még rákérdeztem:

- A tulajdonos és a pincér milyen benyomást tett Önre?

- Nyájas emberek. Magukról nemigen beszéltek, csak engem kérdeztek a pizzaevési szokásaimról, hogy milyen feltéteket meg önteteket kedvelek.

- Hát, ez nem sok.

- Nem akartam túlfeszíteni a húrt és feltűnést kelteni, ezért inkább nem kérdezősködtem.

- Persze, tökre igaza van – feleltem sietve, nehogy azt higgye, hogy az ő akciója miatt vagyok csalódott. Csak az bántott, hogy elúszni látszik a nyomozási ügyem.

- Viszont a sajtvágó deszka tényleg az egyik sarokasztal felett van felszögelve díszként – említette meg ekkor a professzor. – Minden további nélkül ülhetett ott az Ön által említett személy.

- Sajnos, ez csak annyit bizonyít, hogy járt már az étteremben. Nem sokra megyek vele.

- Magam is ott ültem le, és amikor helyet foglaltam, láttam, hogy a kirakatban lógó reklámfelirat valóban tudna elegendő fényt adni kései vacsorázáshoz. Ennyit tudok mondani.

- Remek munkát végzett, hálás vagyok.

Litvin távolságtartóan biccentett köszönetem elfogadásának jeleként. Utána újra a kesztyűjét kezdte gyürkészni. Egyből láttam rajta, hogy elő akar hozakodni a valódi okkal, amiért elvégezte a küldetést. Végül kis tétovázás után csak kibökte:

- Esetleg cserébe tudna nekem segíteni, kisasszony?

- Persze. Miről lenne szó?

- Módfelett aggódom. Azt hiszem, Bill el akar hagyni, méghozzá a közeljövőben.

Elfojtottam egy sóhajtást. Hihetetlen, hogy Litvin képes még ennyi együtt töltött idő után is kételkedni Bill nyilvánvaló ragaszkodásában! Most vajon mit képzel be magának? Fel voltam készülve a szokásos értelmetlen aggályokra, miközben választ adtam:

- Igen? És mire alapozza a sejtését?

- Bill a minap bejelentette, hogy nem boldog velem. Indoklásképpen megemlítette, hogy túl feszült és kedvetlen vagyok.

- Igazán? – Oldalra döntöttem a fejem.

A professzor belemerülve az erőltetett kesztyűigazításba, maga elé dünnyögve folytatta:

- Igen. Nyilvánvalóan laza, jó kedélyű, korabeli fiatalokra vágyik. Természetesen, megértem...

- Kétlem, hogy Bill ezt mondta volna.

- Nem pont így fogalmazott, de úgy vélem, erre utalt. Tegnapelőtt este, ahogyan hazaértem munkából, azzal fogadott, hogy le kellene ülnünk beszélni. Kettőnkről. Komoly volt az arca, és már akkor éreztem, hogy gond van. Nem igazán kedvelem az efféle társalgásokat, mert – mint már Ön is felhívta rá a figyelmemet egyszer-kétszer korábban – nem erősségem a lelki reakciók megértése. Látva azonban, hogy Bill eltökélt, rászántam magam, és leültünk a nappaliban. Nos, ekkor közölte velem, hogy folyamatosan nyugtalankodom, és magamba fojtom az érzéseimet. Illetve még azt, hogy ő így nem érzi jól magát. Nyomasztom. Sőt, még azt is kijelentette, hogy aggódik, hogy egyáltalán van-e jövője a kapcsolatunknak. Ezt kétszer is kihangsúlyozta.

Elnyílt az ajkam:

- Tessék? Biztos, hogy pontosan ez hangzott el?

- Igen. Nem látok más értelmezést, Billnek egyszerűen elege lett belőlem.

Amikor csak néma, hitetlenkedő gyanakvással sandítottam a profra, hozzátoldotta:

- Ma a reggelinél pedig váratlanul megkérdezte, hogy mit tennék, ha esetleg szakítana velem. Összejönnék-e valakivel, például. Egyértelmű, hogy el akar hagyni, és már azon gondolkodik, hogy hogyan fogok boldogulni nélküle.

Még mindig értetlenül néztem, de azért újabb kérdést fogalmaztam meg:

- Ön mit mondott ezekre?

- Semmit. Képtelen voltam szóhoz jutni, annyira hidegzuhanyként ért.

- Volt bármi előzménye? Úgy értem, szokatlanul éles konfliktus vagy feszültség Önök között.

- Nem tudok róla.

Egy darabig tűnődve rágcsáltam a szám szélét, aztán kijelentettem:

- Tuti, hogy Ön félreérti a jeleket.

- Mindig ezt mondja.

- És mindig igazam lesz a végére, nem? Most is félreérti.

- Milyen más magyarázatot lát?

Nem volt ötletem, hogy mit felelhetnék a kérdésre ennyi információ alapján, így inkább bátorításul rámosolyogtam Litvinre:

- Tudja mit? Beszélek Billel. Megnézzük, hogyan találhatnánk meg a probléma forrását, rendben?

- Szóval, azt elismeri, hogy ezúttal van probléma?

- Igen. Afelől nincs kétségem.

Litvin homlokán felerősödött az aggodalom halovány ránca.

- Bármennyit fizetek, csak kérem, segítsen! Ha Bill elhagyna... – A professzor hangja elhalkult, és nagy levegőt kellett vennie, hogy higgadtan beszélhessen tovább: - Nos, annyi a lényeg, hogy nevezzen meg tetszőleges összeget!

Élt bennem a késztetés, hogy így tegyek, de aztán belém sajdult valami, és mást válaszoltam:

- Nem kérhetek érte pénzt, ha a barátaimnak segítek. Ráadásul, kizárt, hogy Bill el akarná hagyni Önt. Ne féljen, minden rendben lesz!

*

Ültem az íróasztalomnál, és a tenyerembe támasztottam a homlokom.

- Most mi legyen? – kérdeztem meg végül a sarokban kávét főző asszisztensemtől. – Mr Wyatt nem mondott igazat. Úgy tűnik, sosem járt a La Volpe konyhájában. Nem vállalhatjuk el így az ügyét, igaz?

Mrs Blackhawk odacsoszogott hozzám egy bögre forróitallal:

- Az a gyanúm, kedvesem, hogy ezzel a megbízással nagyobbat bukhatunk, mint amekkorát nyerhetünk.

- Igen, én is ettől félek. Valahogy mégis, amikor Mr Wyatt előadta az átélt eseményeket, nem támadt az az érzésem, hogy csak képzeli vagy kitalálja. Látott valamit. Nem csak tovatűnő hallucinációról beszélünk.

- Azt mondtad, hogy ha nem járt a konyhában, nem fogadjuk el a megbízást – emlékeztetett az idős nő. – Mégis, min gondolkozol még?

- Azon, hogy szerintem ez az ember tényleg a tanúja volt egy hulla eltüntetésének!

Mrs Blackhawk letette a bögrémet, és visszaaraszolt a saját kávéjához:

- Lelkem, miért küldted oda akkor Litvin professzort, ha az eredményei ellenére vacillálsz?

- A professzor felfedezésére nagy szükség volt, mert így elkerülhettük a feltűnést.

- Jó, de ha figyelembe sem veszed, amit megtudott...

- De, de, figyelembe veszem. Például azon is tépelődöm, hogy Mr Wyatt történetének az első fele igaz lehet. Ezt is a professzor leste ki nekünk. Mr Wyatt valóban pizzázhatott a sajtdeszkás sarokasztalnál a neonfények megvilágításában.

- A konyhába viszont be sem jutott!

- Hát, igen, úgy tűnik. – Lehajtottam a fejem.

- Kedvesem, ugye, nem csak azért akarod elfogadni a megbízást, mert a potenciális ügyfeled meggazdagodott a Wyatt-örökségből? A vak is látja, hogy kitaláció a története. Csak képzelte.

- És ha nem? Ha csak egy százalék esély is van rá, hogy igaz, és a pizzások bezsuppoltak egy halott fickót a csomagtartójukba? Mi van, ha gyilkosságot lepleznek? Ennyit számít nekünk a látszat, hogy ejtjük az ügyet Mr Wyatt kórházi múltja miatt? Cserben hagyjuk ugyanúgy, ahogyan a hatóságok tették? Ha mindezt egy jól öltözött, talpraesett férfi mesélte volna, Önnek most szemernyi kétsége sem lenne, hogy van-e értelme a nyomozásnak, az éttermi konyha eltérő kinézete ellenére sem, nem igaz?

- Így van. Ez a Wyatt azonban korántsem szolgált rá a bizalomra.

Hallgattam, töprengve, végül nagy levegőt véve bejelentettem:

- Sajnálom, de nem tudnám nyugodt lelkiismerettel elutasítani az ügyet. A professzor igazolta, hogy félig helytálló lehet. Így hát, utánamegyek a jóval kisebb esélynek is. Belevágok. – Újult erővel perdültem körbe a székemmel, és friss energiával keresni kezdtem üres dossziét a fiókjaimban, hogy megnyithassam a dokumentáció számára.

Mrs Blackhawk egy darabig ugyan savanyúan csücsörítette ráncos száját, aztán azonban ő is rábólintott:

- Jól van, aranyom. Add ide a papírokat, veled tartok! Megcsinálom a fedőlapot, az az én feladatom szokott lenni. – Elvette tőlem az irattartót, és elbattyogott az asztala felé. Közben azért még odaszúrta: – Mindenesetre, ha belebukunk az ügybe, te viselsz minden kártérítési felelősséget, amikor majd a pizzások beperelnek rágalmazásért és zaklatásért. Továbbá, a következő kéthavi béremet – biztos, ami biztos – előre kérem, ha esetleg fizetésképtelenné válna addigra az iroda...

5. fejezet: Kiindulási pont

Akadtak már ügyeim, amikor sokat főtt a fejem a megbízóm miatt, és nem akartam ugyanezt átélni a Leonard Wyatt nevű pasassal is. Még csak az kéne, hogy ilyen egyébként is necces helyzetben egy eleve kudarcra ítélt megbízásba fussak bele! Az összes régi ügyfelem a konkurenciához jár, és az új detektívek egy közösségi oldalon is lejárató kampányba kezdtek ellenem. Azt terjesztik, hogy bizalmas információkat szivárogtatok ki a klienseimről különböző válóperes ügyvédeknek. Persze, hazugság. Jó, tény, hogy ezt azután kezdték el, hogy hamis rágalmakat hintettem el róluk egy netes fórumon. Kreáltam nem létező politikai szálakat a korruptságuk alátámasztására. Bár, ők kezdték, amikor fél éve csalárd módon ellopták az ügyfélkörömet egy-két poloskával kihallgatott munkabeszélgetés segítségével. Azóta folyik a háború.

Most is elindítottam már a válaszlépést néhány megfelelően szókimondó nyomuló e-mail formájában, amelyet a nevükben küldök majd ki az összes általam ismert női ügyfelüknek. Persze, kamu e-mailcímről. Egy-két magányos asszonynak talán bejön, de kétlem, hogy a többség el fog alélni tőle. Főleg, ha híre megy, hogy a két nyomozó pasas mindenkinél „bepróbálkozik”, ráadásul ilyen alpári stílusban. Hehe. Sok sikert a magyarázkodáshoz!

Viszont, visszatérve a Wyatt-ügyre... Úgy komolyan, mennyire tűnik helyrehozhatónak, ha pont most lövök bakot?

Azonban hiába rágtam át magam újra meg újra a kérdésen, mindig csak arra lyukadtam ki, hogy ha bármi remény van arra, hogy Wyatt története valós alapokon nyugszik, akkor nem tágíthatok. Utána kell járnom, hogy akad-e erre bármi esély. Wyatt legalább jó sok pénzt tud fizetni. Ez is valami. Bár abban nagy valószínűséggel igaza van a szomszédasszonyomnak, hogy nem éppen a legetikusabb szempont egy volt pszichiátriai beteggel szemben. Mindegy, már úgysem a kiváló szakmai etikámról fogok elhíresülni, az a vonat pályakezdő koromban elment. Koncentráljunk inkább arra a szemernyi esélyre és a jó sok pénzre!

Egy szerződésvázlatot előkészítve várakoztam.

Zúgás hallatszott a lift felől, és az asszisztensem által telefonon behívott Wyatt bukkant fel a váróban. Ismét oldalazva haladt el az üres székek sora mellett, és most is festékfoltos farmert viselt a nyakig begombolt széldzsekijével. Ezüstősz haja is ezerfelé állt.

Kopogott az ajtónkon, majd benyomult.

- Jobb itt benn – motyogta maga elé. – A szűk terek annyi veszélyt rejthetnek magukban. Egyszer egy épületstatikai balesetnél azt olvastam...

Elhallgatott, és körbelesett, mintha csak most fogná fel, hogy mi is jelen vagyunk Mrs Blackhawkkal.

- Foglaljon helyet, uram! Jó hírem van – köszöntöttem.

- Valóban? – Odaaraszolt az asztalommal szemközti székhez, és leült a legszélére. – Mi lenne az?

- Hiszek Önnek. Legalábbis, elhiszem, hogy tanúja volt egy holttest elszállításának. Meggyőzött a múltkor.

Szinte gyanakvóan villant rám a tekintete:

- Tényleg elhiszi?

- Igen.

Ismét leszegte a fejét, és maga elé mormogta:

- Erre nem is számítottam. Talán igaza volt Carónak, mégsem volt értelmetlen, hogy idejöttem.

- Még ne örüljön, Mr Wyatt! Ennyi volt a jó hír. – Karba fontam a kezem. Most már ideje sarokba szorítanom, hátha elárul új részletet. – Ugyanis, míg afelől nincs erősebb kétségem, hogy a traumatikus látványt átélte, a története többi része egyelőre mesének tűnik.

- Mire gondol? Minden úgy zajlott, ahogyan elmondtam.

- Egy titkos segédem járt az étterem konyhájában, és köze sincsen ahhoz a helyhez, amelyet Ön leírt.

Wyatt ekkor ismét felpillantott. Az arcára puszta megütközés ült ki; egyáltalán nem úgy festett, mint akit füllentésen kaptak:

- Lehetetlen.

- Nem volt sem húsdaráló, sem billegő padlólap. Az ablakok száma és formája sem egyezett.

- Lehetetlen – ismételte teljes határozottsággal.

- Márpedig a segédem nem hazudott.

- Én is igazat mondtam! Ezt láttam.

- Akkor mivel magyarázza az eltérést?

- Nem értem. Egyszerűen lehetetlen. Talán kivitték a húsdarálót, bár elég nagy gépezet volt...

- A húsdaráló még elképzelhető, de a padlólap sem stimmelt, ja, és az ablakok sem. Ön két keskeny ablakról beszélt, a segédem pedig öt négyzetalakút számolt.

- Csak kettő volt. Onnan jött minden fény, ahogyan a Hold bevilágított. A padlólapra is tisztán emlékszem, mert megbotlottam benne.

- Mennyit ivott, mielőtt bement aznap este az étterembe?

Kis csend követte a váratlan kérdést. A férfi mogorván bökött ki egy választ végül:

- Nem iszom.

- Gyógyszereket szed?

- Azt hiszi, csak képzeltem az egészet?

- Megtenné, hogy válaszol?

- Ha azt hiszi, hogy hallucináltam, és azért kérdez a tudatmódosító szerekről...

- Azért kérdezem a tudatmódosító szerekről, mert nehéz elképzelni, hogy tiszta fejjel, józan állapotban magára maradt volna éjfélig egyetlen pizzával egy bezárt étteremben, észre sem véve, hogy rég elmúlt záróra. – Éles szavaimat szándékosan tettem provokatívvá, hogy felrázzam. – Nos, milyen gyógyszereket szed? Hat valamelyik a központi idegrendszerre? És mennyit ivott, miután bevette otthon a gyógyszereket?

- Mondom, hogy nem iszom.

- Érdekes, pedig Mrs Bonton azt mesélte, hogy Ön kocsmában hallott a jóslásairól, és úgy talált rá. Mit keresett akkor ivóban? Ne mondja, hogy csak szörpöt kortyolgatott...

- Az már az eset után volt! Nem tudtam aludni a holttest emlékétől, és jobb híján beültem egy sörözőbe a lakásom közelében. Csak ez tartott éjjel-nappal nyitva. Korábban szinte semmit nem ittam...

- Szinte semmit? De azért az éttermi este ráivott, mondjuk, félüveg bort a pszichiátrián felírt gyógyszereire?

Wyatt ideges mozdulattal görbítette be a térdén motozó ujjait:

- Nem. Havonta legfeljebb egy sört, ha legurítok, aznap este pedig még annyit sem. Egy kortyot sem ittam. Mondom, hogy nem csak képzeltem. A gyógyszereimet is előírásszerűen szedem. Amióta kiengedtek a kórházból, egyszer sem felejtettem el bevenni a tablettákat. Kristálytisztán láttam a holttestet. Nem álom vagy hallucináció volt! Olyan egyértelműen ott volt, ahogyan maga most itt ül velem szemben. Tudom, mit láttam. Tudom.

- Jól van, hiszek Önnek – mondtam hirtelen, és eltűnt az arcomról a keménykedő szigor. Ráhunyorítottam: - Csak tesztelni akartam, mennyire biztos saját magában.

Átnyújtottam neki egy papirost:

- Most pedig rá kell jönnünk, hogy miért nem egyezett meg az Ön által leírt konyha a valódival. Megkérném, hogy rajzolja le, hol nyíltak az ajtók az étterem helyiségéből, és melyiket sikerült végül kinyitnia. Fontos lenne, ha vissza tudna emlékezni.

- Miért? A konyhát már megnézte a segéd, és nem egyezik, nem?

- Tök sötét volt. Ön azt mondta, hogy nem kapcsolt villanyt. Talán tévedett, és nem a konyhán haladt keresztül, csak húsdaráló gépet és polcokat látott.

- De, konyha volt. Erős fűszerszagot éreztem, talán fahéjillatot, meg ki tudja még milyen hozzávalók aromáját. Egyértelműen konyha volt. Edények is rémlenek. Mosogatók és tűzhelyek... Legalábbis hasonló körvonalak. Konyha volt. Mi más lett volna?

- Kérem, határozza meg az ajtó helyzetét! Magam fogom ellenőrizni, hogy hová ment be.

Wyatt nagy nehezen hajlandó volt átvenni a lapot meg tollat, és nekilátott felidézni, hogyan tagolódott az a helyiség, ahol vacsorázott. Rajzolt pár kusza, kapkodós vonalat. Egyik-másik nyílászáró vázlatához kérdőjelet tett, de egy ajtót végül bekarikázott.

- Ez az – közölte. – Három közül a középső. A másik oldalon nem tudom, hány ajtó állt, de itt pont három.

- Rendben, köszönöm. Minden más zárva volt?

- Igen.

- Jó, akkor ezt majd összevetem a segédem tapasztalataival. Ha ő nem pont emögött az ajtó mögött járt, akkor még látok reményt. Ilyen kiterjedt utánakérdezés esetén viszont ragaszkodom a szerződéskötéshez. – Meglóbáltam Wyatt felé a szerződésvázlatot. – A segédem ráköltötte a megspórolt pénzecskéjét a pizzaevésre. Kénytelen volt extra feltéteket is rendelni az étterem felméréséhez, a parkolási díjról nem is beszélve. Szóval, mellékeltem az összegek listáját, a telefonszámlám másolatát és egy átalánydíj csekkjét...

Az asszisztensem a fejét fogta a háttérben. Wyatt azonban habozás nélkül átvette a papirosokat, és hozzálátott az aláírásukhoz.

Kivártam a pillanatot, amikor a férfi a leggyanútlanabbul belemerült az iratok kitöltésébe, és nekiszegeztem a kérdést:

- Egyébként, hogyhogy Mrs Bontontól kért segítséget?

Felgyorsultak a mozdulatai a toll húzogatása közben, de nem nézett fel.

- Még régről ismerem. Caro nem mesélte?

- Említett valamit. – Csupán ennyit válaszoltam, hogy teret adjak további válasznak. Wyatt valóban hozzátette még:

- Többhónapos kórházi kezelésen találkoztunk. Ott, a pszichiátrián, de ezt már tudja, az előbb szóba hozta.

- És, ott jóban lettek?

- Igen, néha beszélgettünk. Miért?

Nem szólaltam meg egyből, hanem még aláírandó iratot nyújtottam át. Csak utána törtem meg a beállt rövid csendet:

- Olyan érzésem volt, mintha közelebbről ismernék egymást.

- Nem tudom, mire gondol.

- Ha ilyen nehéz titokkal felkereste...

- Nincsen ebben semmi helytelen.

- Nem azt mondtam, hogy helytelen. Csak kíváncsi voltam...

Wyatt egyszerre befejezte az aláírást:

- Kész vagyunk?

- Voltaképpen igen.

- Hát, akkor hívjon, ha talált valamit, vagy ha pénzre van szüksége! – Felkelt a székről, és kioldalazott az irodából. Elköszönés nélkül belökte az ajtót maga mögött.

*

Mrs Blackhawk egy ideig tanulmányozta a Vaughn Hoolock stúdiója által küldött anyagokat. Én közben szórólapot szerkesztettem a gépemen. Az volt a tervem, hogy elhintem majd a környékbeli pénzesebb házaspárok postaládáiban. Hátha valaki éppen válásra készül, és jól jönne magándetektív segítsége a perben.

Idős asszisztensem egyszer csak megdörzsölte gyűrött homlokát, és megjegyezte:

- Remélem, kedvesem, hogy ezekért cserébe nem ígértél be nagy viszonzást a Hoolock-shownak, mert semmi érdekes nincs köztük. Mindössze meginterjúvoltak négy vendéget a La Volpe pizzériában felszolgált ételekről, de annyira érdektelen válaszokat kaptak, hogy nem csoda, hogy kihagyták a felvételeket a műsorból. És van még itt néhány fénykép az épületről.

- Semmi para, csak szereplést vállaltam el. Jó kis ingyen reklám lesz az irodánknak. – Közben odagurultam a székemmel az asszisztensem íróasztalához. – Mutassa csak azokat a fotókat!

Felém fordította a monitorát.

- Á, van is itt kép a La Volpe hátsó udvaráról! – kaptam el az egeret, és belekattintottam, hogy kinagyítsam a fotót. – És, tádámm! Nem csak egy hátsó ajtó van, hanem kettő!

Diadalittasan megkocogtattam a monitor bal sarkát.

- Látja? – mutattam tovább az öregasszonynak az ajtókat. – Az egyik lehet a Litvin prof által megtekintett konyha hátulsó kijárata, a másik pedig akár olyan helyiséghez is tartozhat, amit a professzornak nem mutattak meg. Ráadásul, pont két ablak húzódik fölötte. Így hát, simán lehet igaz Mr Wyatt története.

- Illetve, továbbra is lehet képzelgés – szúrta oda az asszisztensem könyörtelenül.

Az én lelkesedésem viszont töretlen volt:

- Már csak annyit kell egyeztetnem Litvin professzorral, hogy melyik ajtó mögött látta a konyhát. Ha nem egyezik meg a Mr Wyatt által leírttal, nyert ügyünk van.

- Bogaram, értem én, hogy lendületbe hoz a remény, hogy végre hónapok óta először van érdekes és jól jövedelmező ügyünk, de sajnos, hiú ábrándnak tűnik.

- Hadd nézzem inkább én is a Hoolock-féle felvételeket! – kattintottam most az egyik videóra. – Károgás helyett hátha többre jutunk.

- Mindenestre az előbb elkezdtem utánaolvasni a helyi cégfelszámolással foglalkozó jogszabályoknak...

- Köszönöm, javasolnám, hogy csendben dolgozzunk!

Megnyitottam a felvételt, hogy meghallgassam a megszólaltatott étteremvendégek nyilatkozatait.

*

A Hoolock-show valóban négy embert kérdezett meg. Egy darabig böngésztem a rövid nyilatkozatokat, de sok érdemleges tényleg nem volt bennük. A pizzáktól ugyan nem voltak elájulva, de kirívóan rosszat sem mondtak. Csak az egyik kövér fickó fanyalgott látványosan. Végül egyetlen használható részletet csíptem el hatodik meghallgatásra. A termetes férfi pont a legnagyobb forgalmi zaj közepette elmormolt egy olyan részletet is, hogy porcica ragadt a tornacipőjére az asztal alatt.

- Állj, állj, állj! – Szakítottam meg azonnal a lejátszást, ahogy végre sikerült kifülelnem a félmondatot. – Porcica?

Mrs Blackhawk kérdőn pillantott rám.

- Ez jó is lesz! – csettintettem. – Így már odamehetünk az étterembe. Ez a pasas itt felvételre rögzítve nyilatkozza, hogy élelmiszer-egészségügyileg aggályos jeleket észlelt a La Volpe pizzériában.

- Élelmiszer-egészségügyileg aggályos jeleket?

- Igen.

- Egy porcicát?

- Pontosan.

- Jaj, bogaram, ugyan már! Por tapadt a cipőjére. Ilyesmi előfordulhat bárhol.

- Jó, de az éttermeseknek nem kell tudniuk, pontosan mi szolgáltat alapot a vizsgálódásunkhoz, nem igaz? Csak az a lényeg, hogy legyen kétségbevonhatatlan bizonyítékunk, ha esetleg tényleg feljelentenének zaklatásért. Arra pont alkalmas lesz ez a rövidke Hoolock-féle videó, hogy ne üres kézzel rontsunk rá a pizzériára. Kezdetnek több nem kell.

Felkeltem, és visszamasíroztam az íróasztalomhoz szórólapot szerkeszteni. Közben már készítettem a tervet:

- Holnap reggel elugrom Litvin professzorhoz, egyeztetek vele Mr Wyatt rajza alapján. Utána Önért megyek. Vegyen fel kosztümöt, és ne felejtse el az olvasószemüvegét! Ön játssza majd az egészségügyi ellenőrt, mert talán kevésbé ismerik a médiából. Ideje, hogy személyesen keressük fel a pizzériát, és rájuk ijesszünk! Lássuk, kiesik-e egy-két csontváz a szekrényből! Vagy inkább a konyhából...

6. fejezet: Kezdet

Becsöngettem az Aubergine utca 5-ös számú épületkölteményének kapuján. Direkt munkaidő előtt érkeztem a sznob környékre, hogy otthon találjam a professzort.

Az utca tágas, zöld tereit megszakító pompás villák árulkodtak lakóik anyagi jólétéről. Volt ahol a kertész által gondozott friss gyepet udvari medence csillogása is megtörte.

Amint megérkeztem, megpillantottam Billt, Litvin professzor titkolt szerelmét. Éppen egy üres kutyatálat suvickolt így kora reggel, egy újonnan felszerelt kerti csapnál. Még ott lógott a kezében a fémedény, amikor előjött az üdvözlésemre. A huszonéves férfi farmernadrágja szárának dörgölőzve négy eb tekergett a bokája körül, lelassítva lépteit.

A srác viharvertnek tűnt a kutyaholmik súrolásától kifulladva és a mosólétől csatakosan. Borzas, gesztenyebarna fürtjeiről, ápolatlan borostájáról és álmos, véreres szeméről nem is beszélve.

A professzor is az udvaron volt. Valószínűleg már munkába készült, mert a kezében fekete aktatáska és laptoptáska függött. Ő nem vette ki a részét a kutyák reggeliztetési procedúrájából, hanem egy nem létező sárcseppet súrolt le éppen lakkcipője orráról kis, kerek szivacsfélével.

- Frida! – intett felém Bill a víztől csöpögő tállal. Rátértünk már végre a tegeződésre, mert rég túljutottunk azon a ponton, hogy sima munkakapcsolatnak tekintsem a barátságomat vele. – De rég láttalak! Hogy vagy?

- Remekül. És te?

- Gavrilót keresed? – érdeklődött egyből, nem adva választ a kérdésemre. – Gav jól beleásta magát a pizzás akcióba. Képzeld, fél óráig gyakorolta előtte, hogy hogyan tudja majd meggyőzően előadni, mennyire ízlett neki a vacsora!

A professzor megbotránkozva pillantott fel az értelmetlen cipőpucolásból, ám mielőtt kiokíthatta volna a társát a fecsegéssel kapcsolatban, Bill már folytatta is:

- A végére egészen jól ment. Már épphogy csak fintorba rándult a szája széle, és mindössze négy másodpercig tartott a grimasz. Stopperrel mértem.

Elnevettem magam, és Bill is rám vigyorgott. Ült azonban kék szemében valami fáradt szomorúság, amit a friss derű sem olthatott ki.

- Szóval, lenne még pár kérdésed Gavhoz? – kérdezett rá újra, mielőtt ismét érdeklődhettem volna a hogyléte felől.

- Igen. – Beléptem a kinyitott kapun, és váratlanul halkabbra fogtam a hangom, hogy négyszemközt beszélhessünk. - Viszont először lenne magánéleti kérdésem hozzád.

- Magánéleti? Hozzám? – Bill láthatóan meglepődött, ugyanis fogást változtatott a kezében szorongatott kutyatálon. – Ööö... Jó, oké. Mi az?

- Miért támadtál rá a professzorra egy beszélgetés során olyasmivel, hogy besavanyodott és távolságtartó? Hiszen tudjuk jól, hogy ilyen a természete, és nyilván nem bír túl sokat változtatni rajta. Mi értelme gyötörni? Mit vársz ettől?

Bill tökéletes megütközéssel, eltátott szájjal bámult rám. Egyből beigazolódni látszott a sejtésem, hogy Litvin valamit alaposan félreértett.

- De hát... Mégis, miről beszélsz, Frida? – hebegte végül. – Semmi ilyesmit nem mondtam.

- Litvin professzor megemlítette, hogy folytattatok egy beszélgetést, amikor is közölted, hogy zavar az alaptermészete.

Bill csak még értetlenebbül pislogott:

- Soha egy szóval sem állítottam, hogy bármi bajom lenne a személyiségével. Örülök, hogy olyan, amilyen.

- Márpedig a professzor szerint kábé három napja azt vágtad a fejéhez, hogy eleged van abból, hogy milyen karót nyelt vagy bezárkózó vagy valami hasonló...

Billnek ekkor beugrott, miről lehet szó, ugyanis felélénkült kissé a lélegzetvételei üteme, ahogy beütött a felismerés. Utána viszont elfordította a tekintetét zavarában:

- Én... én egyáltalán nem ezt mondtam.

- Hát, akkor mit?

Továbbra is furán pironkodva dünnyögte a válaszát; látszott, hogy ő sem akarja, hogy a teraszon cipőt pucoló Litvin meghalljon minket:

- Egyik este munka után odamentem hozzá, hogy beszélnünk kell. Megfogtam a kezét, és leültettem a kanapéra. Csak azt próbáltam elmagyarázni neki, hogy az utóbbi időben magába fordult, feszült lett, titkolózik. Nem osztja meg velem a gondolatait. És... és hogy ettől én szorongani kezdtem, és aggódom a kapcsolatunk miatt. Hogy félek, hogy ő már nem velem képzeli el a jövőjét. Ennyit mondtam. Az utóbbi pár hét változásairól beszéltem. Ezek szerint jól félreértette, ha mást mesélt.

Hát, nem meglepetés – állapítottam meg gondolatban, magamban mulatva a professzor tökéletes alkalmatlanságán az érzelmi problémák értelmezésére. Aztán viszont elkomolyodva rákérdeztem:

- Mégis, miért mondtál ilyeneket neki?

- Nos, mert én... öhm... Meg szeretnélek bízni.

A váratlan bejelentés hatására felkaptam a fejem:

- Tessék? Engem?

- Igen. Már épp be akartam menni hozzád az irodába. Lenne egy nyomozási ügyem. Olyan szokásos, amilyeneket általában vállalsz...

- Miféle szokásos?

Bill most már feltűnően a pázsitot fixírozta:

- Nem is tudom, hogyan beszélhetnék erről.

- Megbízhatsz bennem.

- Tudom, csak... – Bill szava elakadt, és nem folytatta.

- Na, áruld már el! – nógattam. – Mi a gond?

- De ki fogsz nevetni, ha elmondom!

- Ugyan már! – legyintettem. – Miért tennék ilyet?

- Mert tényleg nevetséges... Más körülmények között én is csak jóízűt kacagnék rajta.

- Mégsem úgy festesz, mint aki jól szórakozik. Szóval, mi bánt?

- Hát... – Nyugtalan mozdulattal kisöpört egy kócos tincset bánatos, kék szeméből. Majd végre kibökte: - Azt hiszem, Gavrilo megcsal. És... és szeretném, ha utánajárnál a kedvemért.

Esküszöm, én próbáltam komolyan fogadni a bejelentést. Már előre készítettem az arcizmaimat, hogy bármit is halljak, együttérző érdeklődésen kívül semmi más ne jelenjen meg az ábrázatomon. Amikor viszont felfogtam, mit is mondott a fiatal férfi, visszafojthatatlanul kitört belőlem a hahotázás.

- Ó, te jó ég! – nyögtem végül, amikor szóhoz jutottam a nevetéstől, és tudtam olyan halkan beszélni, hogy továbbra is privát maradhasson a társalgás. – Ugyan már! A professzor? Téged? Na, ne! Már te is kezded?!

Litvin professzor rendszeresen szokott képtelen teóriákat koholni arról, hogy Bill hogyan lép félre szemrevaló, fiatal nőkkel vagy férfiakkal, de fordítva még sosem hallottam efféle aggályokat. Bill nem szokta magát ok nélkül emészteni, főleg nem ilyen abszurd kételyeken.

Ismét lesütötte a szemét.

- Tudom, hogy képtelenségnek hangzik... – motyogta. – De, azt hiszem, van valaki más az életében. És elég komoly. Sokkal jobban leköti a gondolatait, mint én. Megpróbáltam beszélgetni a múltkor, de Gavrilo nem értette meg, mit akarok. Nem mondott semmit, hiába tudakoltam, hogy szerinte van-e még jövője a kapcsolatunknak. Aztán egyik reggel arra is rákérdeztem, hogy egyből összejönne-e valakivel, ha újra egyedülálló lenne. Arra sem válaszolt, inkább furán bámult.

Megpróbáltam kellőképpen lehiggadni, már nevetgélés nélkül adtam magyarázatot:

- Nyugalom, a professzor csak lefagyott, mert annyira megrémítette a tévhit, hogy el akarod hagyni. Nem azért nem felelt, mert szeretője lenne, hanem mert leblokkolt a félreértés hatására.

Bill tekintete nem derült fel biztató szavaim hallatán.

- Miért gondolod, hogy szerelmi ügye lenne a professzornak? – kérdeztem rá.

- Eleinte én sem asszociáltam erre. Sőt, még hasonlóra sem. Heteken át azt hittem, csak fáradt, mert túl sokat dolgozik. Szótlan lett, és furán feszült. Folyton összerezzent, ha beléptem a helyiségbe... Gyorsan eltette a zsebébe a telefonját, ha közelítettem... Kerülte a tekintetemet... Ezeken azonban még nem idegeskedtem. Persze, próbáltam jobb kedvre deríteni, de ennyi. Aztán egyszer már tényleg feltűnt, hogy titkolózik. Valaki felhívta vacsora közben, és Gav – hopp! – lefelé fordította a mobilja képernyőjét, hogy ne lássam a hívó számát.

Felvontam a szemöldököm.

- Még ekkor sem feszkóztam – folytatta Bill, szomorkás lassúsággal megsimogatva a körülötte nyüzsgő kutyák fejét. – Végül is, nem kell mindenről tudnom. Nyugodtan lehet olyasmi, amit megtart magának, és nincs kedve róla beszélni, vagy éppen szakmai titok. Igazából másnapra el is felejtettem. Aztán viszont két napra rá ugyanez megismétlődött. Hívta valaki. Este tízkor! És Gav eltakarta előlem a telefonját, majd kiment a villa udvarára beszélni az illetővel. Ezen a ponton már kezdtem rosszat sejteni. Utána osontam. Fojtott hangon beszélt, és csak egyetlen mondatot hallottam. „Kértelek, hogy ne hívj fel többet itthon!” Ezt! És olyan idegesen, feszülten körbepillantott, hogy nem mertem közelíteni. Így mást nem tudtam kifülelni. Itthon! Érted? Tehát máshol szokott vele beszélni, csak ott nem, ahol én meghallhatom...

- Ez még ezer más titkolni valót is jelenthet, nem csak hűtlenséget.

- Lehet, de... Ha délután hívták volna, még el is hinném, hogy nem magánügy. A késő esti időpont viszont gyanús.

- Szerintem, akkor se bízz meg magánnyomozót! Egyszerűen kérdezz rá a professzornál, hogy ki hívogatja!

- Én is ezt akartam, lépésenként, nem ajtóstól rontani a házba. Ezért döntöttem úgy egyik este, hogy beszélek vele a kapcsolatunkról. De semmit nem mondott rá, egy árva szót sem. Hiába írtam körül a félelmeimet, hallgatott. Végül feladtam. Úgy tűnik, nem értette meg, mit akarok.

- Hát, abszolút nem.

- Nem tudom, mit tehetnék még. Gav nem mond semmit. Kérlek, segíts!

- Jól van, legyen! – adtam meg magam. – Elvállalom az ügyet, de csak azért, mert nekem sem tetszik a professzor titkolózása.

Bill egyből ráharapott:

- Köszönöm! Mi az első lépés?

- Mivel nálatok nem merül fel a válóper lehetősége, ezért maradhatsz a javaslatomnál, és kérdezz rá nyíltan, kivel szokott beszélni a professzor! Mondjuk, ma munka után, nyugodt körülmények között, tedd fel egyetlen egyszer a kérdést! A legtöbb ügyfelemnek, ahol nem okoz egy esetleges válóper miatt anyagi kockázatot az őszinteség, ezt szoktam javasolni első lépésként. Talán maguktól is megoldódnak a dolgok, még mielőtt személyesen kellene beavatkoznom. Már volt rá példa. – Biztató szavaimat egyben lezárásnak szánva, el is indultam a villa felé. – Csak ezúttal ügyelj rá, hogy ne legyél félreérthető! – tettem még hozzá magamban somolyogva.

Utána odalépdeltünk a teraszhoz, hogy egyeztessek a professzorral a konyha elhelyezkedéséről.

- Ideje, hogy bemutasd a James Bond-eredményeidet, Gav! – poénkodott Bill.

Azt hittem, Litvin megint berzenkedni fog a tréfás megjegyzés miatt, és készült is fakó képén az ehhez illően humortalan, sivár kifejezés, ezúttal azonban Bill odaszökkent mellé, és fél karral futólag megölelte. A professzor vonásairól egyből elolvadt a méltatlankodás, és tőle szokatlan ellágyulással csak annyit mormogott:

- Egy-két rövid kérdésre talán még tudok válaszolni munka előtt.

*

Örömömben körbeperdültem, ahogyan végigszökdeltem a villa udvarát átszelő márványlapokon. Jókedvem még akkor sem hagyott alább, amikor elértem az utcán parkoló kocsimat, és bepattantam a volán mögé. Egyből hívtam az asszisztensemet.

- Készüljön, mammer! – hadartam a telefonba köszönés helyett. – Tíz perc múlva ott vagyok.

Az öregasszony álmosan mortyogott, én pedig folytattam is:

- Most beszéltem a proffal, és képzelje! Az általa meglátogatott konyha nem Mr Wyatt ajtaja mögött volt! Hanem eggyel arrébb, balra tőle. Szóval, még mindig igaz lehet a történet. Gyerünk, megyünk!

Ledobtam a telót a pohártartóba, majd beletapostam a gázba, és száguldottam, hogy átcseréljem a farmer shortomat és Minnie egeres pólómat tekintélyt parancsoló, szürke kosztümre. Igen, a ma reggeli felöltözésem, azt hiszem, hűen tükrözte, hogy magam sem sok reményt fűztem a sikerhez. Most viszont fénysebességgel rohantam be a hálószobámba, hogy kicincáljak a szekrényből egy elegáns öltözéket.

Hamarosan már szűkszoknyában, nejlonharisnyában, unalmas fekete titkárnő-cipőben tipegtem át a szomszédasszonyomhoz, hogy felcsöngessem, amennyiben visszaszunyókált a hívásom után. Még hajtűt toltam szoros kontyba kényszerített vörös tincseim rengetegébe, majd rácsaptam a csengő gombjára.

Közeledtek a csoszogó léptek, és Mrs Blackhawk ajtót nyitott. Köze sem volt az álmos pislogáshoz, háziköntöshöz, papucshoz, amire számítottam. Remekül festett, még sosem láttam így kipuccantva. Tényleg felvett egy szigorú kosztümöt, ahogyan tegnap kértem, és még a haját is elegánsabb frizurába rendezte. Fülébe szolid igazgyöngy fülbevalót szúrt. Ahogyan vastaglencséjű szemüvege fölött rám lesett, egyből láttam, hogy tökéletes lesz élelmiszer-egészségügyi ellenőr szerepre.

- Kész vagyok, indulhatunk – közölte, és máris csatlakozott hozzám. Noteszt tartott a kezében.

- Remek, nem gondoltam, hogy ilyen fürgén összeszedi magát.

- Nem mindenki tollászkodik órákig, mint te, aranyom.

Ezt inkább elengedtem a fülem mellett, és eltereltem Mrs Blackhawkot a kocsi felé.

- Oké, akkor a következő a szereposztás – tájékoztattam közben. – Mr Wyatt azt mondta az unokaöcsről, hogy egyenesebb, őszintébb embernek tűnik, mint a tulaj. Ezért Ön az unokaöcsre fog rászállni a szakmai kérdéseivel, és megkéri, hogy vezesse körbe minden helyiségen. Fényképeket is készít. Én pedig megpróbálom közben minél jobban lekötni a nagybácsit, ha egyáltalán bent van ma. Mindenképpen az a cél, hogy a pipogyább, gyanútlanabb ember mutassa meg Önnek az éttermet, így nem kell majd annyira megjátszani a szerepét. Jó lesz így?

- Mi van, ha csatlakoznak hozzánk más éttermi dolgozók is? – kérdezett rá az öregasszony, miközben nagy nyögéssel bemászott az anyósülésre.

- Elintézem őket, nem gond. Na, megfelel a terv?

Rám hagyta, és elhajtottunk a pizzériához.

*

A La Volpe egy szeméttel teleszórt, poros kis utca végén állt. Nem messze hajléktalan aludt az egyik kapualjban. Magát az éttermet túlméretezett, kanárisárga neonfelirat hirdette az ablakában, és nyikorogva hintázó cégér a repedt üvegű, hámló festésű bejárati ajtó felett. Az egyetlen vendégcsalogató dolog a kiáramló kávéillat volt, az viszont kellő vonzerőt adott a lepukkant kis helynek. Kihömpölygött a kockás terítős asztalok között a reggel bágyadt szürkeségébe.

És, ha már vonzerőről beszélünk, elég kellemes külsejű fiatal férfi sepregette az étterem bejáratához vezető düledezett lépcsőt.

A srác pont korombelinek tűnt, max harmincnak. Magas volt, és izmos – ez még vasalt pincéruniformisán keresztül is látszott. A fehér ing és fekete nadrág előtt viselt béna kötény sem tudta elrontani az összhatást. Bár igaz, hogy az én ízlésemnek túlságosan konvencionálisan jóképű volt. Hiányzott belőle az egyedi kisugárzás. Szabályos, fekete szem sűrű, mediterránosan erős szempillákkal, nyugodt tekintettel. Cappuccinobarna bőr. Rövid, hollófekete haja egyenes szálú, ápoltan dús. Láthatóan gondosan borotválkozik, és ügyel a megjelenésére. Nem volt azért túltolva a dolog, nem Litvin-szintű görcsös pedantériát sugárzott, hanem inkább hétköznapi szívdöglesztőséget.

Mrs Blackhawknak is egyből feltűnt, hogy a nyomozáson kívül egyéb területen is akcióba léphet.

- No, lám, ott is van a pincér – jegyezte meg, kellemetlenül az oldalamba bökve csontos könyökével. – Egészen helyes fiatalembernek tűnik. Nem akarsz inkább mégis te beszélni vele, lelkecském?

Nagyszerű.

- Nem, köszönöm. Tartjuk magunkat a tervhez! Ha előkerül a nagybácsi, az én feladatom lesz lekötni. Ön addig bepalizza a fiatal pincért.

- Pedig egy ilyen életerős, ifjú legény szívesebben beszélgetne egy vele egykorú nővel.

- Ugye, nem akar összeboronálni egy gyilkossági gyanúsítottal? – mordultam rá. – Ennél még Önnek is jobb ízlése lehetne!

- Egy pszichiátriai beteg kitalált róla egy történetet. Ez még nem jelenti azt, hogy bármi rosszat elkövetett volna.

- Mi lenne, ha inkább nekilátna a feladatának? – Nagy marék papírlapot nyomtam Mrs Blackhawk kezébe. – Itt vannak a hamis engedélyek és meghatalmazások, ha esetleg kellene igazolás. Tegnap este szerkesztettem mindet az irodában. Sok sikert!

Szerencsére, az öregasszony leakadt a pasizás-témáról, és végre a küldetésre koncentrált. Kiszállt a kocsiból, és elindult a gyanútlanul söprögető pincér felé. A háttérben én is elkezdtem osonni a pizzéria irányába. Úgy terveztük, hogy Mrs Blackhawk elkezdi traktálni a hazugságainkkal az alkalmazottat élelmiszer-minőségügyi nyomozásokról és hatósági vizsgálatokról. Én meg, ha valaki – feltehetően a nagybácsi – felbukkan, hogy közbeszóljon, elterelem az illető figyelmét nyomozói kérdésekkel.

Már indult is az akció, Mrs Blackhawk alig pár lépésre volt a felszolgálótól. Belefogott a torka köszörülésébe. Ugrásra készen én is elhelyezkedtem egy közeli szemetes konténer árnyékában, hogy azonnal beavatkozhassak, ha bárki megzavarná a szomszédasszonyom előadását.

Ám ekkor Mrs Blackhawk megpördült, és korát, illetve elmeszesedett tagjait meghazudtoló fürgeséggel iszkolni kezdett vissza az autó felé.

Először csak pislogtam, aztán viszont leesett, hogy a pucolás valószínűleg nekem is szól, és az öregasszony nyomába szegődtem. Visszarohantunk a kocsihoz, és bevágódtunk az első két ülésre.

- Mi történt? – kérdeztem fújtató asszisztensemtől. – Mi a gond?

- Aranyoskám, el kell halasztanunk pár órával a küldetést – pihegte. – Azonnal taposs a gázba!

- De hát, miért?

- Kiszúrtam egy ismerőst az étteremben, ott kávézott az egyik ablaknál.

- Jó, és?

- Hidd el, nem olyan valaki, akibe az akciónk közepén bele akarsz futni!

Engedelmesen elindítottam az autót, de közben azért rákérdeztem:

- Miért, ki reggelizik ott?

- Raul Gomez rendőrkapitány.

7. fejezet: A felmérés

Volt egy néma, dermedt pillanat, amikor meghallottam a rendőrkapitány nevét, utána azonban rekordsebességgel kaptam a kormány után. Mielőtt bármit szóltam volna, átparkoltam az autót egy szomszédos utcába, egy platán takarásába. Csak amikor már elértük a biztos rejteket, akkor mertem levegőt venni.

Bár senki nem hallhatott meg minket a kocsiban ülve, mégis suttogva kérdeztem:

- Mi az ördögöt keres itt Gomez kapitány?

- Fogalmam sincs, bogaram.

- Egyenruhában volt?

- Nem. Ha jól láttam, sima pólót és farmert viselt, de nem maradt időm megfigyelni – számolt be szintén szükségtelenül óvatos hangerővel szomszédasszonyom. – Mindenesetre, nem hatósági uniformis volt. Lehet, hogy szokása idejárni reggelizni?

- Gomez kapitány általában nem szokott reggelizni, és végképp nem más városok éttermeiben – vetettem ellen. Ahogy rádöbbentem, mit mondtam, rándult egyet az arcom. Sajnos, túl jól ismertem a rendőrkapitány napi szokásait, miután régen együttjártam vele pár hétig. Nem sikerült fényesen, maradjunk ennyiben. Ha finoman akarok fogalmazni, csak annyit mondhatok, hogy nem illettünk egymáshoz. Azóta igyekszem minél nagyobb távolságot tartani tőle.

- Talán ő is randevúzni próbál, ahogyan mostanában te is – ötletelt tovább Mrs Blackhawk. – Végül is, megállapodtatok, hogy továbbléptek.

- Jó, ez lehetséges, de miért pont akkor, amikor mi is ide jönnénk? Nem furcsa ez véletlen egybeesésnek?

- Semmiképpen nem tudhatta, hogy ma délelőtt itt leszünk.

- Akkor is bizarr. – Gyanakodva sandítottam a kormánymű mögé lebukva az étterem felé.

A gondolatainkba merültünk, és egy időre csendben maradtunk.

Gomez kapitány nem sokáig kortyolta már tovább a kávéját. Felbukkant a fiatal pincér által söprögetett bejárati lépcsőn.

Raul Gomez le sem tagadhatta volna mexikói származását. Komor arca jellegzetesen aranybarna volt, enyhén görbülő, határozott vonalú orral. Úgy vettem észre, hogy egy személyes szokásától még mindig nem sikerült megszabadulnia - bár gyanítom, hogy nem is próbálkozott vele: Rövidre vágott szakállát és elfésült sötét haját feszes rendbe kényszerítette a rákent zselé. Mindig ugyanígy vakít a haján a napfény, hiába próbáltam már párszor a tudomására hozni, hogy rajta kívül aligha véli ezt stílusosnak bárki is.

A rendőrkapitány valóban porszürke pólót és sötét farmert viselt, nyoma sem volt állandóan kínos szabályossággal hordott hatósági egyenruhájának, a sorban feltűzött kitüntetéseinek vagy a jelvényének. Elég ritka látvány így civilben, mert mindig dolgozik.

És, ha már a meghökkentő körülményeknél tartunk, Gomez kapitány nem hagyta el egyből a pizzéria környékét, hanem megállt a szorgosan takarító pincér mellett. Váltott vele pár szót. Ahogy egymás mellett álltak, egyből kiütközött köztük a magasságkülönbség, tekintve, hogy a rendőrkapitány csak középmagas, korántsem olyan daliás termetű, mint a pincér.

- Mit művel? – suttogtam félhangosan.

- Én ugyan nem ismerem őt olyan közelről, mint te, aranyom, de azt még én is tudom, hogy a baráti trécselés nem illik hozzá – dünnyögte mellettem Mrs Blackhawk.

- Hát, nem! Még sosem láttam Rault a munkájukat végző alkalmazottakkal bratyizni – hüledeztem. – Valami itt nem stimmel.

A rendőrkapitány még egy darabig beszélgetett a pincérrel, aztán biccentett felé, és elsétált. Azt is elgondolkodtatónak találtam, hogy bár nyilván autóval jött, nem az étterem közvetlen közelében parkolta le.

- Lehet, hogy ismerik egymást? – tippelt közben az asszisztensem.

Nem válaszoltam, csak nemtetszéssel méregettem a jelenet utolsó epizódját, ahogyan Gomez kapitány ellépdelt az egyik sarok felé, és eltűnt a kanyarban. A pincér folytatta a söprést.

*

Körülbelül egy órát vártunk, hogy Raul Gomez véletlenül se jöjjön vissza, például egy itt felejtett holmijáért, és csak amikor biztosak voltunk benne, hogy elhagyta a környéket, akkor vettük újra célba az éttermet.

Mrs Blackhawk reszelt egyet a torkán, majd előtérbe nyomakodott. Odatipegett a pincérhez, aki ezúttal már a kirakat üvegét mosta.

- Jó reggelt kívánok, fiatalember! Ön itt dolgozik, a La Volpe pizzériában?

- Persze. Parancsoljon, hölgyem! – fordult oda a fiatal férfi.

Mrs Blackhawk nekiállt prezentálni az élelmiszer-egészségügyi nyomozásunkat és a hamis meghatalmazásait.

Úgy voltam vele, hogy amíg nem muszáj, nem kerülök előtérbe. Jobb, ha a vizsgálat köztisztasági részén marad a hangsúly, és nem tolódik át egyből a magándetektívesdire. Erősítésképpen eljöttem ugyan, de nem akartam, hogy netalántán bűnügyi szálakra utaljon a jelenlétem. Még a végén nem vezeti körbe az asszisztensemet!

- Van az étteremben valaki más is Önön kívül? – kérdeztem meg egy idő után a feszélyezetten egyik lábáról a másikra nehezedő pincértől, amikor beláttam, hogy mégsem fog magától beindulni a folyamat.

- A... a tulajdonos – bökte ki. Szemlátomást nem volt gyakorlata a váratlan ellenőrzések kezelésében, és zavarba jött.

- Beszélnék vele. Hol találom?

- Hátul van, az irodában. A kékre festett ajtó, a pult mögött.

Bementem az étteremhelyiségbe, ráhagyva az asszisztensemre a feladata végzését.

Nem volt semmi forgalom, csak egyetlen álmos, aktatáskás fószer kávézott a sarokban. Nem csoda, hogy a pincér ráért a takarítással foglalkozni.

Megkerültem a piros-fehér kockás terítőkkel takart kis asztalokat, és elsétáltam az italos pulthoz. Vágyakozva nagyot szippantottam a félüres helyiségben terjengő friss kávéillatból, majd megkopogtattam a pincér által leírt kék ajtót.

- Tessék! – szólt ki egy férfihang.

Nem sokat teketóriáztam, hanem benyitottam, hogy végre találkozhassak a La Volpe tulajdonosával.

A bennem élő sztereotípiák alapján nagybajuszú, sörhasú, joviális fickóra számítottam, aki mediterrán napsütést lop a bágyadt szürkeségbe harsány derűjével. Semmi ilyesmi nem fogadott. Szikár, idős férfi ült az irodában egy éjfekete íróasztal mögött, más bútor nem is volt az irodában. Talán hatvan körüli lehetett. Rövid, elegánsan oldalra rendezett haja már hófehér volt. Ő maga totál feketébe öltözött, mint az asztala: sötét zakó, sötét nadrág, sötét nyakkendő. Csak az inge volt krémszínű, mintha temetésről jönne. A szeme kicsi volt, és egészen szúrós tekintetű, átható, lyukat tudna fúrni a nyers gyémántba is. Mélybarna arcát jó pár éles, keserű ránc árkolta.

Bármilyen komor benyomást is keltett, mégis egyből erőltetett, hamis mosoly jelent meg a képén, amint beléptem.

- Szép jó reggelt, kisasszony! – hagyta félbe egy számokkal teleírt papír olvasását. Semmiféle akcentusa nem volt. – Tudok segíteni?

Nem sokat kellett tanakodnom azon, hogy Wyatt vajon miért nevezte a tulajdonost őszintétlen, mézesmázos embernek. Nem úgy festett, mint akinek szívből jön a mosolygás, de ennek ellenére nem győzött ragyogni rám.

- Jó reggelt! Élelmiszer-egészségügyi nyomozás miatt érkeztem. Frida Lorne vagyok, magándetektív. – Letettem egy névjegykártyát az asztalára. – Az étteremtulajdonost keresem.

- Én vagyok. – Felkelt, megkerülte az asztalt, és kezet fogott velem. Közben bemutatkozott: - Domenico Rivelli.

- Civil bejelentést vizsgálok ki, az élelmiszer-higiéniai hatóság helyi kirendeltségével együttműködésben – hoztam össze a fedőszövegemet minél hangzatosabban. – Alaposan ki kellene kérdeznem Önt az étterem működéséről és a szervezeti felépítéséről.

- Újabban efféle ügyekkel is megkeresik? - Rivelli tekintete rám szegeződött, kellemetlenül metszően, de az arcán továbbra is ott terpeszkedett a barátságosnak szánt mosoly.

Meghökkentett a visszakérdezés, és nem is sikerült megőriznem a magabiztos szerepemet:

- Hogyan? Tessék?

- Ismerem a tévéből – adta meg a magyarázatot. – Volt egy szórakoztató showműsor, ahol többször szerepelt. Tavaly megölték a műsor vezetőjét, pedig az unokaöcsém gyakran nézte. Mivel egyetlen tévékészülékünk van, olykor-olykor én is kénytelen voltam belehallgatni az adásokba. Elhangzott, hogy Ön alapvetően válóperes ügyekben nyomoz.

- Á, igen! Párszor felbukkantam a Sorbet-showban. Önnek ezek szerint kitűnő az arcmemóriája. Vagy esetleg a névmemóriája...

- Mindkettő. – Csak ennyit mondott, és továbbra is áthatóan nézett rám. Na, jobb, hogy nem próbáltam inkognitóban idejönni, mert ez a pasas fél másodperc alatt kiszúrta volna.

- Nos, tehát, élelmiszer-egészségügyi nyomozás miatt jöttem – vezettem be újra a mondandómat. – Megengedi, hogy jegyzeteket készítsek az Ön által adott feleletekről?

- Egy szóval sem mondtam, hogy válaszolok a kérdéseire. – Olyan higgadt, mosolygó közönnyel felelt, hogy egészen meglepett a nyers elutasítás. Hanghordozása a legkevésbé sem vetítette előre.

- Ezek szerint nem kíván együttműködni? – Igyekeztem tisztázni, hogy jól értem-e.

- Valóban nem. Már persze, ha törvényileg nem vagyok köteles.

- Velem mint detektívvel nem köteles, viszont mégis jó lenne, ha...

Elfúlt a hangom, ugyanis a férfi ekkor pillantott át a vállam fölött az étterembe éppen belépő Mrs Blackhawk és a pincér kettőse felé.

- Az a hölgy Önnel van? – kérdezett rá.

Egyből éreztem, hogy gáz lesz. Most készül kiakolbólítani minket. Márpedig, pont azért voltam itt, hogy ezt megakadályozzam.

Kapkodva körbenéztem a kis irodahelyiségben. A falak fehérre meszeltek, kopárak. Csak egy fából faragott kereszt lógott oldalt. A nagy, fekete íróasztalon viszont kiszúrtam a papírhalmok között egy szóra érdemes családi fotográfiát. Harminc év körüli nőt és férfit ábrázolt csecsemővel a karjukban, összebújva egy téli udvaron. Régi képnek tűnt, mert már erősen kezdett fakulni. Legalább két-három évtizede készülhetett.

- A felesége és a fia? – kérdeztem csevegő hangnemben, mintha nem éppen a kipenderítésemnél tartottunk volna. A fotó felé böktem.

Rivelli visszafordult az asztalához, és szerencsére szem elől tévesztette egy pillanatra Mrs Blackhawkot meg a pincért. Gyors, oldalra csapott állmozdulattal jeleztem az öregasszonynak, hogy kotródni kellene a látómezőből. Egyből értett is a jeladásból, karon fogta a fiatal pincért, és elcsoszogott vele az egyik távolabbi ajtó felé. Eltűntek egy konyhaféle helyiségben.

Rivelli közben kelletlen lassúsággal adott választ:

- Nem én vagyok a képen, hanem az öcsém és a családja.

- Kedves, hogy így az asztalán tartja a fényképüket.

Futólag keresztet vetett:

- Az öcsém húsz éve halott – nyugodjék békében! A felesége pedig évtizedek óta súlyos beteg, nem tudja ellátni a fiuk gondozását. Ezért vettem magamhoz Mariót.

- Ő az a fiatal pincér, akivel a bejáratnál találkoztam?

- Igen.

- Ügyes, jóravaló fiú?

- Az.

- Egy napon rá fogja hagyni az éttermet?

- Úgy tervezem.

Rövid, élettelen válaszok. Rivelli ismét Mrs Blackhawkék után kutatott a tekintetével, úgyhogy sietve próbáltam tovább beszéltetni:

- Ha nem is akar belemenni a részletekbe, de azért sokat segítene, ha egy-két alapkérdésre válaszolna. Kik dolgoznak itt Önökön kívül?

- Két szakács. Minden más munkát magunk látunk el Marióval.

- Ki felel a takarításért?

- Az étteremben Mario, a konyhában a szakácsok.

- Elég sok munka hárul az unokaöccsére, ha egyedül lát el minden felszolgálói teendőt, és még takarít is...

- Csúcsforgalomban én is segítek a kiszolgálásban.

- Jó, de ha az unokaöccse éppen nem dolgozik, akkor nincs is nyitva az étterem? Ő egymaga lót-fut egész nap azért, hogy a hely működhessen?

- Miért ne dolgozna? Mi mással töltené az idejét egy életerős fiatal férfi, mint munkával? – Domenico Rivelli hangja ellentmondást nem tűrően szigorúvá vált. – Ő maga is azt szeretné, ha minél több bevételünk lenne, és pénzt gyűjthetne a jövőjére. Erre neveltem gyermekkorától fogva. A szorgalomra és a fegyelemre.

- Értem – hagytam rá. – És, a szakácsok? Két szakács elegendő?

- Mindketten gyakorlott pizzasütő szakácsok.

- Nem dolgozik senki más a konyhán?

- Nem.

- Megengedné, hogy a két szakácsot is kikérdezzem?

Rivelli nem felelt egyből, csak karba fonta a kezét. Végül újból közönyös derűt erőltetve az arcára, annyit mondott:

- Nos, azt nem tudom megakadályozni, hogy a magánéletükben válaszoljanak a kérdéseire, ha úgy döntenek. Munkaidőben viszont nem járulok hozzá, hogy ezzel foglalkozzanak.

- Szóval, a válasza nem?

- Jól értette.

Khm, ez nem halad a leggyümölcsözőbben. Mindegy, időhúzásnak megteszi a beszélgetés. Hátha Mrs Blackhawk közben eredményesebb lesz. Mást kérdeztem:

- A konyhai dolgozók viselnek műanyag hajhálót?

- Természetesen, betartjuk a higiéniai előírásokat.

- Tudna mutatni egyet?

- Mint mondtam már, nem kívánok együttműködni.

Elhúztam a szám.

- Miért nem? – szegeztem neki.

- Mert nem kedvelem az efféle kicsinyes trükköket.

Atyaég! Mi ez? Már a teljes lebukás?! Mindenesetre, igyekeztem tökéletes hidegvérrel visszakérdezni:

- Kicsinyes trükköket? Mégis, mit ért ezalatt?

- Tudom, hogy már megint Cung Taóék áskálódnak ellenem. Amióta azok a kínaiak betelepültek ide a környékre a túlcicomázott éttermükkel, egymást követik az ellenőrzések... Még egy alpári jogi leleplező műsorba is bepénzelték a La Volpe nevét. Azt hiszik, hogy kifúrhatják a konkurenciát? Jobb, ha tudják, hogy Domenico Rivelli senkitől sem fél. Én már akkor itt voltam, amikor ők még totyogó kisgyerekként futkároztak a rizsföldeken, és akkor is itt leszek, amikor az ő nevükre már senki sem fog emlékezni. Akár meg is mondhatja nekik!

Azzal a férfi az ajtó felé intett, jelezve, hogy ideje lenne távoznom.

- Félreérti. Semmi közöm a kínai étteremhez... – próbálkoztam. Volt már szerencsém Feng Cung Taóhoz és a Keleti Sárkányok nevű étterméhez, így tudtam, hogy miről van szó. Dél-kínai bűnbandáról. A szintén Keleti Sárkányok névre hallgató banda a puccos ázsiai étterem égisze alatt bonyolította különböző zűrös tevékenységeit a környéken.

- Csak adja át nekik az üzenetemet! – ismételte el Rivelli teljes nyugalommal.

Úgy döntöttem, hogy még egy utolsó kísérletet teszek az időhúzásra. Mégpedig váratlan, Frida Lorne-féle szúrással:

- De azzal Ön is tisztában van, hogy Cung Tao egy bűnhálózat feje, nem? – vágtam ki direktben.

A férfinak a szeme sem rebbent. Nem felelt.

- És, nem fél tőle? – folytattam, naiv értetlenséget színlelve. – Annyi szörnyűséget hallani! Én nem mernék ilyen üzeneteket küldeni...

- Bízza csak rám! Megtalálom a módját, hogy szót értsek a versenytársakkal. Mármint, úgy értem, a konkurens éttermekkel. – Rivelli továbbra is pislogás nélkül, maró tekintettel figyelt.

Ejha! Első blikkre elmeháborodott képzelgésnek tűnt egy békés kis pizzériát összemosni olasz maffiaüggyel és a hátsó udvarban csomagtartókba lapátolt holttestekről beszélni, de ezt az alig leplezett célzást hallva egyre érdekesebbé válik Leonard Wyatt éjszakai sztorija! Még a végén kiviláglik, hogy tényleg van alapja, bármennyire is abszurdnak hangzott.

Az igazság az, hogy ha magándetektív az ember, a kelleténél gyakrabban előfordul, hogy nem a talpig becsületes, patyolattiszta életvitelű emberekbe botlik bele. Azt viszont azért még így is túlzásnak éreztem, hogy csak azért, mert olasz a lepukkant pizzéria tulajdonosa, máris szervezett bűnözést és gyilkosságokat vizionálni. Kénytelen voltam azonban belátni, hogy ahogyan a Keleti Sárkányok esetén is bűnbandába futottam bele, nem pedig békésen éldegélő átlagemberekbe, úgy most Rivelli sem a véletlenül képbe kerülő ártatlan bárányok sorát fogja gyarapítani. Nyilván nem meglepő az ilyesmi a nyomozói munka során, de azért nem bántam volna, ha ezúttal nem tenyerelek bele egy gigantikus darászfészekbe.

- Rendben, köszönöm, hogy rám szánta az idejét, Mr Rivelli! – adtam meg magam. Végeredményben mégis csak sikerült egészen szaftos infókat kicsalnom! Felesleges lenne túlfeszítenem a húrt.

A férfi el sem köszönt, csak elfordult tőlem.

Elsétáltam az étterem kijárata felé, csattogó léptekkel, hogy lehetőleg jelezzem a szomszédasszonyomnak a távozásomat. A szemem sarkából még láttam, ahogyan Domenico Rivelli máris az unokaöccse és Mrs Blackhawk keresésére indul, sötét árnyként suhanva a piros-fehér kockás terítők között.

8. fejezet: Új irány

Kivágtam a stúdió ajtaját, és beviharzottam Vaughn Hoolock öltözőjébe. Magam mögött hagytam egy akadékoskodó asszisztensnőt meg egy sminkest, és odaszáguldottam a műsorvezetőhöz. Éppen interjúhoz készült elő, a nyakkendőjét igazította meg.

Egyenesen rámutattam a férfira pinkre lakkozott körmömmel:

- Mégis, mikor akarta közölni, hogy a Keleti Sárkányok bízták meg Önt a pizzéria műsorra tűzésével? Képes megküldeni az irodámnak bugyuta interjúkat arról, hogy finom-e a pizzaszósz a La Volpe éttermében, és közben árva szóval sem utal arra, hogy a Keleti Sárkányok bűnbandája áll a piti lejáratás mögött? Mondja, melyik bolygón tűnne ez haszontalan részletnek egy nyomozás szempontjából?!

Hoolock holdvilágképén meg sem rezdült a szokásos kedélyes, nyugodt kifejezés.

- Csak annyit kértél, hogy adjam oda neked a pizzériával kapcsolatos anyagokat – válaszolta, lustán folytatva a nyakkendőtűje egyenesbe hozását. – Azt nem, hogy a forrásaimat fedjem fel.

- Fejezze be az ügyvédes ravaszkodást! Mindketten tudjuk, hogy mi volt a kérésem lényege, és Ön megpróbált átverni!

- A legkevésbé sem. Mindössze nem adtam át egy szigorúan titkos és bizalmas adatot. Olyan adatot, amelyre ráadásul ki sem terjedt a megállapodásunk...

- Csűrheti-csavarhatja a szót, ahogyan akarja, de akkor is becsapott! – vetettem oda még indulatosabban. – Addig nem vagyok hajlandó többé együttműködni a műsorával, amíg ki nem nyögi, pontosan ki fizetett a La Volpe szóbahozásáért!

- Ez nem így megy. Ha egyszer már megállapodtunk, nem táncolhatsz ki...

- Ön kezdte a sumákolást!

- Betartottam az ígéretemet. Elküldtem az összes vágatlan felvételt.

- Kit érdekel, hogy mennyire volt átsütve a pizzatészta?!

- Nem állítottam, hogy felelősséget vállalok a tartalom hasznosságáért.

Hihetetlen. Nem tudom, annak idején a néhai Marta Sorbet hogyan bírt belehabarodni egy ilyen idegesítő emberbe, ráadásul pont az alkudozások során. Én már most fel tudnám képelni, és még meg sem közelítjük azt a szövevényes szintet, ahogyan ők ketten igyekeztek hasznos csereüzletekbe bonyolódni. Mondjuk, lehet, hogy jobb, ha a Sorbettel folytatott együttműködésébe inkább nem próbálok meg belegondolni. Nem hiszem, hogy ihletet tudnék belőle meríteni.

- Na, jó, figyeljen! – tettem csípőre a kezem, valamennyire lehiggadva. – Azt azért Ön is elismerheti, hogy elsunnyogta az egyetlen fontos infót.

- Elméletben lehetséges.

- Legalább már most beszélhetne! Ki fizetett a La Volpe szerepeltetéséért? Ugye, tényleg a Sárkányok?

Hoolock laposan pislogott egyet. Szemlátomást a válaszát fontolgatta, végül úgy fogalmazott:

- Kifejezetten jól informáltnak tűnsz a kérdésben.

- Örülök, hogy a Sárkányokat ilyen formában beismeri – csaptam le a feleletre egyből –, de nyilván nem maga Feng Cung Tao jött el. Szóval, melyik embere járt Önnél?

- Miből gondolod, hogy tudok nevet mondani?

- Tud, vagy nem tud?

Már megint mérlegelő, körmönfont tekintet! Ismét csak késleltetve reagált érdemben:

- Nevet nem tudok, de tegyük fel, hogy emlékszem az illető külsejére...

- Remek. Akkor kezdheti is a leírást!

- Mit ajánlasz érte cserébe?

Fújtam egyet:

- Ne szórakozzon! Semmit sem ajánlok. Örüljön neki, ha hajlandó leszek tartani magam az eredeti megállapodásunkhoz egy ilyen trükközés után!

- Ez esetben, sajnos, nem tudok segíteni.

Visszafordult a tükörhöz, miközben nagy gonddal lepöccintett egy ottmaradt szőke női hajszálat a zakója ujjáról. Az egyik sminkesének pont ilyen hosszú, halvány, egyenes haja van, úgyhogy valószínűleg vele enyeleghetett nem sokkal az érkezésem előtt. Bájos.

Hoolock folytatta a nyakkendője kisimítását.

- Oké, várjon! – tettem fel a kezem látszólagos megadással. – Kellene nekem a személyleírás, most rögtön. Cserébe szaftos infót árulok el a La Volpe étteremről. Tuti tipp, ma reggel jártam utána.

A műsorvezető rögtön visszatért hozzám:

- Rendben, halljuk!

- Domenico Rivelli feketén dolgoztatja az egyik szakácsát. Ráadásul érvényes tartózkodási engedélye sincs a munkavállalónak. Óriási jogi csámcsogást lehetne ebből kerekíteni a műsorban, ha Ön időben kikémlelné a részleteket. A pizzasütő szakács neve pedig... hm... – Agyaltam egy jól hangzó olasz keresztnéven. – Ha jól emlékszem, Tomasso. Igen, igen, Tomassónak hívják. Na, mit szól? Ennek így már utána tudna eredni.

A férfi egy darabig csak figyelt, majd rákérdezett:

- Ez tényleg igaz?

- Igen, esküszöm az életemre. – A szívemre tettem a kezem, és szemrebbenés nélkül álltam a tekintetét. – Nyugodtan nézzen utána!

- Jól van, akkor tessék, itt a kínai férfi leírása. Magas volt, kopasz és szokatlanul nagydarab. Igazi izomkolosszus. Bőrkabátot viselt.

Ez az! Hoolock talán bedőlt a kamunak. A jellemzett illető vélhetően Min Huang Liao lesz, már ha lehet hinni Hoolock leírásának. Simán hantázhat is. Egy régi ügyemben viszont már át kellett világítanom a Keleti Sárkányok összes ismert tagját, és Min Huang Liaóra pont illik a leírás. Megtermett, izmoktól dagadozó fickó, akinek minden lépte nyomán megremegnek a berendezési tárgyak. Kopasz, bikanyakú pasas. Amikor anno láttam, pont fekete bőrdzsekiben feszített – és nem mellesleg pillangókést tartott a kezében, ütemes, fémes csattanásokkal hol kinyitva, hol összecsukva.

Igen, szép emlékeim vannak a Keleti Sárkányokról.

- Köszönöm – bólintottam rá már némileg barátságosabban Vaughn Hoolock szavaira. – Sokat segített. Persze, jó lenne, ha legközelebb nem harapófogóval kellene kihúzni Önből a hasznos tudnivalókat.

- Nem fogalmaztál elég pontosan a múltkori találkozásunkkor. Magadat okold érte!

- Abban mi volt a pontatlan megfogalmazás, hogy mindent adjon át, ami a pizzériával kapcsolatos?!

- Úgy is lehetett értelmezni, hogy a felvett kép- és hanganyagok összességére gondolsz. Az adott kontextusban...

- Oké, hagyjuk inkább! – legyintettem rá. – A lényeg, hogy most tisztáztuk.

Hoolock elfordult tőlem, újból a külseje rendezésével foglalkozva. Nekiállt eltüntetni egy púdercsomót az inge nyakáról.

Bár célomat elértem, mégis ott álldogáltam mögötte a helyiségben, nem távoztam rögtön.

- Akarsz még valamit? – kérdezett rá a férfi, hátra sem nézve.

Filóztam rajta, hogy jó ötlet-e erőltetni a dolgot, azonban nem tudtam visszafojtani. Bizonytalanul ugyan, de végül csak nekifogtam:

- Van valaki, akivel beszélni tud? Mármint, arról, ami fél éve történt.

- Nem értem, mire gondolsz. – Mereven a tükörbe bámult.

- Csak, hogy talán jó lenne, ha... Nem is tudom, ha beszélgetne. Van kivel?

- Ugyan miért?

Nyeltem egyet:

- Én felébredek az éjszaka közepén, mert rémálmaim vannak a laborról. Majdnem minden éjjel. Kicsempézett folyosók és morbid műtétek képei jelennek meg. Nem tudok három-négy óránál többet egybefüggően aludni, pedig nem is láttam annak idején a javát, mert Ön megkímélt tőle, amikor eltakarta előlem azt a nyitott termet... És ami korábban a szerelmével történt... Az a rengeteg vér... Tud ezekről beszélni valakivel? Bárkivel?

Nem válaszolt. Egyáltalán semmit, egy szót sem. Folytatta a púderfolt letörlését. Hosszú, feszélyező csend állt be.

- Mondjon valamit! – kértem egy idő után erőtlenül.

- Túlértékeled a lelkizések jelentőségét. – Felkelt a székéből, immár interjúra készen, hibátlan külsővel. Kisétált az ajtón, a telefonján pötyögtetve.

Távozóra fogtam hát én is, egy asszisztensnőt követve.

*

- Kedvesem, ezt te sem gondolhatod komolyan! Miután pang a forgalmunk, és kerülnek a kliensek, képes vagy a szemébe hazudni a város legveszedelmesebb médiaszemélyiségének?! – sopánkodott az asszisztensem, ahogy az irodába visszaérve beszámoltam neki a fejleményekről. – Még el is küldted téves nyomvadászatra? Annál is felelőtlenebb vagy, mint amit eddig gondoltam.

Odasiettem az íróasztalomhoz, és ledobtam rá lila lakktáskámat.

- Ő is megvezetett minket! – vágtam vissza daccal. – Egészen máshogyan fogtam volna az ügyhöz, ha tudom, hogy szervezett bűnözés állhat a háttérben. Tuti, hogy nem masíroztam volna be az étterembe így, Önnel karöltve, magunkra irányítva a teljes figyelmet... Az is lehet, hogy a biztonságunkat kockáztattuk! Mr Hoolockot meg hidegen hagyta, hogy miféle bajba kerülhetünk. Csak tartogatta a további alkudozásokhoz az ütőkártyáját!

- Az mivel jobb, hogy te meg hamis történetekkel ráuszítottad őt ugyanezekre a bűnözőkre?

- Nem Ön beszélt a minap a Sors kezéről? – Kiráztam a táskámból a telefonomat, és előkerestem az elektronikus jegyzeteimet. Közben azért még hozzátettem: - Egyébként viszont, nyugi, Vaughn Hoolock agyafúrt gazember. Nem fog olyan naivan bűnözők karjába sétálni, ahogyan mi tettük. Tudja, hogy hogyan vigyázzon magára és, persze, a műsora készítőire. Nem lesz gond.

- Jó, de ha bosszút akar rajtad állni a füllentésed miatt...

- Sokkal rosszabb már nem lehet a megrendelési statisztikánk, nem igaz?

- Nos, ez kétségtelen. – Úgy tűnt, Mrs Blackhawk megbékélt, mert elaraszolt kávét főzni.

- Közben azért nekifoghatnánk újra átfésülni a megtudottakat – szóltam utána. – A kocsiban nem volt időnk mindent rendszerezni.

- Igen, de egy dolog tény. – Az öregasszony visszafordult hozzám töprengőn ráncolt homlokkal, és könyörtelenül kimondta: - Jártam az összes ajtó mögött, és az étteremnek nincsen olyan helyisége, amilyet a megbízónk leírt. A pizzériának egyetlen konyhája van, két raktára és irodája, de sehol semmiféle húsdaráló, billegő padlólap vagy két keskeny ablak!

- Fahéjillatot sem érzett?

- Nem.

- Jól van, rendben – sóhajtottam fel. – Nem kell többször az orrom alá dörgölni. Most már én is belátom, hogy Mr Wyatt vagy képzelődött, vagy hazudott.

- Örülök, bogaram, hogy végre valahára...

- Ez viszont nem jelenti azt, hogy Rivelliék ártatlanok! – vágtam közbe újult erővel.

Mrs Blackhawk a tenyerébe fogta a homlokát.

- Jaj, lelkem! – nyögte.

- Lássuk, mit tudunk a családról! – Lehuppantam a forgószékre az asztalom elé. – A nagybácsi gyerekkora óta neveli az unokaöccsét, Mariót. A srác apja halott, az anyja nagybeteg. Csak Domenico Rivelli van neki, aki keményen dolgoztatja, hogy egy nap ráhagyhassa az éttermet. Eddig Ön is így mérte fel a szitut?

- Igen. A fiú felettébb kedves, már-már együgyűen segítőkész. Rengeteget dolgozik, a hét minden napján ő szolgál fel, így mesélte legalábbis.

- Az idősebb Rivelli milyen benyomást tett Önre?

- Egyszerűen kidobott az étterméből, szóval nem nevezném rokonszenvesnek. – Mrs Blackhawk nekiállt eltörölni két bögrét. Közben folytatta: - Elég mesterkélt volt a modora is. Vele kapcsolatban nem lehetetlen elképzelni sötét ügyletet.

- Egyetértek. A látottak alapján azt feltételezem, hogy szoros a kapcsolat a két rokon között. Feltehetően a hétvégéiket is együtt töltik, mert Mr Rivelli idézni tudott az unokaöccse által szombatonként nézett műsorokból. Szóval, nem tűnik elvadult teóriának, hogy együtt szabadulnának meg egy holttesttől, ha rákényszerülnének.

- Aranyom, ez még semmit nem jelent.

- Nem, de íme, egy részlet, ami stimmelhet Mr Wyatt meséjéből. Örüljünk neki, hogy legalább egy akad!

Az öregasszony magában ciccegve jó adag gőzölgő kávét nyomott a kezembe.

- Most mi lesz a következő lépésünk? – érdeklődött aztán.

- Elbeszélgetek Min Huang Liaóval. Lássuk, mire kellett a tévés lejáratás! Nem árt, ha körbeszaglászok a Keleti Sárkányoknál.

- Én mit csináljak addig?

- Az lenne a legjobb, ha behívná az ügyfelünket, és megpróbálna még egyszer nekimenni a sztorijának. Valami nincs rendben a történetével, és jó lenne rájönni, miért. Közben azt is kérdezze meg tőle, legyen szíves, hogy az állítólag látott holttest fejéről lepottyanó, lapos kis sapka lehetett-e konyhai hajháló!

- Miért gondolod, hogy Rivelliék konyhai dolgozót ölhettek meg?

- Mi másért tüsténkedtek volna pont a konyha körül a holttest eltüntetésén? Két szakács egyébként is szembeszökően kevésnek tűnik. Kellett még ott dolgoznia valakinek. Az oké, hogy szerencsétlen Mario egymaga gályázik a nagybátyja iránt érzett hálából és rokoni szeretetből, de a konyhai alkalmazottak miért törnék össze magukat a rengeteg munkában? Két pizzasütő szakács a váltáshoz sem elég. Tuti, hogy a közelmúltig volt ott még valaki. Valaki, akinek például csomagtartóba zsuppolták a holttestét!

- Bogaram...

- Jó, jó, tudom. Hagyjuk a teóriáimat egyelőre! – Apró kortyot ittam a forró kávéból, és utána körbeperdültem a székemmel. – Most pedig indulok is a Keleti Sárkányokhoz! Csak azt kéne kitalálni, hogy melyik ruhámat vegyem fel. Csinosnak és elegánsnak kell lennem, ha ellátogatok ilyen flancos étterembe. Ott van a sárgászöld koktélruhám vagy a fehér-meggypiros szoknyám...

- Szerintem, mindegy, melyiket fogod felvenni, a stílusodat ismerve egyértelmű, hogy kész ízlésficam lesz.

- Kösz a kedves biztatást! – Úgy ítéltem meg, jobb, ha egyedül térképezem fel a ruhatáramat, így hozzáfogtam a táskám összepakolásához. Mrs Blackhawk nyugodtan itt maradhat a feladatát végezni!

Közben kortyoltam a kávémat is, hogy friss lendülettel töltődjek fel.

- Azért vigyázz magadra! – szólalt meg újra az öregasszony, ezúttal tűrhető jó szándékkal a hangjában. – Mégiscsak gengszterekről van szó.

- Nyugalom, nem fogom lenyúlni a drogszállítmányukat vagy ilyesmi.

- Jó, persze, de legyél óvatos! Már a múltkor is belepiszkáltál Feng Cung Tao játszmáiba. Ki tudja, mit tenne, ha megint az útjába állnál...

- Igen, azt viszont lerendeztük. Végül mindenki megkapta, amit akart. Tudom, meddig mehetek el, ne aggódjon! Különb emberekkel is akadtam már össze a pályafutásom során. És hol vannak ők most? Sehol. Én meg élek és virulok. – Felkaptam a táskámat, majd elmasíroztam az ajtó felé.

A szomszédasszonyom összecsippentette a szemét:

- Különb emberekkel, mint Feng Cung Tao? Miféle különb emberekkel?

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna a kérdést, és elsiettem a lift felé.

9. fejezet: Szívügyek

Tartottam még egy gyors ellenőrzést, hogy a külsőm megüti-e az étteremlátogatási színvonalat. Úgy ítéltem meg, hogy borvörös kiskosztümöm és nem túl mélyen dekoltált, törtfehér blúzom pont jól áll. Mrs Blackhawk nyilván kisebb infarktust kapott volna, ha látja, hogy a piros egy árnyalatát fel merem venni a hajszínemhez, de én nem szeretem, ha közhelyek korlátoznak az öltözködésemben. Bátran szoktam hordani vöröses vagy bordó darabokat is.

Eredetileg ebédre akartam betérni a Keleti Sárkányokhoz, de új műszempilla-ragasztási módszert próbáltam ki, és annyi ideig tartott az elsajátítása, hogy csak estére értem át a nagyvárosba.

A kesztyűtartó fölötti tükörben megigazítottam oldalra tűzött hajtömegemet, és már sétáltam is a célba vett épület felé.

Elegáns, többszintes, pagodaszerűen lépcsőzetes tetővel kialakított étterem. Boltozatos bejárata fölött fényes fekete kínai írásjelek csillogtak, és ki volt írva latin betűkkel is, hogy a hely neve nem más, mint „Keleti Sárkányok”.

A belső teret lehűtötte a folyamatosan, láthatatlanul járó légkondicionálás. A nagy terem megtelt a faragott paravánokkal elválasztott asztalok mellől kiszűrődő fojtott beszélgetések morajával és a konyhában sülő sokféle étel ínycsiklandó illatával. A falakat faburkolat borította, sárkányokat ábrázoló mintákkal.

Ahogy felmértem az éttermet kívülről-belülről, megállapítottam, hogy még mindig vendéghívogató. Nélkülöz minden feszélyező sznobságot, mégis egzotikusan elegáns. Bár rég jártam itt, és nem emlékeztem a részletekre, mégis az az érzésem támadt, hogy semmi sem változott.

Az összes felszolgáló kínai volt, és az egyik hölgy mellettem is termett.

- Szeretnék megvacsorázni – közöltem, mire a nő szolgálatkészen odakísért az egyik asztalhoz.

Leültem a paravánokkal elkülönített helyre. A felszolgáló pedig eltűnt anélkül, hogy felvette volna az italrendelésemet. Nem sokat problémáztam rajta, mert hajdani idelátogatásomkor ugyanez történt. Nyilván most megy leadni a drótot a főnökeinek, hogy betoppant egy magándetektív. Terjed itt az információ...

Az azonban, hogy valójában milyen gyorsan terjed, még engem is meglepett, ugyanis annyi ember közül, aki a bandából idejöhetett volna kikérdezni a látogatásom felől, pontosan az jelent meg alig egy percen belül az asztalomnál, akit kerestem.

Min Huang Liao.

Nemigen változott ő sem. Talán még nagyobbra duzzadtak karján az izomkötegek, de egyébiránt ugyanaz a kopaszra borotvált fejű, bőrdzsekis óriás volt, mint annak idején. Döngő léptekkel közeledett felém.

Nyilván Vaughn Hoolock árulta be a Keleti Sárkányoknak, hogy ide fogok jönni Min Huang Liao után szaglászni. Másként aligha sejthették volna meg a látogatásom célját. Nem semmi ez a Hoolock! Képes, és bemárt egy bűnbandánál?! Pusztán azért, hogy elvonja a figyelmet az általa csúsztatott fülesről, és helyette behízelegje magát a Sárkányoknál... Elképesztő. Na de, kár is ezen pörögni, nyilván nem így negyven táján fog gerincet növeszteni, ha eddig nem sikerült neki, de azért tényleg döbbenet.

A nagydarab Min Huang Liao alatt jókorát reccsent a szék, ahogyan helyet foglalt velem szemben.

- Üdvözlöm, Mr Min! – vetettem rá az ügyfeleimnek és a kikérdezések alanyainak fenntartott bájmosolyt.

Átnyúlt az asztal fölött, és elvette előlem az étlapot, amelyet még a felszolgáló hagyott itt. Félredobta az összefűzött, selyemkötéses lapokat a szomszédos polcra.

- Még nem választottam a tofusalátához desszertet. – Követtem a tekintetemmel a menü útját.

A behemót pasas annyit felelt mély, mormogó hangon, erős akcentussal:

- Egyet kérdezhetsz, utána eltűnsz.

Vetettem még egy lelombozott pillantást az eltávolított étlap után, aztán a férfihoz fordultam:

- Oké, lássuk csak! – Megjátszott töprengés után nekiszegeztem: – Miért fúj a La Volpe pizzériára?

- Tessék?

- Miért utálja a pizzériát, miért van a bögyében, miért pikkel rá, miért nem kedveli?

- Tudom, mit jelent az a kifejezés, hogy fújni valakire.

- Akkor miért játssza az értetlent? Inkább válaszoljon!

Látszott rajta, hogy nem számított ilyen egyenességre. Gondolom, nem ez a szokásos tárgyalási stílus vele vagy a bandájával szemben. Mogorván meredt rám, majd megfontolt lomhasággal adott feleletet:

- Semmi bajom a pizzériával.

- Ez esetben, mégis miért uszítja rájuk rendszeresen az élelmiszerhigiéniai hatóságokat?

Megint meggondolta a válaszát. Addig hallgatott, hogy már azt hittem, meg sem akar szólalni, de aztán végre annyit morgott:

- Jobb, ha nem ártod bele magad a főnököm üzleti ügyeibe.

- Szóval, a főnöke ügye?

- Igen.

Farkasszemet néztünk. Aztán egyszer csak hátradőltem, és derűvel közöltem:

- Jól van, akkor őt kérdezem meg róla.

A nagydarab, marcona férfi eddig kifejezéstelen arcán most riadalom kósza árnya suhant át.

- A főnök nem foglalkozna ilyen lényegtelen kérdésekkel, mint pár élelmiszer-egészségügyi ellenőrzés – válaszolta ezúttal egyből, érzékelhetően sietősen. – Csak kivívnád a haragját, ha zaklatnád. Márpedig, nem akarhatod, hogy dühös legyen rád.

- Megkockáztatom.

- Ne merészeld!

- Én bizony megkérdezem. Nem hisz nekem? Akkor figyeljen! – És jókora karmozdulattal intettem az egyik közelben grasszáló pincér felé.

- Nem. Várj! – A pasas az alkatához képest meglepő fürgeséggel kapott a kezem után, és durván lecsapta a csuklómat az asztalra. – Inkább válaszolok. Tényleg nem a főnök ügye.

- Persze, hogy nem. Az Ön privát akciózásáról van szó, ugye?

- Igen, de honnan tudtad?

Bocsánatot kértem az odalépő pincértől, közölve, hogy meggondoltam magam egy tearendeléssel kapcsolatban, és egyelőre mégsem kérek semmit. Csak amikor újra magunkra maradtunk, akkor fordultam ismét a tagbaszakadt férfihoz:

- Most komolyan, remélem, nem várja, hogy azt feltételezzem, a Keleti Sárkányok bandája élelmiszerhigiéniai ellenőrzésekkel és tévéműsoros félmondatokkal próbál ráijeszteni egy ellenfelére?! Aligha efféle eszközökkel szokásuk megfélemlíteni az embereket. Ez csak szánalmas piszkálódás, neméppen érdemi csapás. És az, hogy Ön nem meri magát drasztikusabb lépésekre ragadtatni a pizzéria ellen, arra utal, hogy saját szakállára cselekszik, és a főnöke valószínűleg nem helyeselné, ha tudná. Ezért csak kicsinyes bosszantások útján próbál borsot törni a La Volpe orra alá. Így nem okoz zűrt a főnökének, mégis zavarni tudja a pizzéria mindennapjait. Jól értelmezem?

- Igen – ismerte el.

- Nos, miről van szó? Mi baja a La Volpéval?

- Kisebb anyagi kárt okoztak nekem, azt szeretném megtorolni.

- Ezek szerint lelki dologról van szó. Valami magánéleti...

- Most mondom, hogy üzleti!

- Szóval, milyen személyes ellentét feszül Ön és a pizzéria között?

A férfi még mindig tartotta a karom a csuklómnál fogva, már egyre fájdalmasabb szorítással.

- Nem szeretem az efféle kutakodást – dörmögte. – Arról volt szó, hogy egyetlen kérdést tehetsz fel. Már így is többre feleltem.

- Nem ártana még párra. Vagy azt javasolja, hogy inkább a főnökénél érdeklődjek?

Újra rácsapta a csuklóm az asztallapra, olyan erővel, hogy felnyögtem a fájdalomtól.

- Ha eltöri a karomat...

- Nekem sem öröm egy nőt bántalmazni.

- Akkor hagyja abba!

- Amennyiben most rögtön távozol az éttermünkből, elengedlek.

Előrébb dőltem, hogy enyhítsem az alkarom feszülését a kőkemény fogásban:

- Nem megyek sehová. Úgysem merne rám komolyabban kezet emelni. A főnöke azonnal kiderítené, hogy miért támadt rám nyomós ok nélkül.

- Azt hiszed, megúszhatod, ha magadra haragítasz? Előbb-utóbb elér a bosszúm.

- Ugyan már! Magánéleti kellemetlenségről van szó, semmi eget rengetőről. Látszik a módszereiből. Nyilván nem fog bántani egy kíváncsiskodó nőt. – Még előrébb kellett csúsznom ültömben, mert féltem, hogy kiugrik a helyéből a csuklóízületem. Felszisszenve folytattam: - Mi lenne, ha megegyeznénk? Én leállok az irritáló stílussal, Ön meg befejezi a keménykedést, és inkább megbeszéljük ezt az egészet. Elmondja röviden, mi baja a pizzériával, végighallgatom, és a közelébe sem jövök többet az éttermüknek. Kezdhetjük is? Úgysincs egyikünknek sem sok választása, nem igaz?

Ideges hallgatás. Aztán olyan hirtelen engedte el a karomat, hogy szabályosan visszazuhantam a székemre.

- Rendben – mordulta váratlanul. – A húgomról van szó, Tingről. Annak idején azért hoztam ide magammal, mert a falu egyik legszebb lánygyermeke volt. Abban bíztam, hogy felcseperedve pont alkalmas lesz menyasszonynak a főnököm számára. Beírattam zeneiskolába, taníttattam, hogy elbűvölő fiatal hölgy váljon belőle. Erre elcsavarja a fejét az a pizzás srác, Mario. Azóta Ting hallani sem akar a főnökről. Sőt, idén már az óráit is elhanyagolta, és olyasmiket csinál, amiket előtte sosem merészelt volna. Cigarettázik, karikákat lövetett a fülébe, visszabeszél... Ha szegény szüleink látnák! Egyszerűen nem bírok vele. Ezért kezdtem végül a pizzéria bosszantásába. Hátha a nagybátyja megnevelné azt az átkozott suhancot a békesség kedvéért... De, úgy tűnik, neki sem megy. Ting és Mario továbbra is találkozgat, írnak egymásnak. Hiába tiltom, nem tudom megakadályozni.

Megmasszíroztam sajgó csuklómat, majd rákérdeztem:

- Egyébként, a húgának milyen esélyei lettek volna a főnökénél? Tetszik neki?

- Cung Tao nem foglalkozik vele.

- Akkor mire alapozza, hogy továbbra is akadályoznia kell a fiatalok szerelmét? Ha a főnökét nem érdekli a lány...

- Akkor sem mehet hozzá máshoz, csak kínaihoz! - csattant fel a férfi őszinte megbotránkozással. – Egyszer már hazavittem a falunkba, és ott akartam hagyni a szüleinknél, hogy kiházasítsák, azonban elszökött. Fogalmam sincs, hogyan, de utánam jött. Megint itt van, én pedig nem tudom, mit kezdhetnék vele.

Amikor nem feleltem, egyre bosszúsabban folytatta:

- Minden ennek a Mariónak a hibája! Ha ő nem szédítené a húgomat... A főnök azonban üzletel ezekkel a jöttment népségekkel, így kénytelen vagyok eltűrni. Nem tudom, mit tehetnék!

Nem válaszoltam semmit, csak a fájós alkaromat dörzsölgettem.

- Nincs több kérdésed? – dörrent aztán rám.

- Önhöz nincs. Azt esetleg megengedné, hogy valamikor a húgával is beszéljek?

- Gondolom, ha nemet mondanék, akkor is rászállnál.

- Igen, ha szükségesnek látom a nyomozáshoz.

Min Huang Liao odaintett egy számlázó pincért, és nem túl udvariasan elvette - pontosabban kitépte a kezéből – a tollat meg egy szelet papirost. Felírt két sort kusza macskakaparással.

- Értékelem az egyenességedet, bár lehetne illetlenségnek is tekinteni – szólalt meg aztán újra, átnyújtva nekem a firkálmányt. – Mindenesetre, itt a címem. Egy boltocska felett van a lakás. Ott találod a húgom, ha beszélni akarnál vele. Már persze, ha nem szökik el épp otthonról.

- Köszönöm. – Átvettem a papírt.

- Most pedig ideje, hogy távozz!

Úgy döntöttem, nem zavargok itt tovább.

*

Bill Inskeep alig egy órával később már ott toporgott az iroda várójában. Gépolajfoltos farmerdzsekije és a kócos, gesztenyebarna fürtjeibe ragadt fémpor jelezte, hogy még így estefelé is munkából jön; az autóbontó üzemből, ahol a tanulmányai finanszírozására részmunkaidőben dolgozott. Bár szerelme, Gavrilo Litvin professzor városkánk egyik leggazdagabb sznobja, Bill mégis ragaszkodik hozzá, hogy a saját kiadásait ő maga fedezze. Nem akarja, hogy az anyagiak befolyásolják a kapcsolatukat.

Az étteremből visszafelé írtam neki egy sort, hogy szükségem lenne a segítségére, és már itt is volt.

Egyből kiperdültem hozzá, és hízelgően belekaroltam:

- Köszönöm, hogy eljöttél. Tudom, hogy a múltkor elég nagy szívességet kértem, amikor fél napon keresztül kellett bujkálnod egy motel kertjében, hogy hűtlenkedő párokat figyelj ki nekem – fogtam bele, a lehető legelbűvölőbb tekintetet vetve rá. – Emlékszem, megígértem, hogy legalább fél évig nem sózok rád időigényes nyomozási feladatokat. Igazán állni is akartam a szavam... Csakhogy most van itt egy Mario Rivelli nevű, harminc körüli srác, pincér a La Volpe étteremben. Szükségem lenne egy korabeli fiatal férfira, aki barátilag szót tudna érteni vele, és... Ki másra gondoltam volna? Te közvetlen, nyitott vagy, könnyen össze tudnál haverkodni vele. Egyébként is, szintén van hűvös, szigorú „nagybátyja”. Jól egymásra tudnátok találni Domenico Rivelli unokaöccsével, csak panaszkodj neki egy sort Litvin professzor kérlelhetetlen, rideg természetéről. Párszor fel kellene bukkannod az étterem körül, aztán szóba is elegyedhettek.

Bill melótól kimerülten, mélán nézett rám, és látszott, hogy csak fokozatosan fogja fel a szóözönömet. Kis lemaradással válaszolt, még némileg összezavarodva:

- De hát, Gavrilo nem is kérlelhetetlen! Tök lágyszívű ember.

- Igen, viszont csak a felszín alatt. Szerintem, rajtad kívül még senkinek nem támadt ilyen benyomása. Szóval, ütni fog a fedőszöveged, ne aggódj! Na, elvállalod? – Boci szemekkel pillogtam rá.

- Jó, persze. – Azonnal beleegyezett, habozás nélkül.

- Huh, remek – fújtam ki a benntartott levegőt. – Valószínűleg egy-két eseménytelen estével fog indulni, amikor is elhelyezkedsz a pizzéria környékén, és ismerős arccá válsz, de aztán indulhat az érdekesebb rész. Ki kellene deríteni, mivel tölti az idejét a srác, kikkel barátkozik, mi a véleménye a nagybátyjáról, mit gondol a munkájáról, satöbbi. Bármit, ami érdemi privát infó lehet. Menne?

- Persze. Egyáltalán nem baj, ha nagyobb lélegzetvételű a feladat – igyekezett Bill megnyugtatni. – Attól tartok, nekem is szívességet kell kérnem, és így legalább kvittek leszünk.

- Miféle szívességet?

- Úgy tűnik, élnem kell az általad felajánlott nyomozói segítséggel.

- Hogyan? – Megfeledkeztem a saját ügyemről, és megütközéssel tudakoltam: – Nem oldódott meg a probléma, amikor rákérdeztél a professzornál, hogy kivel telefonálgat?

- Sajnos, nem. – Lehorgasztotta a fejét.

- Nocsak! Mi történt?

Kicsit hallgatott, aztán letörten felelt:

- Tegnap munka után egyenesen megkérdeztem, kivel beszél esténként.

- Eddig szuper. És, mi volt a professzor reakciója?

- Elvörösödött, és annyit mormogott, hogy lényegtelen munkahelyi kérdésekről van szó.

Hoppá!

- Elvörösödött? – kérdeztem vissza. – Jól láttad?

- Igen. Gav mindig elég sápadt. Látszik rajta, ha a vér az arcába fut. Egyébként is, egyértelműen érzékelhető volt, hogy zavarban van, bár próbált olyan hűvös, kifejezéstelen képet vágni, mint általában szokott. Utána meg – putty! – lezárta a beszélgetést, és elvonult projektanyagokat olvasni. Aznap nem is szóltunk egymáshoz többször.

- Hát, ez tényleg egyre gyanúsabb.

Bill kedveszegetten révedt a sportcipője orrára.

- Ideje, hogy én beszéljek a professzorral – tettem hozzá. – Sajnos, te nem csak képzelődsz.

A fiatal férfi maga elé motyogva szólalt meg újra:

- Az utóbbi napokban sokat gondolkodtam ezen. Én még ugyanúgy szeretem őt, mint az elején. Sőt, ha lehetséges, akkor még jobban, de... Azt nem akarom, hogy boldogtalan legyen mellettem. Hetek óta észre sem vesz, meg sem hallja, ha mondok valamit, egész nap a titkos telefonáló jár a fejében. Látom rajta, ennyire ismerem már. Az egyetlen érzés, amit ki tudok belőle váltani, az a lebukástól való félelem. Ha van valaki más, aki ennyire leköti a gondolatait, és aki sokkal erősebb érzelmi hatást gyakorol rá... Na, szóval, nem akarom, hogy lelkiismeret-furdalásból maradjon velem. Vagy megszokásból. Ha mással boldogabb lehetne...

- Ennyire azért nem kell előreszaladnunk a következtetésekkel – állítottam le. – Csak most jövök majd én. Egyébként meg, ha tippelnem kellene, még mindig nem szerelmi ügyre fogadnék. A professzor láthatóan ragaszkodik hozzád. Halálra vált már a gondolatától is, hogy esetleg el akarnád hagyni. És annak, ami lesírt róla, véleményem szerint semmi köze nem volt lelkifurdaláshoz vagy puszta megszokáshoz. Fel a fejjel!

- Jó, de... akkor miért vörösödött el a kérdésemre, ha nem szívügy?

- Nem tudom.

Korábbi bátorító szavaim ellenére Bill arca csak még reményvesztettebb lett:

- Egyre biztosabb, hogy Gav beleszeretett valaki másba.

- Adjunk még egy utolsó esélyt, mielőtt elkönyvelnénk a hűtlenséget, és detektív-kémkedéshez folyamodnánk! Beszélek a proffal. Hidd el, látni fogom rajta, ha titkon belezúgott valaki másba! Sok mindenben tévedhetek, de ebben nem. Ez a szakmám.

Kihúztam magam, és ellépdeltem keríteni noteszt meg tollat, hogy összeírjam Billnek a haverilag kinyomozandó főbb kérdéseket Mario Rivelli ügyében.

10. fejezet: A két szakács

Kivártam, amíg bezár a La Volpe étterem, és a munkavállalók hazaindulnak. Wyatt este tíz órát említett az irodámban, így akkortájt helyezkedtem el lesállásban. Megbújtam egy fa törzsének a takarásában, és onnan figyeltem a pizzéria mögötti utcát.

A két szakács – egy nő és egy férfi – egyszerre hagyta el az éttermet a hátsó ajtón keresztül. Megállapítottam, hogy egyikük sem tűnik éppen olasznak. Mi ebben az autentikus pizzéria, ha csak a tulajdonos olasz, a konyhán viszont két szőke, kék szemű szakács dolgozik? Ráadásul, ha hihetek Litvin professzor élménybeszámolójának, az ételek sem éppen műremekek...

Na, mindegy, a rozzant éttermecske nyilván egyébként is csak álcának kell, a bűnözői ténykedések leplezésére. Legalábbis, az idősebb Rivelli konkurenciás célzása és a Min Huang Liao által elpöttyintett „a főnök üzletel velük” infó után gyanítom, hogy nem előítéletes paranoia feltételezni, hogy folynak itt törvénytelen ügyletek.

Egyelőre viszont haladjunk lépésenként! Vegyük sorra a két konyhai alkalmazottat!

Egy alacsony, totyakos, ötven körüli pasas szódásszifon szemüveggel. Kopaszodó homlokán már kirajzolódnak a ráncok. Álmosan gyűrögeti a tenyerében az eldobható védősapkáját, amíg elér vele egy szemetes konténerhez. Mellette hasonló korú és magasságú, de vékony, pici asszony. Boszorkány-beütésű, hegyes áll. Háromszögalakúra festett, megereszkedett szemhéj. Gyengeszálú, szőkés haja apró kontyba tűzve a feje tetején.

- Jó estét! – kerültem az útjukba. – Tudnának segíteni?

A pasas vontatott lépései lelassultak. A nő csak felszegte hegyes állát, de nem állt meg. Ő felelt élesen:

- Nem adakozunk.

- Nem ilyesmiről van szó. – Én is szedni kezdtem a lábam, hogy lépést tartsak velük, ugyanis megkerültek, és vonultak tovább. – Frida Lorne vagyok, magándetektív. Lenne pár kérdésem...

- A főnökünk utasítására nem beszélünk detektívekkel – vetette hátra ismét a nő.

- És a kollégájuk?

- A kollégánk? – torpant meg, fennakadva a kérdésemen. – A pincérre gondol?

- Nem. A harmadik konyhai alkalmazottra. Ő talán tudna segíteni...

Összenézett a férfival, majd továbbra is foghegyről felelt:

- Nincs más kollégánk. Ketten dolgozunk a konyhán.

- Önök alapvetően pizzasütő szakácsok?

- Igen, persze.

- És ketten el tudnak látni minden egyéb konyhai feladatot is?

Megint összevillant a tekintetük.

- Miért ne tudnánk? – jött a nő válasza, némileg késleltetve, de még mindig arrogánsan.

- Talán ha kedvesebben beszélnél a hölggyel, jobban átlátná a munkánkat – szólt rá ekkor a férfi. – Úgy működik ez, Miss Lorne, hogy reggelente bejövök előkészíteni a tésztát, aztán ketten állunk helyt a déli csúcsforgalomban. Délután pihenek pár órát, majd az esti műszakot megint ketten visszük vacsoraidőben.

A fickónak volt valami ideges, önkéntelen arcrángása, ami minden szótagnál összehúzta a bal szemét, mintha kacsingatna. Elég neurotikus benyomást kölcsönzött. A beszéde viszont olyan petyhüdt és komótos volt, hogy ellensúlyozta az akaratlan mimikát.

- Melyikük mosogat? – kérdeztem kurtán.

- Felváltva. Mikor melyikünknek van ideje.

- Ki felügyeli a beérkező hozzávalók kipakolását?

- Általában én szoktam. – Így a pasas.

- Melyikük dekorálja a felszolgálandó ételeket?

- Ez rendszerint az én feladatom – felelt most a nő –, de nem kívánunk több kérdésre válaszolni.

- Használnak fahéjat a sütés-főzéshez?

- Hagyjon minket végre békén!

Parkolt az út szélén nem messze egy élelmiszer-hozzávalók szállítására szolgáló furgon. Afelé indultak.

- Egy irányba tartanak? – érdeklődtem rendületlenül, látva, hogy mindketten a kocsi felé haladnak.

A férfi felelt fásult sóhajjal.

- Sajnos, igen. Ez a nőszemély a feleségem. – És elcsoszogott a sofőrülés felé.

- A volt feleséged – pontosított az asszony.

- Még nem váltunk el. – A férj ennyit válaszolt szinte unottan, miközben bepakolta az összehajtott munkaruháját a kocsiba.

- Dehogynem! Már aláírtam a papírokat.

- Én viszont még nem.

A nő elkapta a tekintetét a válasz hallatán. Kis, kellemetlen csönd állt be.

- Elnézést, bizonyára nem kíváncsi a magánéleti részletekre. – Az asszony ezúttal hozzám intézte a szavait. – Elég kínos, de pont most intézzük a válást...

- Semmi gond, megértem, hogy nem könnyű. Régóta házasok?

- Igen, de semmi köze hozzá. – A nő ismét felszegte hegyes állát. – Leszállna rólunk végre?

- Esetleg tudnának még mesélni a két Rivelliről, mielőtt távoznék? – próbálkoztam kitartóan.

- Mario rendes, szorgalmas fiú – foglalta össze a férfi. Egyértelműen ő tűnt kettőjük közül a segítőkészebbnek. – Kedves a vendégekkel. Domenico pedig szigorú, de igazságos. Kiválóan alkalmas főnöknek. Mit akar még tudni?

- Bármit, amit megoszthatnak velem.

- Nem ismerjük őket alaposabban – vette át a szót a nő, ismét megpróbálva lerázni a kérdezősködést. Sajnos, eléggé résen volt, nem úgy, mint a férje. – Többször dolgoztunk már a pizzériájukban, de gyakran átkerültünk más éttermekhez is az évek során, így nem alakítottunk ki velük szorosabb kapcsolatot.

- Nem tudják, mi történt Mario vérszerinti szüleivel?

- Az apja meghalt, az anyja pedig nagybeteg.

- Mi baja az édesanyjának?

A házaspár megint összenézett.

- Te tudod, mi van a nővel? – kérdezte a pasas a feleségétől, az arcrángással kísérve. Mintha egy láthatatlan ujj folyamatosan bökdösné a szemét. – Nekem úgy rémlik, hogy Domenico ritka gerincbetegséget emlegetett.

- Én rákra emlékszem.

Egy darabig tanácstalanul forgatták a fejüket, végül a nő érdektelen arccal ráhagyta a töprengést:

- Nem tudjuk pontosan. Évtizedeken át elhúzódó, súlyos betegség. Valahol Kanadában kezelik, magánklinikán.

- Értem, köszönöm.

A két szakács elköszönés nélkül szállt be a kocsiba, és már húztak is el. Elég egyértelmű volt, hogy tényleg nem kívánnak velem társalogni.

Még kihallatszott a kocsiból, ahogyan a nő ráripakodik a férjére:

- Mi az, hogy nem írtad alá a papírokat? Múlt kedden azt mondtad, aznap este aláírod...

Majd eltűntek a sötét utcán egy kanyarban.

*

Amint leültem az irodai íróasztalomhoz, máris bekapcsoltam a gépemet jegyzetfájlok készítéséhez. Elég későre járt, de még rendszerezni akartam a Wyatt-ügy eddig feltárt elemeit. Elkezdtem listát írni a felmerült kérdésekről és az előbukkant személynevekről.

Magamban bosszankodtam, hogy mennyivel nehezebb lett az adatgyűjtés, amióta elveszítettem a rendőrségi informátoromat. A szakácsoknak például még ki sem derítettem a nevét. Volt korábban egy nyugdíjazott gyilkossági nyomozó, aki szükség esetén segített információkat előteremteni. Ő azonban, sajnos, múlt hónapban megkapta a kínai munkavállalói vízumot, és azóta Ázsiába költözött két nevelt kisfiával. Persze, örülök, hogy állást szerzett biztonsági őrként, és a fiúkat is sikerült beíratnia helyi iskolába. Természetesen szurkolok az új életükhöz, de kétségtelen, hogy az én munkakörülményeim jelentős mértékben romlottak azóta. Korábban olyan könnyedén ki tudtam nyomoztatni vele bizalmas adatokat! Most viszont minden incifinci személyes részletért nekünk kell meggebednünk az asszisztensemmel. Öröm az ürömben, hogy egyébként is a nulla felé konvergál a megbízásaink száma. Egy-két kósza beérkező megrendeléssel simán elbírunk ketten, a volt informátorunk nélkül is.

Erről a gondolatmenetről egyből eszembe is jutott a konkurens detektíviroda. Fürgén írtam a nevükben újabb udvarló e-mailt, és szétküldtem a nekik gyártott kamu címről minden általam ismert női ügyfelüknek. Nem árt frissen tartani a témát. Ezúttal a változatosság kedvéért egy-két férfit is megcéloztam.

Utána visszatértem a nyomok felsorolásához. Egyelőre még csak a kérdőjelek ugráltak minden feljegyzésem mögött. Ilyesmiket írtam össze:

„A holttest fejéről leesett sapka? Lehet-e konyhai hajháló? Ha nem az, akkor mi?

Dolgozhatott-e még valaki a konyhán? Ha igen, miért tagadja le Domenico Rivelli és a két szakács?

Mario Rivelli anyja évtizedek óta beteg? Mi baja pontosan?

Miért nem stimmel Leonard Wyatt meséje? Húsdaráló? Ablakok száma? Mozgó padlólap? Fahéjillat?

Wyatt miért pont Carolina Bontonhoz fordult?

Mi a véleménye Domenico Rivellinek Mario kínai barátnőjéről? Tud a lányról?

Mennyire komoly a kapcsolat Mario és Ting között?

Mit keresett Raul, a rendőrkapitány a La Volpe étteremben?

Mit tud a két szakács?

Tényleg folynak illegális ügyletek a pizzériában? Ha igen, miben utaznak Rivelliék?”

Satöbbi.

Semmi konkrét, csak bizonytalan kérdések. Nem árt jobban az ügy mélyére ásnom, és rendet vágnom közöttük.

Éppen újabb kérdőjel bepötyögésénél tartottam, amikor meghallottam a lift zúgását. Felbukkant Carolina Bonton. A padlizsánlilára festett hajú nő körül szállingóztak a ruhájáról lelógó azúrkék fátyoldarabok, ahogy keresztülsietett az irodám váróján. Bőséges füstölőillatot is hozott magával, belibegve.

- Jaj, Fridácska! – ért oda hozzám ölelésre tárt karokkal. – De jó, hogy még benn talállak! Ne haragudj, hogy ilyen későn zavarlak, de csak most tudtam magára hagyni Edgart. Nemrég aludt el.

- Persze, érthető, semmi gond. Tudok esetleg segíteni?

Átkarolt, majd leült kecses mozdulattal az egyik székre, és szembehelyezkedett az asztalommal.

- El akarok mesélni valamit – jelentette be. – Beugrott egy Leonarddal kapcsolatos részlet.

- Igen? – forgattam felé ültömben a székgörgőket.

- Amikor benn voltunk a kórházban, gyakran láttam, hogy magában gubbaszt. És olyankor általában pasziánszozott. Szeretett egyedül kártyázni. Egyszer odamentem hozzá az udvaron, hogy kölcsönkérjem a pakliját jósláshoz, mert az én kártyám fennmaradt a szobámban. Akkor szóba elegyedtem vele. Most felrémlettek ennek a beszélgetésnek a részletei.

- Szuper! Mire emlékszik?

- Arra, hogy a kártyalapokat vizsgálgattuk. A megfelelő alapanyagokat vitattuk meg. Műanyag kártya volt.

Csalódásomat nem volt könnyű leplezni. Ennyi? Ezért jött be késő este Mrs Bonton?

Azonban hozzátette:

- Igazából az lesz a fura, hogy Leonard egyszer csak rohamot kap, megszédül, majd azt motyogja, hogy: „Veszélyes titkot árultam el az orvosnak. Nem kellett volna.” – Az asszony izgatottságában átváltott múlt időből jövőbe. – Aztán viszont el fog kábulni a gyógyszereitől, és elnyomja az álom a padon ülve.

Nagyot csikordult a székem, ahogyan döbbenetemben lefékeztem.

- Veszélyes titkot? – visszhangoztam. – Így fogalmazott?

- Igen. Amikor az orvosok felrázzák a bódultságból, újból megkérdezem, miféle titokról beszélt, de már nem emlékszik a párbeszédre. Egyetlen szóra sem.

- Mrs Bonton! – ragadtam karon a nőt. – Fontos lehet, amit most felidézett!

- Ugye? – ragyogott fel az arca gyermeki örömmel. – A gömböm megmutatta, hogy haladéktalanul be kell jönnöm hozzád. A múltkor faggattál Leonardról, szóval, gondoltam, hogy kíváncsi lehetsz rá.

- Tud még bármi más részletet?

- Nem. Ennyi rémlik. Nem értem viszont, hogy mi jelentősége lehet Leonard egykori szavainak.

- Még én sem tudom pontosan, de nem árt, ha tisztában vagyok vele, hogy titkot rejteget. Neki is Doktor Fudge volt a kezelőorvosa, mint Önnek?

- Úgy emlékszem, igen.

- Remek!

- Fridácska! – zárta rá ekkor az ujjait Carolina Bonton is az én karomra. – Leonard jó ember. Kérlek, higgy neki! Nem lehet gonosz titka.

- Jó ember? – szűkítettem össze a szemem. – Ezt meg honnan veszi? Két-három futó beszélgetésből következteti?

- A gömböm megmutatná, ha rosszban sántikálna.

- Másról van itt szó, nem igaz?

Az asszony elengedett, és elhúzódott:

- Nem értem, mire gondolsz.

- Nem lehet, hogy jobban ismeri, mint amennyit elárul?

- Nem...

- Nézze! Alapvetően nem vagyok ítélkező típus. Ha a nagybeteg férje mellett magányosnak érezte magát, és felelevenített egy régi kórházi ismeretséget...

Carolina nagy lendülettel pattant fel.

- Elég volt ebből! – sikította soha nem látott felindulással. – Ezek a szörnyű gondolatok megmérgezik a lelket! Nem hallgatlak tovább.

El akart suhanni az ajtó felé, de utána léptem, és megállítottam.

- Várjon! Tudja, hogy megbízhat bennem. – Kérlelőn néztem rá. – Mi történt Önök között? Mi oka ennyire bízni abban, hogy Mr Wyatt becsületes? Mondjon már valamit!

- Sosem hittem volna, hogy ennyi sötétség lakozik a szívedben. – Azzal az asszony kiviharzott az irodából, vissza sem nézve rám.

*

A kínosan végződött találkozás után beláttam, hogy jobb, ha aznapra már hanyagolom a munkát. Egyébként is fáradt voltam, nem tudtam volna ilyen későn koncentrálni. Inkább hazavezettem, lefürödtem, és nekiláttam előkészíteni a vendégszobát a három csincsillám éjszakai futkározásához.

Éppen a kedvenc itatójuk eligazításánál tartottam. Kuglóf egyre türelmetlenebbül nyüzsgött a rácsnál, Habcsók és Puszedli pedig a háttérből szuggerált a tekintetével. Már készen is voltam... Amikor egyszerre éles hang süvített keresztül az otthonom csendjén.

Csengettek.

Nocsak! Nem vártam látogatót. Nem is igazán volt elképzelésem, ki jöhetett. Különböző tippek azért felderengtek bennem, amíg szőrös rózsaszín mamuszomban és bolyhos köntösömben elcsoszogtam kaput nyitni.

Először is Mrs Blackhawk ötlött az eszembe. Lehet, hogy az idős asszisztensemnek beugrott új adalék a nyomozásunkhoz? Vagy magas prioritású helyi pletykát kíván haladéktalanul megosztani?

Aztán persze esélyes volt a rendőrkapitány is, de rá inkább igyekeztem nem gondolni. Bár egyből megdobbant a szívem a lehetőségre, mégis feltételeztem, hogy nem próbálna meg éjnek évadján beállítani. Főleg miután fél éve ünnepélyesen megígértük egymásnak, hogy továbblépünk.

Esetleg valamelyik haverom? Nem túl valószínű. Nem vagyunk elég bizalmas viszonyban bejelentetlen éjféli látogatásokhoz.

Mi van, ha az a nyomasztó, guvadt szemű fickó, akivel a múltkor randiztam, kinyomozta a címemet? Mindenáron haza akart kísérni... Kinézném belőle, hogy idetolakodna ilyenkor.

Sok mindenkire számítottam, de a tényleges látogatóra egyáltalán nem. A kapuban ugyanis Vaughn Hoolock állt. A műsorvezető két üveg sört tartott a kezében, és egyetlen szó nélkül felmutatta felém az egyiket.

11. fejezet: A múlt

Hoolock a kapu oldalának támaszkodott fél kézzel, és ismét felém villantotta a két sört. Gyanakodva rásandítottam az italokra.

- Nyugi, az enyém alkoholmentes – válaszolta meg a kimondatlan gondolatot. Az egyik üveg címkéjén valóban ott virított a 0,0 címke.

Az én arckifejezésem azonban továbbra sem vált barátságosabbá. Összébb húztam a hálóingem fölött rózsaszín, bolyhos köntösömet.

- Mit keres itt? – kérdeztem rá.

- Azt mondtad, hogy beszélnem kellene valakivel...

- Igen, de nem arra céloztam, hogy velem.

- Nem volt jobb ötletem.

Kicsit hallgattunk, majd hátrébb léptem, hogy beférjen a kapun. Közben azért még megjegyeztem:

- Ugye, az fel sem merül Önben, hogy itt töltheti az éjszakát?

- Csak beszélgetni akarok. – A kezembe nyomta az alkoholtartalmú sört, és bevonult.

Félrerúgta a küszöb mellől a csincsillák egyik játéktakaróját, és bármiféle invitálás nélkül elterpeszkedett a nappalim foteljában. Azt még meg tudtam állni szó nélkül, hogy az utcai cipőjében taposott végig a padlószőnyegen, és habozás nélkül feldobta a lábát a kisasztalra. Amikor viszont a zakója zsebét kezdte tapogatni a szivardoboza után...

- Nem gyújthat rá itt benn – figyelmeztettem. – Ha dohányozni akar, ki kell mennie az udvarra.

- Ugyan már! – Előkerítette az aranyozott öngyújtóját, és már pattintott is vele, egy szivart előhalászva. – Nyisd ki az ablakot! Jó idő van, kiszellőzik holnapra.

Hihetetlen...

- Nem fogok gyerekes vitát nyitni a viselkedési szabályokról a saját otthonomban! Ha nem oltja el most rögtön, akkor akár távozhat is. Nem leszek hajlandó beszélgetni Önnel. Más mondanivalóm nincs.

Kelletlen képpel végigmért, valószínűleg azt latolgatva, mennyire komolyak a szavaim. Végül eltette a szivart.

- Hozz inkább sörbontót pattogás helyett! – utasított aztán, hátradőlve a fotelban.

Erre már nem szóltam semmit. Látva, hogy tényleg feladta a dohányzás gondolatát, elfogadtam a pofátlan parancsát kompromisszumként. Máskülönben sosem jutunk el értelmes társalgáshoz. Kifordultam a konyhába a bontóért, és visszatérve odadobtam neki.

Lehuppantam mellé a másik fotelba, és én is kinyitottam a sörömet.

- Nos, mit vár tőlem? – kérdeztem aztán.

- Te mondtad, hogy beszélnem kellene valakivel a fél éve történtekről.

- Igen.

- Miért?

- Mert aggódom Önért. Szerintem, egyáltalán nincs jól.

Ivott egy kortyot, és csak utána felelt:

- Nem értem, miért gondolod. Remek műsort alkottam, a statisztikák kiválóak, sikert sikerre halmozok.

- Ennyi?

- Mi másra vágyhatnék? Ismét a város egyik legbefutottabb embere vagyok.

Megdörzsöltem az állam hegyét. Óvatosan fogalmaztam meg az újabb kérdést:

- És ez már azt is jelenti, hogy jól van?

- Remekül vagyok, igen.

- Mi a helyzet az alvással?

- Úgy látom, meg vagy lőve ezzel az alvás-témával...

- Tud nyugodtan aludni? – ragaszkodtam a kérdésemhez. – Nincsenek rémálmai?

Újabb kortyot ivott, és egy darabig csendben nézte az üveg oldalán gyöngyöző apró cseppeket.

- Mégis, mit gondolsz? – szólalt meg végül kissé rekedten. Az ajkán kesernyéssé vált állandó mosolya. – Nyitott szemmel fekszem egész éjszaka. Amikor pedig végre el tudok aludni egy-két órára, azt álmodom, hogy felébredve magamhoz térek a mentőautóban, és kiderül, hogy minden csak részeg rémálom volt. Marta él, a vér rajtam álca, a rendőrök semmit sem értenek, a terv remekül működik...

- Ez így sosem fog véget érni.

- Mi más maradt?

- Csak Ön tudhatja.

Nem válaszolt, és én sem fűztem mást hozzá, így egy időre lekötött minket a sör iszogatása. Elbámultunk a semmibe.

Amikor Hoolock megtörte a csendet, a hangja olyan fáradtnak tűnt, mintha egyszerre minden kimerültsége belesűrűsödött volna:

- Miért nem mondtam neki legalább annyit, hogy vigyázzon magára?

Visszakérdeztem:

- Miért, Miss Sorbet mondta Önnek, hogy vigyázzon magára?

- Nem.

- Pedig Ön is kockázatos küldetésre indult. Ön is arra készült, hogy le fogják sittelni, de legalábbis meghurcolják, és ki tudja, milyen veszélyekkel találja szemben magát. Ráadásul meg kellett innia annyi alkoholt, amitől nyilván súlyos mérgezése lesz... Akár bele is halhatott volna. És ő annyit sem mondott, hogy vigyázzon magára! Miért nem?

- Egyszerűen nem volt olyan a viszonyunk. Nem mondtunk efféle üres kedvességeket egymásnak.

- Na, látja? Akkor saját magát miért kínozza azzal, hogy másképp kellett volna viselkednie?

- Mert, ha tudtam volna... Ha tudtam volna, hogy soha többet nem lesz rá lehetőségem...

- De nem tudhatta. Nincs jövőbelátó képessége.

Fáradtan előredőlt, és a kezébe temette az arcát.

- Vagy korábban... – Sötét boldogtalansággal szivárogtak a szavak a tenyere mögül. – Miért nem használtam ki az időt, hogy vele legyek? Tudod, milyen régóta ismertem? És volt, hogy csak évente egyszer vagy kétszer futottunk össze. Évente! Érted? Ennyi idő alatt elvehettem volna feleségül, akár gyerekeink is lehettek volna... Vagy szimplán csak élveztük volna az életet együtt, utazunk, tervezgetünk...

- Hát, szerintem ezen felesleges rágódnia. Ha Ön az a típusú ember lenne, aki elveszi, vagy boldog családi életet akar, Miss Sorbet sosem szeretett volna bele Önbe. Olyannak kedvelte meg, amilyen. Semmi értelme őrlődni.

Hoolock nem nézett fel.

- Csak legalább egyetlen mondatot megváltoztathatnék... – mormolta maga elé. – Az egyik flegma, közömbös megjegyzést, amit odavetettem neki. Bármelyiket. Csak egyetlen mondatot... És helyette annyit súghatnék neki, hogy vigyázzon magára, vagy hogy hiányozni fog, amíg távol lesz...

Nem tudtam, mit válaszolhatnék erre. Így hát, ismét visszatértünk a piáláshoz és a hallgatáshoz.

Hoolock egyszer csak felpillantott, és azt kérdezte:

- Neked meghaltak a szüleid gyerekkorodban, nem? Autóbalesetben.

- Igen. Tizennégy éves koromban.

- És, emlékszel rá, mi volt az utolsó dolog, amit mondtál nekik?

- Igen. – Csak ennyit feleltem, nem adtam kifejtős választ. A tekintetem az üveg falán tartottam.

- Nem akarsz beszélni róla?

- Nem tudom, hogy akarok-e. – Behúztam egy újabb kortyot, aztán szomorkásan mégis belefogtam: - Szokás szerint már megint veszekedtek a kocsi első két ülésén. Őrjöngtek, oda sem figyeltek az útra. Egy vacak bútordarab áráról volt szó. Pár dollárról. És egy idő után nem bírtam tovább, megszólaltam, hogy fogják már be. Utána valahogy úgy fogalmaztam, hogy tönkreteszik az utazást. Mindent csak tönkretesznek... Talán meg sem hallották. Sosem figyeltek rám. De... egyszerűen ezek voltak hozzájuk az utolsó szavaim. Hogy mindig mindent tönkretesznek. Hamarosan fékcsikorgás és óriási csörömpölés... Azt hittem, darabokra tép a biztonsági öv, akkorát rántott rajtam.

Nem folytattam, hanem némán az üveg oldalára révedtem. Hoolock halkan rákérdezett:

- Ha most megváltoztathatnád az utolsó szavaidat, mit mondanál nekik?

Egy ideig fontoltam a választ, majd annyit feleltem:

- Ugyanazt, amit akkor, csak elég hangosan ahhoz, hogy biztosan meghallják.

*

Másnap reggel dupla adag sminkre volt szükségem egy-két fáradt táska elrejtéséhez a szemem aljánál. Bár Hoolockot kitessékeltem a söre elfogyasztása után, és viszonylag hamar magamra maradtam, mégsem tudtam elaludni. Álmatlanul hallgattam az achátcsigáim és a csincsilláim neszezését, amíg rám nem hajnalodott.

Az arcfestés viszont szerencsére segített, és sikeresen eltüntette a nyúzottság nyomait. Okkerszínű ceruzaszoknyát húztam fekete csőtopomhoz, és kiegészítettem jókora, aranysárga bizsu ékszerekkel. Utána igyekeztem is a kocsimhoz, és áthajtottam a szomszédos nagyvárosba.

A La Volpe pizzériát kerestem fel. Még éppen időben odaértem, és elcsíptem Mariót, ahogy ezen a reggelen is az étterem lépcsőjét söpörte. Szóval, jól tippeltem, hogy ez állandó reggeli rutin, és így rátalálhatok.

- Helló! – léptem oda hozzá. – Mr Rivelli? Mario Rivelli?

- Én vagyok. – A fiatal férfi leengedte a seprűt, és beletörölte poros tenyerét a kötényébe.

- Frida Lorne a nevem, magánnyomozóként dolgozom.

- Tudom, ki Ön. Domenico bácsi arra kért, hogy ne válaszoljak a kérdéseire.

- Persze, megértem. A nagybátyja azonban nem tudja, milyen ügyben nyomozok. Voltaképpen az Önök érdekét szolgálná, ha beszélnének velem.

- Miért?

- Mert azt vizsgálom, hogy hová tűnt az egyik alkalmazottjuk. Feltételezem, Önök is szeretnék kideríteni.

A fiatalember elkerekedő, sötét szemében őszinte értetlenséget és meglepődést láttam:

- Hogyan? Az egyik alkalmazott? Mégis, kicsoda? Mindkét szakács időben bejött ma reggel dolgozni.

- És a harmadik? – fogtam szokás szerint a blöffölésbe. – A konyhai kisegítő?

- Ja, arra a tanoncra gondol? – Naivan elmosolyodott. Ez az! Végre valaki elszólja magát! – Félretájékoztatták Önt, Miss Lorne. Ő nem tűnt el, hanem eleve csak a múlt hétig tartott a munkaviszonya. Visszatért a színi tanodába, ahová eddig is járt. A suli kifizetéséhez vállalt nálunk részmunkaidőben mosogatási és más kisebb konyhai melókat. Azért nincs már itt, mert lejárt a szerződése, és a nyár hátralevő részét a vizsgadarabja gyakorlásával kívánta tölteni. Múlt szombaton volt a búcsúbulija.

- Megkérdezhetem, hogy mi az illető neve?

- Cseng Lu.

Azt hittem, rosszul hallok:

- Micsoda?! Kínairól van szó?

- Hát, igen. Miért néz ilyen furán? Nem tudta?

Teljes megütközéssel hebegtem:

- Ööö... De hát, miért vettek fel egy kínait az éttermükbe?

- Baja van a kínaiakkal?

- Nem, dehogy, csak... Nekem az a benyomásom támadt, hogy a nagybátyja nem kedveli a kínaiakat.

- Domenico bácsi nem rasszista, semmilyen szempontból. Nem az emberek bőrszínét vagy származását nézi.

- Nem így értettem. Hanem mintha a nagybátyja hadilábon állna a Keleti Sárkányok nevű étteremmel.

- Nem tudok ilyesmiről. Tudtommal, Domenico bácsinak semmi baja velük.

Na, nekem nem egészen így tűnt, amikor az idősebb Rivelli az „Amióta azok a kínaiak betelepültek ide a környékre a túlcicomázott éttermükkel...” félmondatot vagy a rizsföldes, sztereotip megjegyzését hideg megvetéssel elsütötte... Mindenesetre, nem álltam le vitatkozni. Nyilván nem véletlen, hogy Domenico Rivelli azt a látszatot akarta kelteni előttem, hogy ellenséges a viszonya a Keleti Sárkányokkal, és aligha célszerű pont az unokaöccsét faggatnom erről.

- Értem, köszönöm – mondtam inkább. – Mit lehet még tudni Mr Csengről, aki itt dolgozott Önöknél részmunkaidőben?

- Szabad vajon beszélnem róla? Ha részleteket akar, inkább keresse fel őt magát!

- Hol tanul?

- Annyit tudok, hogy színésznek készül.

Úgy döntöttem, beérem ennyivel. Mario elég nyíltnak tűnt, jó esélyt láttam rá, hogy tényleg nem tud mást.

- Egyébként, Ön már itt született, vagy még Európában? – érdeklődtem váratlanul.

- Egy olasz faluban. A név aligha mondana Önnek bármit is.

- Hogyan került el ilyen messzire?

A férfi fekete szeme megtelt szomorúsággal:

- Szegény apa halála után. Anya nagyon beteg lett, én meg csak tízéves voltam. Valakinek gondoskodnia kellett rólam. Voltak a faluban rokonok, először ők vettek magukhoz, de nekik már hat saját gyerekük volt, és nem jutott erejük a nevelésemre. Amikor Domenico bácsi egyik hazalátogatásakor észrevette, hogy a padlón írom a házi feladatomat, mert nincs elég hely az asztalnál, váratlanul könyökön fogott, és bejelentette, hogy magával visz. Másnap már intézte a kiutazásomat. Elhozott magával Amerikába. – Mario elmerengve megforgatta a kezében a seprűt. - Nem hiszem, hogy Domenico bácsi valaha is családot akart alapítani, de attól a naptól kezdve mégis a saját fiaként nevelt.

- Bizonyára hálás neki.

- Az vagyok. Mindenre ő tanított meg.

Tartottam egy kis szünetet, majd visszakanyarodtam egy másik engem érdeklő részlethez:

- Megkérdezhetem, hogy mi baja az édesanyjának?

A fiatal férfi szórakozottan hintáztatta a seprűt a két tenyere között, az emlékeibe merülve:

- Ritka szívbetegség. Domenico bácsi vitette el külföldi szanatóriumba apa halála után.

- Hol van most?

- Nem tudom.

- De hát... Hogyan lehetséges, hogy nem tudja? Nem szokta meglátogatni?

- Nem. Mindent Domenico bácsi intéz. Azt mondja, anya szíve annyira gyenge, hogy nem bírná elviselni egy találkozás érzelmi megrázkódtatását. Borzasztóan le van épülve. Néha küldök neki képeslapot. Legutóbb Kanadába címeztem, talán még most is ott kezelik.

Ekkor zördülés hallatszott az étterem belseje felől. Valaki félretolt egy széket. Mario arca riadt lett.

- Nem szabad Önnel beszélnem – lépett hátrébb. – Kérem, távozzon!

- Jól van, persze, megyek már. – A kocsim felé fordultam. – Köszönöm a segítségét!

Miközben az autó felé haladtam, azon tűnődtem, hogy ugyan miért félne ennyire, ha szívből hinne abban, hogy az étteremnek semmi rejtegetnivalója nincs.

*

Bemasíroztam az irodánk ajtaján.

- Jaj, bogaram, csak azt ne mondd, hogy összejöttél azzal a rémes ügyvéd-műsorvezetővel! – fogadott szörnyülködve Mrs Blackhawk. – Láttam a kocsiját tegnap a házad előtt. Egy órát nálad töltött késő éjjel...

Szemrehányóan pislogott felém egy mellény kötögetéséből.

- Nincs jobb dolga, mammer, mint folyton a szomszédai után kémkedni? – Leültem az íróasztalomhoz, és keresni kezdtem a kávésbögrémet. – Na, jó, erre inkább ne is válaszoljon! Egyébként meg, nem, természetesen nem jöttem össze Vaughn Hoolockkal. Mégis, mit gondol rólam? Ennyire nincs rossz ízlésem.

- Remélem is. Nála még a rendőrkapitány is jobb volt...

- Témaváltás! – javasoltam inkább. – Sikerült végre utolérni a megbízónkat?

- Igen. Most egy órája beszéltem vele.

- És? Mr Wyatt mit szólt ahhoz, hogy az étterem egyetlen helyisége sem felel meg az általa adott leírásnak?

- Ugyanazt, mint eddig. Bizonygatja, hogy igazat mond, és nem képzelődik.

- Márpedig, ha Rivelliék varázsütésre egyik napról a másikra át nem építették a pizzériájuk konyháját, Mr Wyatt története nem stimmelhet.

- Átver minket. Úgy vélem, őutána kellene nyomoznod, nem ezek után a szegény pizzások után.

- Nekem őszintének tűnt. Meggyőződésem, hogy látta egy holttest elszállítását, Rivelliék pedig legalábbis bűnrészesek.

- Miben?

- Az egyik konyhai alkalmazott halálának eltussolásában.

- Jaj, kedvesem... – Az öregasszony helytelenítő szájcsücsörítéssel visszatért a kötéshez.

- Tudom, tudom, kezdek úgy hatni, mint egy rögeszmés. De érzem, hogy valami itt bűzlik. Ha Mr Wyatt hazudni akarna, nem ragaszkodna ilyen görcsösen az első verziójához, hanem próbálná hihetőbbre formálni a sztoriját. Ráadásul a pizzéria titkolózik egy konyhai alkalmazottjával kapcsolatban. Mr Wyatt látott valamit!

- Lelkem, szerencsétlen pszichiátriai betegről van szó. Leült vacsorázni, aztán elszundított a pizza fölött, és most valóságnak képzeli egy álmát.

- Ha csak homályos álomról lenne szó, bizonytalanabb lenne. Nem. Pontosan azt látta, amit elmondott.

- Akkor képzelődött. Hallucinált a gyógyszereitől. Vagy, ami még valószínűbb, be sem vette az előírt adagot, és attól lettek látomásai. Nem tartod furcsának, hogy anno pont ugyanilyen illetéktelen behatolásért és alaptalan képzelgésért tartóztatták le, majd csukták elmegyógyintézetbe?

Megdermedtem, aztán egészen hirtelen kaptam fel a fejem.

- Dehogynem! Furcsának tartom. Felettébb furcsának! – Egyszerre a táskám után nyúltam. – Olyannyira furcsának, hogy most azonnal elkezdek utánajárni.

Mielőtt az asszisztensem bármit mondhatott volna, már ki is száguldottam az ajtón. Iparkodtam a lift felé.

12. fejezet: Huang húga

Ezúttal is be kellett látnom, milyen bosszantó, hogy elvesztettem a nyugdíjazott gyilkossági nyomozó segédemet. Milyen egyszerű lenne tőle kérni infókat Leonard Wyatt régi ügyéről! A rendőrségi iratok között minden számomra lényeges részlet szerepelne. Csakhogy, ideje elengednem a keserédes nosztalgiázást a régi szép időkről! Magamnak kell boldogulnom. Na, meg persze, nagyobb terhet raknom a megmaradt segítőimre.

Száguldva érkeztem az agykutató központhoz, és odasiettem a fehérre festett falakkal körbevett, téglalap alaprajzú épületkomplexum portásához. Feltelefonáltattam vele Litvin professzornak.

A prof hajlandó volt fogadni, bár lelkesnek aligha nevezhetném. Savanyú képpel ücsörgött talpig öltönyben egy még üres konferenciateremben. Egy közelgő előadása anyagait ellenőrizte.

Tudtam, minek szól az örömtelen fogadtatás és az alig hallhatóan, pusztán illemből elszisszent köszönés. Litvin még most is meg van sértődve a tavalyi akcióm miatt. Tényleg nem hibáztatom érte. Vannak bizonyos határok, amelyeket még az én munkámban sem szabadna átlépnie az embernek. Az ügyfél által megosztott, bensőséges titkok bizalmas kezelése pedig megkerülhetetlen alapszabály. Mentségemre szóljon, hogy a titoktartást általában elég komolyan veszem, és anno csak azért tettem kivételt, mert nem láttam más hatékony módszert. Szakmailag talán megvédhető a döntés, de egy egyébként is ingatag lábakon álló barátság sárba tiprására kiválóan alkalmas. Litvin és Bill viszont így tudta rendezni az akkori problémáját, én pedig már megtanultam együtt élni azzal, hogy személyes árat kell fizetnem egy-egy akcióm sikeréért. Nem bántam meg a döntésemet.

Hogy oldjam a légkört, elégedetten bejelentettem:

- Kiderítettem a rám bízott küldetését.

A professzor testtartása egyből megmerevedett, és megfagyott a kezében a vázlatos papír.

- Igazán? – kérdezett rá feszült halksággal. – Bízom benne, hogy még helyrehozható a gond, és Bill döntése nem végleges.

- Semmiféle döntés nincs itt. Totál félreértette a problémát. Bill nem akarja elhagyni, sokkal inkább amiatt aggódik, hogy Ön készül erre.

- Mire?

- Elhagyni őt.

Litvin úgy nézett rám, mintha legalábbis azt jelentettem volna be, hogy a csincsilláim elvarázsolt dinoszauruszok:

- Tessék?

- Igen, Bill ettől tart.

- Hallatlan képtelenség, kisasszony! – jutott végre értelmesen szóhoz a kezdeti megdöbbenés után. – Ön ezúttal bizonyára téved. Bill nem aggasztaná magát azon, hogy esetleg el akarnám hagyni, mert nincs rá semmiféle racionális oka. Az pedig – minden ismeretem szerint – távol áll tőle, hogy képzelt félelmeken rágódjon.

- Márpedig, ezért próbált beszélgetni Önnel a kapcsolatuk jövőjéről.

- Nem tudom, mi folyik itt... – Litvin hangja tanácstalan értetlenséggel olvadt semmivé a mondat végére, ahogy törte a fejét a magyarázaton.

Én pedig kimondtam az eddig elhallgatott fő tényezőt:

- Bill attól fél, hogy Önnek az utóbbi hetekben titkolt szeretője van.

Legnagyobb meglepetésemre Litvin lesütötte a szemét, és váratlanul kerülni kezdte a tekintetemet. Hoppá! Pont a titkos-szeretős kijelentésre jön zavarba? Na, erre nem számítottam.

- Miért hinné ezt? – kérdezte, miközben meggyürkélte az egykor megégett kezét takaró fekete bőrkesztyű szárát.

- Úgy hallottam, hogy Ön mostanában egyre távolságtartóbb, és késő éjszakai telefonhívásokat bonyolít.

- Ugyan! Annak csak... az időeltolódás az oka. A kutatóközpontom szingapúri befektetői szoktak néha esténként felhívni. Apróbb munkaügyek.

- És, miért kell Bill elől titkolni?

- Nem titkolom. – A professzor még mindig nem nézett rám, csak az előadás kinyomtatott anyagára.

- Akkor Bill miért érzi úgy, hogy takargatja előle a telefonja képernyőjét?

- Nem tudom. Bizonyára téved.

- Szóval, nincs titkolt szívügye?

Litvin arca már érezhetően kezdett kipirulni. Igaza volt Billnek, valóban elég látványos volt, ahogy a porcelánfehér arcot vörösödés öntötte el. Nem lehetett eltéveszteni.

- Egyáltalán nem értem, miről van szó – mormogta végül a nyilvánvaló hazugságot. – Semmit sem titkolok Bill elől.

- Nem egy férfi hívogatja?

- Nem hívogat senki.

- Hány éves az illető?

- Mondom, hogy nincs senki.

- Egyedülálló a pasas?

Litvin arca már kezdte megközelíteni a főttrák-szintet. Elfúló hangon tört ki belőle:

- Ez már sértő, kisasszony! Mégis, mit feltételez rólam? - Rendezte a sorait, aztán felszegett állal hozzátette: - Bill fontos nekem. Senki más nem érdekel.

A hangsúlya nélkülözött minden mesterkélt édelgést, és kimért hűvössége azt mutatta, hogy ezzel a legutolsó pár szavával nem próbálja megjátszani magát, hanem igazat mond, a maga halvérű módján.

Nos, fura az ügy.

- Hát, jó, látom, nem akar semmit elárulni a kérdésről – adtam meg magam végül. – Akkor hagyjuk! Térjünk rá inkább a jövetelem okára. Van egy szanatóriumi doki, akit egyszer régen álruhában meginterjúvoltam. Ma is szükségem lenne egy beszélgetésre vele. Most már azonban nem merek tök hamis igazolásokkal odamenni. Szeretném, ha megengedné, hogy az Ön telószámát írjam rá a referenciairataimra, és a doki Önnel tudna egyeztetni, ha ellenőrizni akarja a kutatásaim valódiságát. A híres Gavrilo Litvin professzor neve talán elég lenne a megnyugtatására. Jó esélyt látok rá ugyanis, hogy ha megint odaállítok újabb ügyben faggatni, akkor legalább egy telefonhívást megereszt a szavaim igazolására.

- Nem járulok hozzá. – Litvin válasza tömör és azonnali volt. – Ha pénzt akar az eddigi segítségéért, nevezzen meg egy összeget! Hazudni viszont nem fogok.

- Fontos lenne a mostani nyomozásomhoz.

- Nem vagyok a hamisság híve.

- Mi lenne, ha azt mondanám, hogy cserébe meg tudnám oldani a mostani problémáját? – vetettem fel.

- Nincsen problémám.

- Dehogynincs. Az éjszakai telefonáló...

- Munkaügyben hívtak Szingapúrból. Máskor is előfordult már. Ha nem óhajt pénzt, akkor kérem, távozzon! Hamarosan kezdődik egy zártkörű szakmai előadásom. Viszontlátásra, kisasszony!

Oké, úgy látom, még valóban távol állunk a kibéküléstől.

Úgy tettem, mintha eltűnődnék a szavain, és elindultam az ajtó felé. Elköszönés helyett azonban a vállam fölött visszavetettem:

- Idefelé úton láttam a folyosón egy jóvágású, kigyúrt gyakornok pasit. Mi lenne, ha azt mondanám Billnek, hogy Ön ezzel a gyakornokkal szokott esténként beszélni, pikáns és bizalmas témákról?

Litvin már tért volna vissza az előadásanyagok tanulmányozásához, most azonban ismét megdermedt.

- Mégis, miért állítana ilyen valótlanságot? – kérdezte elhaló hangon.

- Mert Ön sem mutat semmiféle hajlandóságot az együttműködésre a hamis referencianyagaim kapcsán. Talán nekem sem kellene annyira segítőkésznek lennem az Önök magánügyében...

- Bill egy szavát sem fogja elhinni.

- Igazán? Miért is nem? Talán mert Ön tisztázza magát az igazság elárulásával? – Kacsintottam egyet. – Na, ugye?

Litvin tett egy újabb ideges mozdulatot a kesztyűje megigazítására:

- Képes lenne fájdalmat okozni Billnek a hazugságaival?

- Nem nézi ki belőlem?

A professzor nem válaszolt rögtön. A homlokán kirajzolódó sápadt ráncon láttam, hogy sok minden fut át az agyán, és igyekszik rendezni a feltoluló gondolatok kavalkádját. Valószínűleg egyszerre próbálta mérlegelni az igazi titkát, az általam tálalt hazugságot és a rólam eddig megismerteket. Próbált rendet vágni az elképzelt lehetséges következmények között...

Aztán annyit felelt jéghidegen:

- Írja rá a telefonszámom a referenciára! – És elfordult tőlem, mintha számára ezennel nem léteznék többé.

*

Visszatértem az irodába Mrs Blackhawkhoz, akit nemrég nagy sebbel-lobbal hagytam magára. Még mindig ugyanott tütyögött, mint előtte.

- Mit derítettél ki Wyatt múltjáról? – kérdezett meg, elmélyülten kötögetve.

- Még semmit. Most hamisítom majd a meghatalmazásokat hozzá.

- Akkor hol voltál?

- Sajnos, tennem kellett egy kellemetlen első lépést az ügyben. Mindegy, túl vagyok rajta, és szerencsére, bejött a blöfföm. Még jó, hogy Litvin professzornak pocsék az emberismerete, és egyébként is ki van rám akadva egy régi húzásom miatt, így most hajlamos bármi rosszat feltételezni rólam. – Nem ragoztam tovább a kérdéskört, hanem bekapcsoltam a gépemet, hogy nekiláthassak a papírok összeszerkesztésének. – Nem bánnám, ha Ön is hasznosítaná magát. Utána kellene nyomozni egy Cseng Lu nevű kínai pasasnak.

- Ő az a konyhai kisegítő, akiről Mario mesélt?

- Igen. Lenne kedve végigtelefonálni a színészettel foglalkozó összes környékbeli létesítményt és oktatási intézményt? Nem könnyű mindet fellelni a megyében, és talán még a keresés határait is ki kell majd tágítani...

- Semmiség, angyalkám. – Az idős nő már félre is tette a kötést, és a telefonért nyúlt. – Szívesen megcsinálom. Cseng Lu lehet a Wyatt által látott halott?

- Valószínűnek tartom.

- Akkor eltűnt személyt keresek, nem? Lehet, hogy már a rendőrség is próbálja felkutatni.

- Esélyes.

Az idős asszony elmorfondírozott a kérdésen:

- Rivelliék ugyan miért öltek volna meg egy egyszerű mosogatófiút?

- Számtalan oka lehet. Aligha a munkakörön múlik, hogy kit gyilkolnak meg.

- Lehet, hogy meglátott valamit, mint az az egykori munkás a sampongyárban...

- Korai még tippelni – vágtam el a régi nyomozási emlékek nem feltétlenül kellemes felelevenítését. – Egyelőre csak egyetlen dolog tűnik biztosnak: hogy a szegény pasas a halálát lelte Rivelliék konyháján.

- Már persze, ha lehet adni Wyatt szavára.

Nem akartam újból meddő vitába belemenni Leonard Wyatt képzelgéséről, így inkább visszatértem a meghatalmazások gyártásához.

Miután mindennel elkészültem, és álcakészletemet is kipakoltam az asztalra, felhívtam telefonon a Doktor Fudge nevű orvost, aki annak idején Carolina Bontont meg az ügyfelünket kezelte. Előkaptam a kelet-európai akcentusomat, és Isra Kolonja PhD hallgatóként mutatkoztam be. Bár először nem emlékezett rám, hamar megismert, és beleegyezett, hogy újból interjút ad a „tudományos kutatásaimhoz”. Azonban csak este ért rá, így egyelőre nem indulhattam útnak hozzá. Kénytelen voltam jegelni a Wyatt-szálat.

Egy másik képbe került személy kikérdezése mellett döntöttem.

Magára hagytam ismét Mrs Blackhawkot, aki Cseng Lu ügyében éppen belefogott egy szövevényes hazugságba, telefonnal a fülén, azt ecsetelve, hogy az unokája nevében miért is kutat a pasas után.

*

Min Huang Liao lakása egy ázsiai ételhozzávalókat forgalmazó bolt felett helyezkedett el. Követtem a fickó által az étteremben felírt címet, és elvergődtem a keskeny kis utcákon keresztül az üzlethez. Már arra készültem, hogy egy gyömbéres kosár és egy általam ismeretlen, piros gyümölcsöket tartalmazó láda megkerülésével betérjek az üzletbe, és ott érdeklődjem a Min-lakás felől.

Ekkor azonban megpillantottam a magasban egy fiatal, talán még épp csak tizennyolc éves kínai lányt. Fenn ült a nyitott ablakban, a párkányon, feltámasztva két karcsú lábát. Csak mini farmer shortot és fekete-fehér pöttyös blúzt viselt. Füleiből a legelképesztőbb pontokon csüggtek aranykarikák, és az orra bal cimpájába is fűzött egyet. Tépettre vágott haja tetejét meghagyta az eredeti hollószínre, a változatos hosszúságú tincsek alját viszont ombre festéssel a kékeszöld különös árnyalatára színeztette. Ügyet sem vetett a felbukkanásomra.

Úgy döntöttem, mégsem az épület belseje felől próbálom megközelíteni a kutatásom alanyát. Inkább felmásztam a tűzlétrán a külső falnál, hogy beszédtávolságra kerüljek a lánytól.

- Elég magasan vagyunk – jegyeztem meg, az életveszélyes ablakpárkányon üldögélésre célozva.

- Tényleg? – Nem fordult felém, tekintete továbbra is az égen kúszó nyári felhőfoszlányokra tapadt. Gunyorosan hozzátette: - Nekem nem tűnt fel.

- Nem akarok itt anyáskodni, de ha egy pillanatra is kibillen az egyensúlyából...

- Még sosem történt meg. – Egyszerre átfordult, a bokáját a levegőbe vetve. Majd ott lógott, fejjel lefelé, mindössze a cipője orra tartotta a felső ablakkeret mögé akasztva. Ebben a denevérpózban függött, és úgy bámult rám fekete szemével.

- Sok ember csak azért nem jut elég magasra, mert fél a lezuhanástól – szólalt meg újra, meglepően tisztán ejtve a szavakat a kitekeredett testhelyzetben is.

- Úgy látom, Önt nem tartják vissza efféle aggodalmak.

Nem válaszolt. Egy darabig még lógott ott, de amikor én sem mondtam semmit, végül visszalendült normális ülésbe, bár mellette még mindig a kitárt ablak szédítő mélysége tátongott.

- Frida Lorne vagyok, magándetektív – mutatkoztam be ekkor. – Min kisasszony?

- Igen, de szólíts csak nyugodtan Tingnek! Te vagy az a vöröshajú nyomozónő? A bátyám említette, hogy zaklatni fogsz.

- Igen, gondolom, rólam beszélt.

A lány helyreborzolta a függeszkedéstől összekócolódott tincseit:

- Huang nem tudta, mi után nyomozol, de nyilván Cung Tao után, nem?

- Nos, erről nem beszélhetek, a munkám bizalmas természete folytán – fogalmaztam szándékosan ködösen, hogy meghagyhassam a félreértésében –, de annyit elárulhatok, hogy az ügyemnek láthatóan köze van a szervezett bűnözéshez.

- A hideg kiráz attól az embertől. – Ting kerek arcán semmiféle érzelem nem látszott. – És Huang még azt akarta, hogy menjek hozzá feleségül! Említette?

- Igen, mondta.

- Mintha legalábbis a középkorban élnénk... Még jó, hogy Cung Tao érdeklődését nem keltettem fel. Máskülönben nem tudom, mi lett volna. Állítólag az egyik barátnőmnek izzó sütőlapra nyomta a karját, amikor megpróbált nemet mondani neki. – A lány továbbra is nyugodt maradt. Nem meglepő, hogy már megedződött a Keleti Sárkányok mellett. – Persze, erre nincs bizonyítékom, vallani sem fogok róla. Bármennyire is nem kedvelem Cung Taót, nem szegülnék szembe vele.

- Nem várom, hogy forduljon ellene – vágtam rá. – Csak arra lennék kíváncsi, hogy mi a helyzet Rivelliékkel.

A lány összerezzent. Amilyen higgadt tudott maradni eddig, olyan váratlanul látszott most meg rajta az a fiatalos, éretlen érzelmi hullámzás, amelyet eddig gondosan palástolt flegmasággal.

- Mario és Domenico Rivellivel? – kérdezett vissza, megdörgölve az orrában fénylő karikát.

- Igen, velük.

- Nem sokat tudok róluk. Pizzát árulnak a környéken.

- Én mást is hallottam, legalábbis ami Mario Rivellit illeti...

- Nyilván Huang előadta, hogy kavarok vele.

- Miért, nem így van?

- Nem.

A válasz hallatán hitetlenkedve elfintorítottam rózsaszínre rúzsozott ajkamat, úgyhogy a lány magyarázatképpen hozzátette:

- Mario már kábé harminc. Öreg hozzám.

- Akkor Mr Min miért gyanakszik viszonyra?

- Mert barátok vagyunk, és sokat mászkálunk együtt. Huang meg begyepesedett, és el sem tudja képzelni, hogy az oké legyen, ha egy csaj és egy pasi sok időt tölt egymás társaságában. – Nagyot legyintett feketére lakkozott körmű kezével. – A zenesuliba csupa rátarti liba jár. Utálnak, nem tudok velük beszélgetni. Mario viszont megért. Sosem akartam ezt a hülye hárfázást tanulni...

- Ahogyan neki sem az volt az álma, hogy étteremben robotoljon – szúrtam közbe szemfülesen.

- Hát, nem! Tudtad, hogy fényképésznek szeretett volna tanulni? Tett is félre pénzt, vett gépet, aztán a nagybátyja megakadályozta, hogy beiratkozzon a tanfolyamra. Közölte vele, hogy a pizzériában éjjel-nappal szükség van rá. Mario pedig mit tehetett volna? Végtelenül hálás annak a vén varjú Rivellinek, így aztán hatott rá az érzelmi zsarolás. Már alig van ideje a fényképezéssel foglalkozni.

- Sajnálom.

- Én is. Domenico Rivelli tönkreteszi az unokaöccse életét, és még magát tünteti fel megmentő szerepben, amiért befogadta! Dühítő. – A lány tekintete felizzott. – Le merném fogadni, hogy Mario apja sem csak úgy betegségben halt meg annak idején, mint ahogyan mondják. Középkorú embernek elég ritkán alakul ki ilyen súlyos gyomorfekélye...

- Gyomorfekélye volt?

- Ja. Állítólag bevérzett.

- Mi történt Ön szerint?

- A vén Rivelli kinyírta az öccsét! Mi más? Most pedig a fiú életét is megnyomorítja.

- Ezek azért elég súlyos vádak...

- Láttam már különb dolgokat is, Huang mellett semmin sem lepődik meg az ember.

Gyors feljegyzést írtam a telómon, majd rákérdeztem:

- Nem sejti véletlenül, mi lett Mario anyjával?

- Elvileg szívbeteg, de a pontos igazságot csak Domenico tudja. Ő jár el hozzá néha meglátogatni.

- Á, Mr Rivelli meg szokta látogatni a sógornőjét?

- Igen. Mario azt mesélte, hogy pár hetente. Persze, ki tudja? Talán a nő is halott. Kitelne Domenicótól, hogy éveken át hazudjon a látszat fenntartására. Megölhette a nőt, még akkor, húsz éve. Bármit kinéznék belőle. Vajon miért nem engedi, hogy Mario láthassa a saját anyját?

A kérdés megválaszolatlanul lógott a levegőben, és mindketten eltűnődtünk.

Nos, egyre érdekesebb fordulatokat vesz ez az ügy.

13. fejezet: A kezelőorvos

Este végre eljött az ideje, hogy átalakuljak albán PhD hallgatóvá Wyatt kezelőorvosának meginterjúvolásához. Mivel nem az első eset volt, hogy ehhez az álcához folyamodtam, kellő rutinnal válogattam át a magánnyomozói álruha-készletem. Magamra kanyarítottam egy sötét, jellegtelen ruhát, és betettem színes kontaktlencsét. Barnát, mert az jól elrejti egyébként elég karakteresen halványzöld szemszínemet. Utána jött a valódi bőrszínemnél három árnyalattal sötétebb alapozó, majd végül jellegzetes, vörösre festett hajamat fekete fejkendőbe csavartam úgy, hogy teljes legyen a fedés.

Miután egy kis büfében vettem magamnak csokis-kókuszos kávékülönlegességet és egy halom palacsintát narancslekvárral, útra keltem a szanatórium felé.

Elég nagy volt a távolság, így akadt időm vezetés közben elfogyasztani a vacsorámat, amíg magam mögött hagytam a mérföldeket.

Mire ráhajtottam a kórházhoz vezető vidéki fasorra, már elnyammogtam az utolsó falatokat is. Elhaladtam a környező frissen kaszált rétek mellett, és a rácsos vaskerítést határoló horgásztónál parkoltam le. A környék bájos volt, maga az épület viszont nem festett túl hívogatóan. Nem történt itt semmiféle felújítás az eltelt idő alatt. Ráadásul, ahogy beséltáltam, a hűvös, penészes falak között most is nyugtalanítóan visszhangzott a fémtálcák csörgése és a fel-lemászkáló személyzet lépteinek zaja.

Erős kelet-európai akcentust előszedve bejelentettem magam a szűk kis portafülke átlátszó műanyagból készült ablakához hajolva:

- Isra Kolonja vagyok, PhD hallgató. Doktor Fudge kezelőorvoshoz jöttem.

A portás munkatempója nem volt éppen friss-fiatalos, de azért fél percnyi ólmos lassúságú papírtologatás után értesítette az orvosi szobát az érkezésemről.

Felbukkant Doktor Fudge, egy pirospozsgás arcú, idős orvos. A fehér köpenyére tűzött, jól olvasható névtáblája messziről hirdette, hogy kihez van szerencsém, de ahogy közelebb ért, rá is ismertem.

- Jó estét kívánok, Mrs Kolonja! Kövessen, az irodám még mindig az emeleten van! – intett felém, én pedig elindultam utána.

Útközben az orvos derűs társalgást kezdeményezett:

- Szóval, már az agykutató központnál gyakornokoskodik? Igazán kiváló hely. Mr Litvin publikációival gyakran találkozom szakmai berkekben. Ön mit csinál ott pontosan?

Nem kimondottan örültem az érdeklődés irányának, de kénytelen voltam válaszolni:

- Projektkísérletek gyakorlati hatásait vizsgálom az alanyokon pszichopatológiai szempontból.

- Melyik a legújabb kutatás, amelyben részt vesz? Mindig tűkön ülve várom a fejleményeket, mert Mr Litvin forradalmian új ötleteket valósít meg, valahogy mégis konzervatív precizitással. Csodálatra méltó. Most éppen min dolgozik az úr?

- Sajnos, a közzétételig nem beszélhetek róla – mondtam rá némiképp távolságtartással a hangomban, magamban fohászkodva, hogy ne forszírozza tovább a témát.

- Legalább annyit, hogy Leonard hogyan kapcsolódik a kutatáshoz? – kérdezett kitartóan. – A telefonban említette, hogy Leonardról szeretne interjút készíteni.

- Igen, de őt a beadandó dolgozatomhoz tanulmányozom, nem a kutatóközpontban végzett munkám miatt – javítottam ki, mielőtt túl mély érdeklődést váltana ki belőle az összefonódás.

Végre rám hagyta. Nyomatékképpen még azért felvillantottam a hamis meghatalmazásaimat, de az irataim már nem kötötték le.

Beterelt az irodájába, és miután kérdés nélkül a kezembe adott egy pohár ásványvizet, akárcsak a múltkor, leültetett az íróasztala előtt. Ő is helyet foglalt mellettem, érdeklődő, de nem túlontúl bizalmas közelségben.

Inkább ezúttal sem ittam a vízből, nehogy véletlenül szétmázoljam az alapozómat vele. Jobb híján, félretettem a poharat.

- Megengedi, hogy diktafonra rögzítsem az interjúnkat? – Ezt álruhában gyakran elsütöm, hogy fontoskodó benyomást kölcsönözzek a társalgásnak.

A doktor hozzájárult, így bekapcsoltam a táskám tetejére készített diktafont.

Doktor Fudge először bemutatta a szanatóriumot. Igaz, már a múltkor is elmagyarázta az intézmény működését, de nem szakítottam félbe. Hagytam, hogy belemelegedjen a beszédbe.

Utána rákérdeztem:

- Mr Wyatt mennyi időt töltött itt?

- Hat hónapot.

- Mikor?

- Nagyjából tíz éve.

- Bontonékkal egy időben? – Érdeklődésem alátámasztására még hozzáfűztem: - Emlékszik? Róluk írtam a korábbi tanulmányomat...

- Igen, igen. Tíz éve ők is éppen részt vettek itt egy kezelésen. Viszonylag jóban voltak vele, Carolina Bonton gyakran kölcsönkérte Leonard kártyapakliját a jóslásaihoz.

Na, jó, ennyit arról, hogy Carolina alig ismerte a megbízónkat, és fél szót sem igen szólt hozzá...

- Barátságnak nevezné? – kíváncsiskodtam.

- Annak talán túlzás lenne. Bontonék kis világába kívülálló nem fért bele. Mindenesetre, Leonardot kedvelték a maguk módján.

- Mi lehetett az oka?

- Nem értettem én sem. Leonard introvertált, emberkerülő személyiségtípus. Bontonék nála sokkal kitűnőbb szociális készségekkel rendelkező bentlakókkal sem törődtek. Miért pont Leonard? Sejtelmem sincs.

- Mr Wyatt Edgar Bontonnal is jóban volt, vagy csak a feleségével?

- Edgarral is, persze.

Úgy ítéltem meg, elég lesz ennyi Bontonék szerepéről, mert a doktor tényleg nem tud róla sokat. Nem akartam feltűnést kelteni azzal, hogy erőltetem a részleteket. Inkább magára az interjú tárgyára irányítottam a figyelmet:

- Mit tudna mesélni Mr Wyatt bekerüléséről?

Itt hosszasabb szakmai fejtegetésbe bocsátkozott Wyatt kezdeti kórtörténetéről. A szakorvosi blablából a lényeg annyi volt, hogy Leonard Wyatt világéletében küszködött paranoiás félelmekkel és tévhitekkel, kisebb hallucinációkról nem is beszélve, de ezek jó darabig nem akadályozták a hétköznapjait. Részmunkaidőben még dolgozott is, így aránylag átlagos részét képezte a társadalomnak. Igaz, tény, hogy magányos farkasként élt.

Aztán egyik éjszaka egyedül kószált a városban, és rohamot kapott. Egy butikokkal és büfékkel zsúfolt bevásárlóutcában betört egy bizsuboltba a raktárajtón keresztül. Villanyt kapcsolt, és fel-alá viharzott a kirakatok között, amíg egy járókelő ki nem hívta rá a rendőrséget. Össze is tört ezt-azt, ugyanis többször leroskadt a polcok között önkívületben.

Amikor a rendőrök lefogták, zavart állapotban félrebeszélt. A halandzsából végül annyi értelmet sikerült előkaparni, hogy Wyatt azt bizonygatta, látott benn valakit. Az ajtót nem ő törte fel, hanem úgy találta, és berontott megállítani a bezárt boltban settenkedő sötét árnyat. Csakhogy az illető szőrén-szálán eltűnt, amint belépett.

- A rendőrség kivizsgálta ezt a képtelen történetet? – érdeklődtem.

- Igen, meglepően komolyan vették. Illetve, hát, nem mindannyian, csak volt ott egy fiatal rendőrtiszt, aki hitt Leonardnak. Ő minden követ megmozgatott, hogy átkutassák a helyszínt. Leonard viszont bizalmatlanná vált a többi rendőr miatt, mert azok kigúnyolták. Így már ő maga sem akart együttműködni. Végül elhalt a nyomozás, ugyanis Leonard magára vállalta a betörést, és a bíróság hozzánk utalta be.

- Ki volt a rendőrtiszt, aki ennyit foglalkozott az üggyel? Talán tudna további részletekkel szolgálni a dolgozatomhoz.

- A nevére már nem emlékszem tíz év távolából. Meglátogatta nálunk egyszer-kétszer Leonardot, azért tudok róla egyáltalán. Szerintem segíteni akart, de Leonard nem állt szóba vele. – Doktor Fudge elmorfondírozott. – Várjon! Rémlik, hogy olyan dél-amerikai hangzású név... Díaz vagy Perez? Talán valahogy így hívták.

Nem volt szükségem több infóra. Pontosan tudtam, kiről beszélünk. Raul Gomez kapitányt a nagyvárosból helyezték át hozzánk pár éve; pontosan onnan, ahol az ominózus betörés történt. Egyébként is, ki más lenne olyan akkurátusan lelkiismeretes, hogy még ilyen viszonylag komolytalan ügynek is egészen egy elmegyógyintézetig utánamegy?

Tennem kellett egy gépies mozdulatot a fejkendőm lesimítására, amíg összeszedtem magam az akcentusom megőrzéséhez. Amint biztos voltam benne, hogy nyugodtan tudok megszólalni, másra tereltem a szót:

- Ön szerint mi történt aznap éjjel?

- Ki tudja? Leonard komoly gyógyszeres kezelésre szorult a bekerülésekor, és még sokáig gyötörték zavaros hallucinációk. – A doktor itt felsorolta a páciensnek beadott orvosi készítmények latin nevét is, de abból nem sokat értettem.

- Őrizgethetett Mr Wyatt sötét titkot?

- Nem nyílt meg felém.

- Sosem említett semmit?

- Talán egyszer igen. – Az orvosnak eszébe jutott valami, és nagyot bólintott. – Tényleg, volt egy eset. Meglepő és példanélküli. Leonard akkor már egy hónapja benn volt nálunk. A nővérek elméretezték a gyógyszeradagját, és elég zavart volt. A szokásos terápiás beszélgetésre jött az irodámba, de alig találta el az ajtót. Azután is érthetetlenül motyogott. Megint képzelgések gyötörték. Váratlanul panaszos kiáltás tört ki belőle: „Nem lett volna szabad meglátnom a negyedik elefánt szívét. Minden rossz azután történt.” Erre a negyedik elefántra máig emlékszem, hiszen igazán furcsa volt. Többször elismételte. A negyedik elefánt szíve. A negyedik elefánt szíve... Jó darabig hajtogatta, hogy nem lett volna szabad meglátnia az elefántszívet. Végül összeomlott, mi meg kénytelenek voltunk egy erős nyugtatóval elkábítani.

A doktor megvakarta a feje búbját, aztán még hozzátette:

- Miután kialudta az esetet a szobájában, egy szóra sem emlékezett belőle. Azt mondta, nem is sejti, miféle elefántról beszélhetett.

Ezen a ponton Doktor Fudge visszatért Wyatt gyógyszereihez, és azoknak a hatását ecsetelte, valamint a férfi állapotának fokozatos stabilizálódását írta le. A terápiák összes elemére kitért. Biztos, ami biztos, rögzítettem ezeket a szakmai részleteket is, bár a nyomozásom szempontjából egyelőre nem tűntek lényegesnek. Amikor az orvos az utolsó diagnózisát is elregélte, kezdtem végét kanyarítani az interjúnak.

Még egyre azért rákérdeztem:

- A kikerülése után hallott még róla?

- Igen. Annyit, hogy nemrég, egy idős ügyvéd rokon halálakor nagyobb összeget örökölt. Szerencsés fordulat, mert máskülönben Leonard aligha boldogulna. A régi, éjszakai összeomlása óta tudtommal már nem tudja megtartani az állásait, nem elég tiszta a gondolkodása hozzá.

- Szóval, jól jött neki az örökség?

- Igen. Ráadásul, a derült égből. Én még ismertem is az elhunyt rokont, mert néha együtt jártunk golfozni. Bár az öregúr az utóbbi években sokat betegeskedett, mégis meglepő a halála. Pont az elmúlt hónapokban kezdett felerősödni, jobban érezte magát, tervezgette is, hogy új ingatlanfejlesztési projektbe fekteti a pénze egy részét egy volt munkatársával. Tele volt ötletekkel és energiával. – Doktor Fudge arca elmerengő lett. Aztán viszont megrázta magát, és visszatérítette figyelmét a jelenre. – Nos, az öreg Wyatt váratlan szívrohama az Ön számára aligha érdekes. Mit szeretne még tudni Leonardról?

- Azt hiszem, ennyi elég lesz. – Hálásan rámosolyogtam. – Igazán sokat segített. Netán megengedné, hogy ha további kérdéseim merülnének fel, telefonon megkeressem Önt?

- Persze, ez csak természetes.

Vetettem egy hiábavaló, vágyódó pillantást a vizespoharamra, majd szedelőzködni kezdtem a távozásomhoz.

*

A hétre nagyjából elég hazugságot halmoztam fel az irodám képzeletbeli kontóján, a hétvégére tehát már nem tábláztam be magamnak több kihallgatást. Egyébként sem kell túlságosan csipkedni magam a Wyatt-féle megbízással, ugyanis a díjazásom időalapú. A nyomok kihűlésén kívül más nem sürget. Nem ártana a háztartási feladataimmal is előrébb jutni. Szóval, a szombatot kerti melókkal és Mrs Blackhawk füvének a lenyírásával töltöttem. Csúnyán szürkült-borult az ég, közelgő nyári vihar ígéretét hordozva. Mindenképpen rendbe akartam szedni az öreglány gyepét, még az égszakadás előtt. Ilyen nyomott, fejfájdító időben jobb is, ha nem fókuszálást igénylő nyomozási feladatokat végzek.

Melléktevékenységként mindenesetre forgattam az agyamban a Wyatt-ügy részleteit is. Újra meg újra arra jutottam, hogy amíg Mrs Blackhawk nem szerez bizonyítékot Cseng Lu eltűnésére, nincs a kezemben olyan ütőkártya, amellyel érdemben megszorongathatnám a pizzásokat. Ha viszont az asszisztensem megtud valamit, egyből nyeregben leszek. Egyértelmű részletek felvillantásával utalhatnék arra, hogy tudom, meghalt az egyik alkalmazottjuk, és talán valaki beszélni kezdene. A szakácsok lojálisnak tűntek, de ha gyilkosságot rebesgetnék, tuti begyulladnának. Vagy Mario lelkiismerete szólalna meg.

Ha pedig senkit sem sikerül megtörni, akkor még ott a B terv. A rendőrkapitányt is megkereshetem a megalapozott gyanúmmal. Elmondhatom neki, hogy Rivelliék egyik alkalmazottja felszívódott, pont miután Leonard Wyatt egy holttest elszállításának volt a tanúja... Gomez kapitány annak idején pályakezdőként a szomszédvárosban hitelt adott Wyatt szavának. Talán most is hajlandó lesz beleásni magát az ügybe, ha ilyen konkrét, baljós nyommal tudok szolgálni, mint a kínai La Volpe-munkavállaló eltűnése...

Éppen egy makacs gyepcsomón szuszakoltam keresztül a fűnyíró pengéit, ahogy elpróbáltam magamban a sejtelmes hangsúlyt. A szarkasztikus és célzatos megjegyzést, ahogyan majd például az idősebb Rivelli előtt megemlítem, hogy vajon hová lett a konyhai beosztottja...

Amikor is az asszisztensem – a házi papucsa sarkában loholó félszemű foxijával – előtotyogott az otthonából. A kezében karcolásokkal teli, divatjamúlt mobilját szorongatta.

- Lelkem! Kapcsold ki azt a masinát! – igyekezett túlharsogni a gépzúgást, intve a fűnyíró felé.

Elengedtem a gombot, és kérdőn fordultam az öregasszonyhoz.

- Rátaláltam a színi tanodára, ahová Cseng Lu beiratkozott – jelentette be büszkeséggel.

- Ez az! – Íme itt is van a teljes siker! Még hamarabb, mint remélni mertem. – Kiváló a hétvégi munka! És, ott sejtik már, hogy a szegény fickó gyilkosság áldozata lett?

- Nos... – Mrs Blackhawk köhintett egyet. - Voltaképpen eddig tartott a közlendőm örvendetes része. Mármint, ami a nyomozásunkat illeti.

- Ugyanis?

- Ugyanis nem csak a színi tanodát találtam meg, hanem magát Cseng Lut is.

A kijelentést kínos csend követte.

- Megtalálta? – kérdeztem aztán, mintha nem érteném.

- Él és virul. A vizsgadarabja gyakorlása köti le az idejét, ahogyan Mario mondta. Még adták is a diáklakás telefonján... Kutya baja, és jó szívvel emlékezik Rivelliékre.

Szinte éreztem a tompa puffanást, ahogyan kártyavárként dől össze az eddigi elméletem. Ráadásul vele együtt kábé az összes reményem is arra, hogy Leonard Wyatt sztorija megállja a helyét.

- Öhm... és... és ezer százalék, hogy tényleg Cseng Lu volt? – erőlködtem még azért.

- Elég valószínű. Kínai akcentussal beszélt, és egyszerű természetességgel válaszolt a kérdéseimre a pizzériánál töltött idő kapcsán. Nem habozott, nem hadovált.

Nem tudtam, mit mondhatnék erre. Végül némi hallgatás után annyit motyogtam:

- Hát, örüljünk neki, hogy szegény nem halt meg.

Mrs Blackhawk együttérzően meglapogatta a vállam, és visszatipegett a házába. Szerencsére, megtartotta magának a megjegyzését arról, hogy úgy fest, végül neki lett igaza.

Egy mélabús sóhajjal visszatértem a fűnyíráshoz. Hagytam, hogy újból felberregjen a gép, ezúttal azonban már reményteli várakozástól mentesen bandukoltam a kerekek után. Üres tekintettel bámultam a fűcsomókra az egyre szürkülő ég fojtó, vihar előtti ólmosságával a vállamon.

*

Nagyjából úgy képzeltem, hogy ennél lelombozóbb már nem is lehetne a szombat estém. Egyedül flangáltam fel-alá a házamban. Nyilván kezdhetem elölről a munkát, ha áldozatot akarok találni Wyatt történetéhez. Eddig megnyugtatott a tudat, hogy Domenico Rivelli titkolózik egy konyhai alkalmazottal kapcsolatban. Aki ráadásul kínai – pont, mint a rivális bűnbanda. Cseng Lu simán lehetett volna a Wyatt által kifigyelt gyilkosság alanya. Minden egybevágott volna. A lehulló sapka, a tény, hogy a holttestet a konyha környékén dobták be a csomagtartóba, és hogy senki nem említi a mosogatófiút... Most meg a jó kis teóriám egyik percről a másikra szánalmas összeesküvés-elméletté vált.

Wyatt bizonyára ivott egy-két pohár bort a gyógyszereire, és hallucinálni kezdett, mint annak idején, én meg rárepültem az alaptalan vádaskodásra. Mert már képtelen vagyok értelmes ügyet összeszedni! Csak süket képzelgésekkel keresnek meg.

Kivéve Litvin esetében, ahol úgy tűnik, be fog igazolódni Bill aggodalma. Ott, természetesen, azzal menőztem Billnek, hogy egyből látni fogom a professzoron, ha pasi-ügyet rejteget. Mint a szakterületem kitűnő képviselője... Aztán Litvin reakciói mégis csak zavarba hoztak, és most nem értek semmit. Ja, meg nagy mellénnyel előadtam, hogy nem lesz szó semmiféle hűtlenségről. Litvin meg belevörösödik, amikor titkolt szeretőről kérdezem. Jól felsültem a tippemmel. Valószínűleg Litvin simán félrekettyint, mint annyi más korábbi ügyfelem párja, és az emberismeretem meg a megérzésem lyukas centet sem ér. Nem csoda, hogy jobban megy a konkurens irodának.

Efféle keserű, lemondó megállapítások sorjáztak a fejemben, és hiába próbáltam a rám tört szomorú kiábrándultságot elhessegetni. A kinti egyre borúsabb idő sem sokat segített a hangulatomon. Persze, azt még nem sejtettem, hogy hamarosan ennél is sokkal rosszabbra fog fordulni a napom, így hát, elmerültem a szakmai kudarcaim felett érzett önsajnálatban, és egyre csak köröztem a falak között.

Amikor végleg ráuntam a céltalan töprengésre és a nyughatatlan mászkálásra, lefékeztem a nappaliban. Leültem a tizennyolc achátcsigám óriásterráriuma mellett. Eredetileg csak négyen voltak, de mostanra megszaporodott az állomány. Múlt hónapban kellett kicserélnem az eddigi terráriumukat, mert már nem fértek el.

Éppen fáradtan hátradőltem volna a fotelban, és a távirányító után nyúltam, hogy keressek egy könnyű, szórakoztató műsort...

Amikor egyszerre becsöngettek. Az éles hang fülsértő erőszakossággal viharzott át a szobán.

Kelletlenül felkászálódtam, és kiballagtam megnézni, ki zargat ilyenkor.

Legnagyobb meglepetésemre Mrs Blackhawk jött át. Pedig a fűnyírás után elköszöntem tőle a hétvégére, és bíztam benne, hogy hétfőig nem kell látnom a ráncos ábrázatát.

Úgy nézett ki, hogy nagy sebbel-lobbal érkezett. Otthoni köntöse fölé csak ziláltan dobott egy blúzféleséget, mielőtt átszaladt hozzám.

- Kedvesem, be ne kapcsold a tévét! – hadarta kimerült szuszogással.

- Ööö... – Értetlenül elkerekedett szemmel bámultam rá.

- Ugye, még nem kezdted el nézni a Hoolock-showt?

- Nem. Miért?

- Csak... ne kapcsold be!

- De...

- Te vagy benne.

- És?

Amikor látta, hogy továbbra sem sejtem, mi folyik itt, könyökön ragadott:

- Gyere, bogaram, üljünk le! Elmondom, miről van szó, mielőtt meglátnád.

14. fejezet: A műsor

Természetesen, Mrs Blackhawk intelme nem tudott eltántorítani attól, hogy bekapcsoljam a tévét. Bár – belegondolva – valószínűleg tényleg jobb lett volna, ha csak a szomszédasszonyomtól hallom az adás tartalmát. Én azonban hirtelenjében úgy képzeltem, hogy a legrosszabb, amit megláthatok, az valami kínos ekézés lesz nyomozói szempontból. A totális szakmai összeomlás pedig már amúgy is hónapok óta küszöbön állt, a ma este pedig mindössze a betetőzése lesz, szóval kár lenne tovább bosszantani magam rajta. Két másodperc alatt fel tudtam rá készülni lelkiekben. Csak hát, tévedtem.

Vaughn Hoolock ugyanis a szüleim autóbalesetét választotta az aznapi műsora témájául.

Nem kellett hozzá nyomozónak lennem, hogy rájöjjek, az adásban elhangzó, az én hangomon bejátszott idézeteket Vaughn Hoolock rögzítette a telefonjára. Így utólag elég nyilvánvaló, hogy amíg kimentem a sörbontóért, vagy amíg látványosan a szivarját kereste a zakója zsebében, benyomta a hangfelvételt a mobilján. Nem is tudom, miért nem gondoltam erre egyből, amikor éjjel betoppant hozzám.

Persze, a műsorban nem úgy tálalta, mintha engedély nélkül rögzítette volna a rövid beszélgetésfoszlányt a szüleim autóbalesetéről és a nekik címzett utolsó szavaimról. Sőt! Bár Hoolock egyszer sem mondta ki, de ügyesen elhelyezett utalásokkal úgy állította be, mintha megtervezetten és akarattal adtam volna telefonos interjút a ma esti adáshoz. Mintha én magam kívántam volna ezeket a gondolatokat megosztani a nézőkkel.

Így a szövegkörnyezetből kiragadva pedig még az elmondottak jelentése is nyomasztóan átalakult. Pontosan úgy hangzott, mintha a rosszindulatú megjegyzésemmel szándékosan tereltem volna el a szüleim figyelmét az országútról, hogy balesetet szenvedjünk. A tévések gondoskodtak a szavaim megfelelő összevágásáról. És azzal együtt, hogy jól hallhatóan bevallottam, hogy most is ugyanezt mondanám a karambol előtt, elég durván ült a dolog. Hoolock pedig – ha lehet még egyáltalán fokozni – képes volt rájátszani a kicsengésre. Azt a jogi aspektust kapta elő a műsorában, hogy vajon mennyire vagyok felelőssé tehető egy halálos balesetért, amelyet szánt szándékkal okoztam, és máig büszkén újra előidéznék.

Természetesen, fel sem merült, hogy igazából mit akarhattam kifejezni. Senkit nem érdekelt a kontextus. Hoolock még pár lesből felvett képsort is bejátszott, ahogy kényelmesen shoppingolok egy butikban, vagy a városban sétálok.

Úgyhogy, végkövetkeztetésként az jött le, hogy egy pszichopata vagyok, aki tökéletes bűntény keretei között kinyírta a saját szüleit, és még dicsekszik is vele ország-világ előtt. Most pedig vígan éli az életét.

Az adás tele volt pakolva a balesetről készült helyszínelői fotókkal, amelyeket nem tudom, Hoolock honnan szerzett, de biztos, hogy soha az életben nem akartam többé látni. Még privát, meghitt körülmények között sem, nemhogy tévéműsorban. Törött alkatrészek, karosszériadarabok, vértócsák... Mindez a tárgyilagos közönnyel jogi kérdéseket boncoló Vaughn Hoolock kommentárjaival színezve. A férfi holdvilágképén pedig elégedett, rezzenetlen, fehér mosoly ült, ahogyan drága, sötét öltönyében szembefordult a kamerával.

Lefagytam. Azt hiszem, ha egy fokkal enyhébb lett volna, talán viccnek fogtam volna fel. Mert hát, azért elég közel volt a nevetségeshez a képtelen mocskolódás, és az, ahogyan a szavakat az ex-ügyvéd kiforgatta. De valahogy így, egyben, jéggé dermesztett. Ezt már nem tudtam elrugaszkodott poénnak tekinteni. Egyáltalán nem is volt az. Hoolock elegáns kegyetlenséggel rakta össze az adást. Minden képkocka és szótag a helyére került. Nem csak légből kapott, szenzációvadász sárdobálás volt, hanem könyörtelen, gondosan kiszámított, halálos döfés.

És kis ideig valóban úgy is éreztem, mintha belém vágtak volna egy kést.

- Ó, kedvesem... – Mrs Blackhawk csak a műsor után beállt csendben mert végre újra megszólalni, miután élettelen távirányítógomb-nyomással kikapcsoltam a tévét. – Lelkecském...

Elhalt a hangja, és én sem bírtam beszélni, így egy időre megint némaság borult a nappalimra.

Egyszerre arra gondoltam, hogy milyen jó, hogy a hálószobában felejtettem a telefonom. Biztosan próbálnak elérni az ismerőseim, kérdéseket feltenni az adás kapcsán vagy csak csámcsogni a részleteken, de képtelennek éreztem magam bármiféle reakcióra. Még baráti beszélgetésre sem lett volna erőm. Jó, hogy itt nem hallok semmit.

Az éles csöndet nem törte meg más, csak az a küszködő lélegzetvétel, ahogyan próbáltam friss oxigénhez jutni a mellkasomat összepréselő láthatatlan vasmarok szorításában.

Amikor végre kétszer-háromszor is sikeresen nagy levegőt vettem, úgy döntöttem, képes vagyok megszólalni. Valóban összejött, bár a hangom még mindig érdes volt:

- Tudom, Ön megmondta.

- Jaj, ugyan már, bogaram! Amikor Hoolock miatt figyelmeztettelek, csak az irodánk jó hírét féltettem. Fel sem merült volna bennem, hogy ilyesmire képes lehet az az ember... Én csak... – Az öregasszony megköszörülte a torkát. – Nagyon sajnálom.

Elfordultam, és kifutottam a nappaliból. Átsiettem a fürdőbe, majd a mosdókagylóra borultam öklendezve.

*

Bezárkóztam az irodámba.

A házam körül fel-alá osontak a kommentre váró tévések, vloggerek és újságírók. A mindenféle ismerőseim is feltétlen át akartak jönni beszélgetni. Én pedig semmit és senkit nem akartam látni. Még a szomszédasszonyomat is megkértem, hogy hétfő reggelig messziről kerüljön el. Pedig talán ő volt az egyetlen, akit el bírtam volna viselni, de könnyebbnek tűnt a magányba burkolózni. Talán úgy, mint puha takaróba hideg estéken.

Úgyhogy ücsörögtem a fal tövén az egyik irodaablakom alatt. Mögöttem a nyári záporok újabb meg újabb lezúduló, szürke vízfüggönye ostromolta az üvegtáblákat. A semmibe fúrtam a tekintetem, mintha a szemközti fal hajszálrepedéseiből kirajzolt mintázatok betölthetnék a bennem tátongó hideg űrt.

Az volt a legrosszabb, hogy tudnom kellett volna. Én ugyanis pontosan ezt tételezhettem fel Vaughn Hoolockról. A város legmanipulatívabb rohadéka, és sosem volt kétségem afelől, hogy a címet a tévés szeretője halála óta egyedül birtokolja. Egyszerűen csak túl őszinte tudott maradni akkor éjjel, minden szava igaz volt, és ezzel elterelte a figyelmemet az alattomos szándékáról. Pedig tudhattam volna, hogy esze ágában sincs meggyógyulni a traumából. Tudhattam volna, hogy nem azért beszél a legmélyebb érzéseiről. Nem. Lepergett róla minden, amit mondtam. A társalgást egyetlen gondosan elbújtatott céllal építette fel fokról fokra: hogy a végén beszéltetni tudjon engem a szüleimről. Az őt ért borzalmakat is csak eszközként használja arra, hogy előrébb jusson, és a karrierjét egyengesse. Tudnom kellett volna!

Másra nem akartam gondolni a műsorban látottak kapcsán.

*

Mire Mrs Blackhawk hétfőn reggel bevánszorgott, már az íróasztalomnál ültem, és sminkeltem magam a talpas tükröm előtt.

Az öregasszony műanyag dobozban zöldséglevesfélét hámozott elő a szatyrából. Úgy hozta, mintha lábadozó betegnek vinne erőt adó házi kosztot. Én viszont már friss energiával készülődtem.

Befejeztem a rúzs felkenését, és miután a szájfestésem állapota lehetővé tette, megtörtem a csendet:

- Nos, egy kicsit... szétcsúsztak a dolgok, belátom. Itt az ideje azonban, hogy összekapjam magam. – Rátértem a hajam megtűzésére.

- Aranyom, igazán megérthető lenne, ha ilyen események után lemondanád az ügyfelünket, és elutaznál valamerre pihenni pár hetet. Senki nem róná fel.

- Pihenni? Én? – Nagy lendülettel nyomtam a csatot hajfürtjeim rengetegébe. – Még csak az kéne!

- Egy kis időre lenne szükséged.

- Nyugi, fel tudom dolgozni. Vagy azt hiszi, majd én is felvágom az ereimet, mint az a lány, akit Vaughn Hoolock egyszer évekkel ezelőtt lejáratott egy tévéinterjú során? Hát, nem! Abban kár is reménykedni.

- Nem így értettem, én csak...

- Tudom, hogy jót akar, de önsajnálattal töltött hetekkel nem jutnánk előbbre. Vár ránk egy halott-eltüntetési ügy. Még a hullát sem sikerült megtalálnunk.

- Nincsen semmiféle holttest, nem is létezik. Tényleg pihenned kellene...

Szerencsére, a készülő folytatást elvágta Bill érkezése. A titkos segédem volt az egyetlen, akit nem tiltottam le a portán, így a fiatal férfi fürge léptekkel szelhette át a várót, és kopogott az ajtón.

Nem várt válaszra, hanem beljebb került, esővizet rázogatva a farmerdzsekije ujjáról:

- Bazi nagy vihar van kinn, a kutyák is mind benn kuksoltak a házikójukban, amikor elindultam otthonról...

Egy fintorral félbeszakítottam:

- Tudom, tudom. Láttad a Hoolock-showt, és most vagy az együttérzésedet szeretnéd kifejezni, vagy azt akarod közölni, hogy gonosz gyilkos vagyok!

- Ööö... nem. – Bill lesöpört kócos, gesztenyebarna tincseiről is egy kis vizet. – Vagyis, igen, láttam a showt, de nem kell beszélnünk róla, ha nem akarsz. Ismerlek, nekem ennyi elég. Csak azért jöttem, hogy személyesen tegyek jelentést Mario Rivelli ügyében. A hétvégén többször ott kajáltam a pizzériában, és kezdek összehaverkodni vele.

A mellkasomat vaskapcsokkal összepréselő szorítás mintha először kezdett volna enyhülni szombat este óta.

A fiatal férfi pironkodva hozzátette:

- És... és, hát, egyre nagyobb a gáz Gavrilóval is.

Bármennyire sajnáltam, hogy ilyen rossz hírt hallok, mégis a megnyugvás kellemes melegsége töltött el, hogy bármi másra koncentrálhatok az átkozott Hoolock-shown kívül.

- Tényleg? – kérdeztem vissza, előkapva a szakmaian érdeklődő hozzáállásomat. – Pedig a minap szembesítettem a professzort a szituval. Azt hittem, összeszedi magát.

- Igen, Gav mondta, hogy beszéltetek. Próbálkozott is. Aznap munka után odasomfordált hozzám egy szál rózsával, és hosszas nekikészülődés után kibökte, hogy egyáltalán nem gondolkodik az általam feltételezett lehetőségekben. Vicces volt, mert elég sután adta elő. Nem szokott ilyen kapcsolati izékről beszélni, de nagyjából azt akarta kifejezni, hogy nem tart szeretőt. Szóval, akkor már nevettem, és kezdtem azt hinni, hogy minden rendben lesz. Meg akartam ölelni, ám abban a pillanatban megint megcsördült a telefonja. Arra meg befeszült, és az volt, mint mindig. Nem nézett rám, kioldalgott a helyiségből, majd bezárkózott a dolgozószobájába telefonálni. Az este további részében elő sem került. Frida, kérlek, mondd meg, mi ez!

Határozottan éledt bennem a munkakedv, és végleg háttérbe szorította a showműsor után maradt dermesztő bénultságot. Igen, a hűtlenségi ügyek az én asztalom, végre otthon érezhetem magam. Elég a kétségekből!

Felkeltem a talpas tükröm mellől, és közelebb léptem a sráchoz:

- Nézd! Őszinte leszek. A nyomozói tapasztalatom azt súgja, hogy sajnos valóban pasiügyről van szó. A professzor olyan pillanatokban jön zavarba és válik titkolózóvá, ami pont erre utal.

Bill már alapból is elég elkenődött képpel adta elő az eseményeket, és szavaimra végképp kihunyt minden élénk fény a kék szemében.

- Szóval, Gav tényleg megcsalhat? És... és szerinted, szívből szerelmes az illetőbe?

- Nem.

Bill magába zuhanásának egyre látványosabb íve megtört, és megütközve pislogott rám:

- Hogyan? De hát, az kizárt, hogy Gav a puszta változatosság kedvéért keresne mást, szerelem nélkül.

- Márpedig nem szereti a férfit, kicsit sem. Semmilyen jelét nem láttam rajta.

- Ez képtelenség! Gavrilo elég gátlásos az ilyesmiben, már az is kisebb csoda, hogy engem annak idején le mert szólítani. A hűség és hasonlók terén is a szokásos, hagyományos nézeteket képviseli. Lehetetlen, hogy puszta fizikai okokból félrelépjen, vagy akár csak titkon telefonálgasson. Egyszerűen nem tenné. Fülig bele kellett szeretnie a pasasba, ha képes hazudni nekem érte!

- Figyelj! Gondolj vissza arra az estére, amikor kihallgattad, hogy a prof mobilon beszélt az illetővel a villa udvarán, és arra kérte, hogy ne hívogassa otthon. Milyen volt, ahogyan Litvin professzor a telefonba szólt? Elmélyült a hangja, szokatlanul lágy lett?

Bill végigfuttatta tenyerét borostás állán, amíg igyekezett visszaemlékezni az éjszakai hívásra:

- Nem hinném. Egyszerűen csak feszült volt.

- És az feltűnt, hogy amikor a professzor hozzád beszél, gyakran elváltozik a hangszíne, és gyengédebb, mélyebb lesz?

- Nem tudom, sosem gondolkoztam még ezen.

- Hát, én már elég sokszor láttalak együtt titeket, például most nemrég is a villa udvarán, és nekem feltűnt, hogy amint csak futólag hozzáértél a professzorhoz, egyből kenyérre lehetett volna kenni. A hangja is olyan puha lett, mint az olvadt vaj. Szóval, ne parázz! A professzor ugyanúgy néz rád, mint akár két évvel ezelőtt. Semmiféle szerelmi ügy nincs itt, legalábbis, ami a titkos telefonálót illeti.

- Hogy lehetsz ennyire biztos benne?

- Úgy, hogy ez a szakmám. Van róla sejtésed, hány rejtőzködő szerelmes párt lepleztem már le a válóperes ügyfeleimnek? Mérföldekről kiszúrom az ilyesmit.

- Akkor viszont mi ez?

- Nem tudom, de kiderítjük. Tudod a prof PIN kódját?

- Még régről. Egyszer elárulta, amikor felhívtam valakit a telójáról. Talán még mindig ugyanaz, bár nem próbáltam többször.

- Nos, most itt az ideje. Ha megszerzed a számot, az irodám kinyomozza, ki a telefonáló.

- Nem túlzás ez? Mármint, úgy értem, ellopni a számot nem olyan, mintha átverném Gavrilót?

- A professzor is elsumákol valamit előled. Ennyi belefér. – Lezártnak tekintettem a kérdést, fürgén legyintve egyet. – Most pedig térjünk rá Mario Rivellire! Elképzelhető, hogy a pizzériánál eltüntetett holttestnek köze van Rivelliék múltjához.

- Igen, igen, pont ezt akartam... – Billt felvillanyozta a téma. – Arra gondoltam, hogy ma este is elmennék munka után pizzázni, és megkérdezném Mariót a szüleiről. Most már talán nem lenne tolakodó. Az az érzésem, hogy valami nem százas a szülők balsorsával kapcsolatban. Pont akkor lesz nagybeteg az anyja, amikor az apja meghal? Majd betoppan a megmentő Domenico...

- Igen, magam is úgy látom, hogy fel kellene tárnunk ezt a szálat – helyeseltem. – Méghozzá az lenne a legjobb, ha szó szerint hallhatnám az elhangzó válaszokat.

- Mire gondolsz?

- Arra, hogy nem csak Mr Hoolock és Litvin prof tud a telefonjával sunnyogni. – Felvillantottam a telóm képernyőjét. – Mit szólnál hozzá, ha hívásban lennénk, és a mobilodon keresztül lehallgatnám a párbeszédet?

- Oké, benne vagyok. Ez már tényleg izgalmas, kémfilmbe illő fedett akció.

- Azért nem kell túltolni – figyelmeztettem. – Egy sima beszélgetés megteszi.

Bill mégis felpezsdülve ütötte össze a tenyerét:

- Kalandra fel! Kipuhatoljuk a családi titkokat!

15. fejezet: A családi kémkedés

- Aztán, fiam, nehogy elszúrd! - osztotta az észt a szomszédasszonyom búcsúzóul Billnek, mielőtt útjára bocsátottuk volna a fiatalembert. - Semmi szeleburdiság, ne olyan könnyelműen, mint ahogyan általában viselkedni szoktál!

Nocsak. Úgy látszik, az öreglány már nem csak kizárólag nekem tartogatja a szúrós megjegyzéseit. Tény, hogy Bill kezd az iroda szerves részévé válni a nyomozásaink során nyújtott segítségével, így érthető, mivel “érdemelte ki” Mrs Blackhawk egyre tüskésebb stílusát.

Szerencsére, a srác jól bírta az egzecíroztatást, még akkor is, amikor az öregasszony már harmadjára igazította meg az elrejtett telót a farmerdzsekije belső zsebében. A kinn továbbra is kitartóan csepegő eső miatt viselte Bill az egyébként némileg indokolatlan ruhadarabot. Végül is, elvileg nyár volt, bár az időjárás ezt nemigen óhajtott érzékeltetni az utóbbi napokban.

- Oké, résen leszek - ígérte. - Még egyszer utoljára vegyük át a legfontosabb pontokat, és indulok.

Magamhoz ragadtam a szót:

- Három fő kérdés van. Egy: mi történt Mario apjával. Kettő: mi történt az anyjával. Három: Mario szerint hogyan viszonyul mindehhez az öreg Rivelli. Ennyi.

- Azért nem annyira öreg - javított ki a háttérből Mrs Blackhawk. - Nálam jóval fiatalabb.

- És? A kettő nem zárja ki egymást. - Ezzel letudtam a kérdést.

- Fogalmazzunk úgy, hogy az idősebb Rivelli! - javasolta Bill kompromisszumkészen. - Azzal nem a korára utalunk, hanem arra, hogy Mario nagybátyja.

- Na, jó, szóval tudd meg, hogy miben sántikálhat Domenico Rivelli a múlt kapcsán! Hajrá!

Bill sportos lendülettel kifordult az irodaajtón.

A hívás indításával megvártuk, amíg Bill megérkezik a La Volpe bejáratához, onnan startolt az akció. Amikor úgy kalkuláltam, hogy a fiatalember nagyjából már az étterem felé ügethet a kocsijától a nyáresti szemerkélés közepette, elővettem a telefonomat. Odaültem Mrs Blackhawk mellé, hogy mindketten halljuk majd, ha Bill telefonál. Be is futott a hívása.

A vonal recsegésén túl felneszelt a La Volpe ajtajának nyikorgása. Bill beköszönt, és bement a pizzériába. A dzsekije zsebébe rejtett teló mindent közvetített.

Egy darabig csak távoli edény- és evőeszközcsörgés hallatszott. Széklábak karistolása. Léptek dobogása. Mormogó beszélgetések. Az étlap puffanása az asztallapon.

Aztán jött egy sablonos pizzaválasztás, ahogy Mario Rivelli a szimpatikus ismerősök örömével felvette Bill rendelését. Bill nem gatyázott sokáig, sima sajtos-sonkás pizzát kért. Egyúttal arra is rákérdezett, hogy ha Mariónak lesz ideje szusszanni egyet a szomszédos asztalnál eddegélő idős házaspár kiszolgálása után, visszatér-e beszélgetni. A pincér beleegyezett, majd le is lépett.

Itt hosszabb szünet kezdődött, amíg Bill a rendelésére és Marióra várt. Mrs Blackhawk időtöltésképpen kötögetett: ortály ronda, libazöld mellényt. Valahogy megálltam komment nélkül a készülő “remekművet”, és inkább én is elfoglaltam magam. Háttérbe tettem a hívást, majd pasziánszoztam egy kört a telón. Akartam venni új tabletet is végre, de az irodám pénzügyi helyzete, sajnos, mostanság nem teszi lehetővé. Máig visszasírom a régit; szerencsétlenségemre két bűnöző tönkretette egy korábbi ügyemben. Komolyan, hogy lehetnek ilyen vadállatok az emberek? Miért nem inkább a karomat törték el?! Az mostanra már rég begyógyult volna.

Éppen helyrepöccintettem egy káró dámát, amikor felcsendült Mario hangja a vonalban:

- Tessék a sajtos-sonkásod! Csórtam hozzá még extra öntetet is a konyháról. Domenico bácsi szerencsére nincs itt, de a szakácsok úgy őrködnek a hozzávalók felett, mint két rottweiler. Szóval, pótsajtot nem bírtam rá tenni.

- Köszi, szuper így is.

Tányérkoccanás, ahogy Bill elé került a vacsora.

- Jófejek egyébként a szakácsok? - érdeklődött a titkos segédem, mintegy csatlakozva az előző gondolatmenethez.

Elégedetten felmutattam a hüvelykujjamat, távoli elismerésem jeleként a gördülékeny puhatolózásra.

- Középkorú házaspár. - Hallatszott a szék súrlódása, amikor Mario ledobta magát az asztalhoz dumálni. - Folyton csak civakodnak, zsörtölődnek. Amióta az eszemet tudom, válófélben vannak, de azt hiszem, képtelenek végleges döntést hozni az életükről. Nálunk is évről évre felmondanak, átmennek más éttermekhez, aztán mégis visszatérnek. Nem hiszem, hogy boldogok. Csak emlegetik az újrakezdést, de mindig ugyanott kötnek ki.

- Jól főznek?

- Hát, látod, mennyire. - Mario felnevetett, és Bill is csatlakozott hozzá. Nyilván egyikük figyelmét sem kerülte el a pizza csapnivaló volta.

- Hol a nagybátyád? - érdeklődött aztán tovább Bill. - Azt mondod, ő most nincs benn.

- A templomban. Külön kulcsot kapott az atyától a szomszédos kápolna oldalsó bejáratához, mert olyan sűrűn jár át imádkozni. A tied is vallásos?

- Asszem, igen. Karácsonykor meg húsvétkor elmegy a templomba, de egyáltalán nem szokott spirituális dolgokról beszélni, őt inkább a tudományok érdeklik. A szülei mélyen vallásosak voltak. Tudod, ilyen ortodox szerb kisvárosban nőtt fel, a szülei meg még ehhez képest is bele voltak pörögve a témába. Gondolom, végeredményben ragadt rá is valami. - Bill ezen a ponton fürgén visszakanyarodott Rivelliékhez. - Nálad is valahogy így van? Az egész család ilyen vallásos, a szüleid is?

- Eljárogattak a falu templomába vasárnaponként, de annyira nem volt fontos nekik. - Mario nagy levegőt vett. - Sajnos, apa már nem él, és anya is súlyos beteg.

- Bocsánat. Gáz volt, hogy szóba hoztam? Nem tudtam.

- Semmi baj, ez már régi dolog. Apa húsz éve halott.

- Mi történt vele?

- Gyomorfekély. Az orvosok szerint perforálódott. - Mario alatt megroppant az ócska, feltehetőleg elég kényelmetlen szék, miközben pózt változtatott rajta. - Csak kisgyerek voltam, nem sokat értettem a történtekből. Apa az utolsó pár hétben panaszkodott hasi fájdalmakra, de nem tűnt fel, hogy ennyire nagy a baj. Nem hagyta el magát, dolgozott a fűszernövényes kertünkben. Az orvosok azt mondták a kórházban, hogy ez a betegség évek alatt alakul ki.

- És az édesanyád?

- Ő meg szívbeteg lett apa halála után. Valószínűleg nem bírta elviselni a tragédiát, bár erre már nem emlékszem. Elvonult a hálószobájába a temetés után, és ott zokogott napokon át. Nem is igazán láttam többet, mert Domenico bácsi elvitette egy klinikára.

Mario itt elakadt a beszédben, ugyanis egy asztaltól odaszóltak neki, hogy számlát kérnek. Elsietett intézkedni, Bill meg addig kellemetlen villacsikorgással nyiszatolta a pizzája szívós tésztáját. Kivételesen igazat kellett adnom Litvinnek: ez a pizza tényleg nem lehetett éppen ötcsillagos minőség. A hosszan meg-megismétlődő, kaparászó fémhang is árulkodott róla. Arról nem is beszélve, hogy az előbb még a pincér is kinevette.

Mario nemsokára visszatért, és szerencsére rögtön felvette a fonalat, külön noszogatás nélkül, tovább ecsetelve a múltját:

- Mondjuk, a kapcsolatom mindig is inkább apával volt szoros. Anyát fárasztotta a gyereknevelés. Minden fárasztotta. Csak feküdt az ágyán a kézitükrével, és a hosszú, ébenfekete haját fésülte, órákon át. Vagy kinn üldögélt a szőlőlugasunk árnyékában, és az egyik falubeli barátnőjével kortyolt limonádét. Rám sem nézett.

- Sajnálom...

- Ugyan! Apa jófej volt, vele lógtam a kertben. Szép gyerekkorom volt. Az összes növény nevét ismerte, és együtt ültettünk, gyomláltunk. Imádtuk, sosem éreztük tehernek.

- Nagy kertetek volt?

- Nem tudom. Akkor, gyerekként hatalmasnak tűnt.

- Ebből éltetek?

- Igen. Apa eladta a terményeket a városi zöldségeseknek. A maradékból meg szeretett finomságokat főzni, otthonra vagy a szomszédoknak. Saját étterem volt az álma, de nem foghatott hozzá a megvalósításához. Nem lett belőle semmi.

- Mit csinált eközben a nagybátyád?

- Ő már rég elhagyta a falut. Örökké bizniszelt, a nagyvilágot járta. Mindenfélében benne volt, veszélyes emberekkel is összeakadt. Apa gyakorta győzködte, hogy térjen haza, találjon békére, nyugalomra. Alapítson családot, ahogyan ő tette. Domenico bácsi nem hallgatott rá. Néha egy évre is eltűnt, aztán beállított egy családi rendezvényre. Drága ruhákban, márkás órával... Csak arra emlékszem, hogy minden rokon az öltönyét és az autóját csodálta. Apa meg kérte, hogy vigyázzon jobban magára. Akkor még nem értettem, hogy apa miért mondja neki folyton, hogy legyen óvatos. Egyszer még olyasmit is említett, hogy ha így folytatja, Domenico bácsit pár éven belül el fogják temetni. Tudom, a vállára tette a kezét, és úgy mondta neki: „Domenico, félek, hogy legközelebb koporsóban hoznak haza”. Hátborzongató, nem? Apa – aki a falu határáig is alig ment el, és nem volt nagyobb gondja, mint a paradicsomok helyes karózása – egy-két évre rá meghalt betegségben, Domenico bácsi meg még mindig itt van.

Mario szünetet tartott. Szerencsére, Billnek volt annyi esze, hogy nem kérdezett bele, és nem is szakította meg az elmesélést oda nem illő megjegyzésekkel. Mindössze egy töltelékmondatot helyezett el az odafigyelése bizonyítására:

- Igen, valóban érdekes, hogy miket hoz az élet.

Mario pedig folytatta az emlékek felelevenítését:

- Domenico bácsi azt válaszolta apa aggályaira, hogy egy napon, ha belefárad a külföldbe és a sok veszélybe, hazajön. Majd takaros éttermet nyitnak közösen a faluban. Pizzériát akartak. Nem ilyen igénytelen, felejthető lebujt, mint ez, hanem aranyos, otthonos helyet apa házi főztjeivel. Domenico bácsi ígérte, hogy kisvártatva bekövetkezik. Minden alkalommal megígérte. Apa meg gyűjtögette egy dobozba az ágya fejénél az általa összeírt pizzarecepteket. A zöldségek befőzése és a fűszernövények szárítása közben újabb és újabb ötletei támadtak, aztán magában mosolyogva feljegyezte mindet. Igazi művészet a pizzasütés, és apa minden csínját-bínját ismerte. A helyes liszt-víz arányt, a tökéletes kelesztési időt... Fiatalon még egy regionális pizzasütő versenyt is nyert. Alig várta, hogy Domenico bácsi egyszer tényleg hazajöjjön. Őszintén hitt a közös tervükben.

Mario kis időre megint elugrott, ugyanis ismét elszólították a pincéri teendői. Ahogy újra lehuppanva tovább beszélt, a szavai tompának és távolinak tűntek:

- Azt hiszem, apa halála megtörte Domenico bácsit. Nem beszél róla, de azóta csak feketét hord. Húsz éve. Tudod, milyen nagy idő az? És szerintem azóta sem láttam Domenico bácsit jóízűt nevetni. Pedig régen nem ilyen volt. Emlékszem, amikor betoppant pár napra látogatóba, vicceket mesélt nekünk, kicsiknek. Ott ücsörögtünk az összes rokongyerekkel, szépen sorban a küszöbön, és szájtátva hallgattuk. Kedveltük. Ő volt a legszórakoztatóbb, legizgalmasabb rokon. Tele volt kalandos történetekkel, lenyűgözött. Te ezt már most el sem tudod képzelni, mert csak egy megfáradt, gyászruhás öregembert látsz, aki a hátsó irodában görnyedezik unalmas számok fölött. Régen, apa halála előtt nem ilyen volt. El sem hinnéd...

Mario elhallgatott.

- Szomorú. - Bill hangján érezhető volt, hogy őszintén sajnálkozik, de sikerült azért a feladatára koncentrálnia: - Nyomhatja a lelkét, ami a testvérével történt.

- Igen. Máig kísérti. Nem tudok róla, hogy korábban foglalkozott volna vallási kérdésekkel. Apa halála óta viszont reggel-este ott térdepel a templompadban. Megbocsátásért imádkozik.

- Megbocsátásért? – visszhangozta Bill. – Miért?

- Szerintem, bántja, hogy nem tartotta be az apának tett ígéreteit. Hogy nem valósíthatták meg a közös pizzériáról szőtt álmukat.

- Ennyiről lenne szó?

Mario ártatlan csodálkozással visszakérdezett:

- Persze. Mi másról?

- Hát, csak izé... elég fura, hogy ennyire erős lelkiismeret-furdalása van egy megjósolhatatlan betegség miatt.

- Domenico bácsi nem az a fajta, aki megbocsátja a hibákat. Annak idején cserbenhagyta apát, és ezt soha sem fogja elnézni magának.

Bill ekkor vélhetően azon agyalt, mit kérdezzen még, ám Mario megelőzte baráti érdeklődéssel:

- A nagybátyád ma is ugráltatott?

- Ne tudd meg! Most éppen kitalálta, hogy nekem kellene megírni az új pályázata bizonyos bekezdéseit - tódította Bill késlekedés nélkül. - Persze, az uncsi, favágós részeket, mert a többihez én úgysem értek, csak ő... Legalábbis szerinte. Szörnyű, mit össze csicskáztat! A tied mit talált ki mára?

- El kell kísérnem este, ugyanis üzletféllel tárgyal. Ilyenkor én szoktam az ajtónál állni. Őrködök vagy mi. Erről ne kérdezz többet, mert Domenico bácsi titkos munkaügye, és nem beszélhetek róla. - Mario fújt egyet. - A barátnőmmel akartam moziba menni, de hát, az így felejtős.

- A barátnőddel?

- Aha. Egy kínai kiscsaj.

- Régóta jártok?

- Nem járunk.

Kis értetlen megütközés után Bill rákérdezett:

- Akkor miért nevezed a barátnődnek?

- Ő kérte, hogy mondjuk azt a bátyjának, hogy pár vagyunk, holott csak haverokként tekintünk egymásra. Bonyolult. Elég fura lány, sosem tudom, mire gondol. Mindenesetre, kislánykora óta ismerem. Persze, akkor még szóba sem jött, hogy együttjárnánk vagy bármi, csak bátorítani próbáltam, mert olyan magányos volt. Nem találta a helyét. Messziről jött, nem ismert itt senkit, és még a zenesuliban is kiközösítették. Ez a kamu-járás-dolog csak az utóbbi egy-két évben kezdődött. Nem tudom, miért. Egyébként, Ting inspirál engem. Ja, igen, Ting a félig-barátnőm keresztneve, bár, gondolom, ki tudtad találni. Szóval, így vagyunk.

- Hogy érted azt, hogy inspirál?

- A fotózás a hobbim, neki meg kell valaki, aki lő róla pár képet. Motiváló, hogy hisz bennem, és szereti, amit csinálok. - Mario hanglejtésén érződött, hogy szélesen mosolyog. - Te összejöttél már azzal a csinos lánnyal, akivel a múltkor itt beszélgettél? Szurkoltam.

- Ja, nem, ő a húgom. - Bill felnevetett. - Ha érdekel, megadhatom a telószámát. Tetszettél neki.

- Á, dehogy! Ting elvágná a torkom, ha megtudná. És, attól tartok, tényleg. A bátyja pillangókésével szokott flangálni.

- De hát, ha nem jártok együtt, akkor az nem hűtlenség, ha ismerkedsz. Vagy nincs igazam?

- Ezt neki mondd, ne nekem! Már, persze, ha megkockáztatod a pillangókést...

Egyszerre kacagtak fel, és elkezdték a “pszicho-exbarátnős” sztorijaikat feleleveníteni. Jól belemerültek az anekdotázásba a legrosszabbul sikerült csajozásaikról.

Itt már éreztem, hogy Bill pontot tett a nyomozói kémkedés végére, és én is visszatértem a pasziánszhoz. Mrs Blackhawk pedig ismét villogtatni kezdte a kötőtűit.

16. fejezet: A rendőrségen

Bill kinyújtotta felém a tenyerét, és belecsaptam, amikor még aznap este beugrott hozzánk az irodába.

- Szép volt! - gratuláltam. - Egészen komplett képet kaptunk a Rivelli-családról.

A fiatal férfi először mosolygott, a jól végzett munka örömével, aztán azonban eszébe jutott valami. Összerezzent, és előhalászott egy ázott kis papírfecnit a dzsekije zsebéből.

- Ez itt... a telefonszám - magyarázta, zavarában kósza mozdulattal először az asszisztensemnek, majd egyből nekem dugva oda a papirost. - A... a Gavrilót hívogató fickó. Esetleg, lenne rá mód...? Meglestem a telefont munka után, és... és...

- Persze, add csak ide! - Átvettem tőle, hogy mielőbb enyhítsem szokatlan kínoskodását. A cetli már landolt is a táskámban. - Ne félj, kiderítjük, kivel állunk szemben.

Bill nyelt egyet, és hátrahúzódott az ajtó felé. Alig hallhatóan kérdezte:

- Mi van, ha kisül, hogy Gavrilót egy über-okos pasas hívogatja? Egy másik kutatóprofesszor. Én igyekszem, de csak egyetemista pályakezdő vagyok. Sokszor egy kukkot sem értek Gav eszmefuttatásaiból. Lehet, hogy vele mélyebben tud beszélgetni a projektekről, és így lelkileg is közelebb került hozzá. A többi pedig már magától adódott...

- Ugyan már! - tettem pontot a közbeszólásommal az elmélet végére, mielőtt nagyon belelovallná magát. - Bárkivel is telózzon Litvin professzor, egy dologban biztos vagyok: az illető nem a vetélytársad. Semmilyen szempontból.

Bill értetlenül pötyögte:

- De hát, te is azt mondtad, hogy valószínűleg tényleg pasiügy...

- Mert nyilván az is, de nyugi, nem lesz gond. Megoldjuk. - Megütögettem a lila lakktáskám oldalát ott, ahová elsuvasztottam a fecnit.

Bill erre összeszedte magát:

- Igazad van, nem parázok tovább, úgysincs értelme előre aggódni. Mit teszünk most a Rivelli-ügyben?

- Tőled nem várok egyelőre új akciót, már így is rengeteget segítettél. Menj haza nyugodtan a profhoz!

- És te?

- Frida meglátogatja a rendőr szerelmét - kotyogott közbe Mrs Blackhawk.

Összerezzentem. Hihetetlen! Most mégis miből jött rá az öreglány, hogy Raulhoz készülök? Egy szóval sem utaltam rá.

Rádöbbentem, hogy a jobb kezemmel szórakozottan tekergetem az egyik hajtincsemet. Egyből abbahagytam a mozdulatot, és leeresztettem a tenyerem a térdemre.

- Muszáj ez a megfogalmazás? - szisszentem fel. - Gomez kapitánnyal ezer éve szakítottunk.

- Hát, nem is azt mondtam, hogy egy pár vagytok...

- Na, jó, azt hiszem, kimerítettük a kérdéskört! - zártam le. - Ideje, hogy bevessük magunkat. Ön meg, mamika, ne reménykedjen kötögetős-szundikálós estében! Aki eddig nem tette hasznossá magát, arra most feladatok várnak. Nyomkövetőt fogok elhelyezni Rivelliék kocsiján, és Önnek kell figyelnie a hozzátartozó telefonos alkalmazást, hogy merre mennek a jómadarak a Mario által említett késő esti üzletkötésre. Megfelel? Én meg addig egyeztetek Gomez kapitánnyal. Nem árt még jobban beleásnom magam Mr Wyatt múltjába.

Beletúrtam az egyik fiókomba, hogy megfelelő jeladót keressek a megfigyeléshez, és utána nekiláthassak a Wyatt-szál bogozásának.

*

Nem tudtam eldönteni, hogy fogadna-e a rendőrkapitány, ha a portásszolgálatot teljesítő kollégák a nevemet bejelentve értesítenék az esti érkezésemről. Így inkább addig őgyelegtem a várakozásra kialakított előtérben, amíg szem elől nem tévesztettek egy percre. Akkor pedig engedély nélkül felsurrantam a megfelelő lépcsőn. Szerencsére - vagyis, hát, inkább sajnos - ismertem a járást, és mivel az eltelt fél év alatt nem változott az irodák elrendezése, hipp-hopp megtaláltam a nekem kellőt.

Egy pillanatra még megtorpantam, és előhalászva a zsebtükrömet a táskámból, ellenőriztem, hogy sikerült-e eléggé letörölnöm az élénk rúzsomat az épület mosdójában. Jól tettem, hogy elvégeztem a gyors csekkolást, ugyanis kiszúrtam, hogy bár az arcfestés kellően szolid lett, a táskámról azonban elfelejtettem eltüntetni egy méregdrága kristályokkal kirakott lógódíszt. Lecsatoltam a dekorációt, és elsuvasztottam az oldalzsebbe.

Utána odaléptem az irodaajtóhoz, majd bekopogtam.

- Tessék!

Ahogy meghallottam a rendőrkapitány hangját, elakadt a lélegzetem. Várnom kellett, amíg újra kaptam levegőt, és csak azután léptem be. Igyekeztem a lehető legösszeszedettebbnek mutatni magam.

Raul, az esti időpont ellenére, még talpig egyenruhában ült az íróasztalánál, és formanyomtatványokat töltögetett. Az asztali lámpa fénye sárga viaszosságot kölcsönzött a férfi megviselt vonásainak, éjfekete hajának és rigorózusan formára vágott szakállának-bajuszának.

Érkezésemre meglepetten nézett fel. Mozdulatlanná vált, de a viszontlátás döbbenete csak rövid időre bizonyult elsöprő erejűnek. Hamarosan lecsapta a kezében tartott papirost, és bosszús árny sejlett fel az arcán:

- Mit művelsz itt, Frida?

Khm, ez jól indul.

- Fontos beszélnivalónk van - jelentettem be színpadias komolysággal.

- Csak akkor jöhetsz be, ha megígéred, hogy a mondandód szakmai.

- Jó, rendben, esküszöm az életemre, hogy semmilyen magánéleti dologról nem fogok szót ejteni - tettem a kezem a szívemre.

A rendőrkapitány gyanakvóan feszült állkapcsa sugallta, hogy nem győztem meg. Ettől függetlenül nem volt több ellenvetése. Így hát, bevonultam, és helyet foglaltam az íróasztala előtti látogatói széken. Közben már magyaráztam is:

- A Leonard Wyatt nevű illetőről kellene egyeztetnünk.

- Ez, ugye, csak valami rossz vicc? Egyeztetnünk? Nekünk?

Futó fintort vágtam a szokásos taplóságára, de igyekeztem a lényegre koncentrálni:

- Igen, muszáj lesz. Azt hiszem, hogy Mr Wyatt megint segítségre szorul.

- Honnan veszed, hogy tudom, kiről beszélsz?

- Onnan, hogy szerintem te is nyomozol az ügyében.

- Nem beszélhetek folyamatban lévő munkaügyekről. Nem tartozol a Rendőrségi Eljárási Szabályzat 110. szakasz, 8. pont, 1a., 1b. és 1c. alpontjai szerinti kivételek közé.

- Csakhogy itt nem hivatalos nyomozásról van szó, nem igaz? - hunyorítottam rá. - Mr Wyatt ügyében a szomszédváros az illetékes, és kétlem, hogy ott folyna bármiféle hatósági vizsgálat. Saját indíttatásból követed a bejelentését, ugye?

Gomez kapitány nem válaszolt rögtön. Igazított egyet az előtte pihenő irathalmon.

- Eltaláltad - ismerte be végül.

- Remek. Én is ugyanezt az ügyet kaptam: a Mr Wyatt által látott holttest-eltüntetés kiderítését.

- Gondolom, semmi köze nincs az igyekezetednek a Wyatt által nemrég örökölt dollárezrekhez.

A száraz, szarkasztikus felelet hallatán most én moccantam meg. Feszengve pózt váltottam a széken: átvetettem egyik lábamat a másikon.

- Ne akadjunk fenn jelentéktelen részleteken! - javasoltam aztán. - A lényeg, hogy itt vagyunk, és mindketten úgy érezzük, hogy valami nem stimmel az üggyel.

- Igen. Például, a felbukkanásod, az határozottan nem stimmel. Illetve, aggasztónak találom, hogy visszaélsz egy mentálisan beteg ember bizalmával.

- Nem fogok magyarázkodni! - vágtam vissza már én is ellenséges éllel. - Azt kérted, hogy maradjon szakmai a beszélgetés, nem? Akkor mi lenne, ha visszavennél ebből az ál-erkölcsös támadásból?

- Frida! Azt a férfit súlyos kényszerképzetek gyötrik. Nem használhatod arra, hogy pénzt facsarj ki belőle a simlis ügyeskedéseidhez...

- Csak azért, mert neked lelkiismeret-furdalásod van, amiért annak idején gyáván kihátráltál a régi Wyatt-ügy mögül, még nem kell rám is kivetíteni, és belém beszélni, hogy rossz szándékkal akarok segíteni!

A rendőrkapitány hátrahőkölt a válaszom hallatán.

- Nem hátráltam ki. - A hangja egyszerre egészen halk lett.

- Aha, persze. Gondolom, nem volt népszerű eset. Már eleged volt belőle, hogy az összes kolléga rajtad röhög, mert nem engeded el. Így végül inkább félrepöccintetted.

- Tévedsz. Valóban nevetség tárgya lettem az ügy miatt, de nem adtam fel. Egymagam gyűjtöttem össze minden olyan nyomot, amit a munkatársaim figyelmen kívül hagytak. Iratköteget állítottam össze, tanúk után kutattam, anyagokat küldtem a laborba...

Halványan elmosolyodtam. Szuper. Sejtettem, hogy így sikerül majd kiprovokálnom, hogy beszélni kezdjen.

Észrevehette, hogy bedőlt a trükkömnek, mert a keze ökölbe szorult az űrlapok kitöltéséhez fogott tollon, de már nem állt meg, tovább mondta:

- Mindent összeszedtem. Csakhogy a keletkezett kár jelentéktelenségére hivatkozva leállították a laboratóriumi feldolgozást. Költségtakarékosság. Sem az ujjlenyomatokat, sem a helyszínen talált idegen hajszálakat nem vizsgálták meg. Nyilván nem is sok értelme lett volna. Nem lehetett volna bizonyítani, hogy csak egy korábbi vásárlótól származnak, vagy éppenséggel releváns nyomok. A látlelet is bizonytalan volt...

- Kórházi látlelet? - kérdeztem közbe. - Valaki megsérült?

- Leonard Wyatt. A kollégáim arra a következtetésre jutottak, hogy beverte a fejét, amikor összeesett önkívületében. Nekem viszont nem tetszett a sérülés elhelyezkedése. A koponyája hátulján repedt fel a bőr, a térdén és a tenyerén lévő zúzódások viszont arra utaltak, hogy csak előre zuhant. Pont úgy, mint ha hátulról leütötték volna.

- Mi van, ha többször is összeesett, és azért verte be a fejét eltérő szögből?

- A kollégáim is ezt mondták. Nem tudtam megcáfolni.

- Te viszont arra gondoltál, hogy leütötte valaki?

- Igen. Úgy véltem, hogy elképzelhető, hogy Wyatt igazat mond. A rendőrséget kihívó járókelő elmondása alapján Leonard Wyatt összevissza bolyongott a boltban, tört-zúzott, és eszméletét vesztette. Wyatt maga nem sokra emlékezett onnantól, hogy belépett a bolthelyiségbe. Kísértett a gondolat, hogy lehetett ott még valaki.

Raul gondterhelten megdörzsölte a szakállát. Ahogyan a mozdulat során a kézfeje a lámpafénybe emelkedett, észrevettem a külső felén az ujjbütykein egy csúnya horzsolást. Érdekelt volna a seb eredete, de nem mertem rákérdezni. Inkább hagytam, hogy tovább beszéljen:

- Az a sejtésem támadt, hogy Wyatt fajsúlyosabb bűncselekmény tanújává vált. A tettes pedig leütötte, és elmenekült a hátsó kijáraton keresztül. Volt a közelben több olyan éjjel-nappal nyitva tartó hely, ahová az illető befuthatott. Ha kesztyűt viselt, még nyomot sem hagyott az ékszerüzletben. Mr Wyatt zavart viselkedését pedig a fejsérülés okozhatta, amiatt imbolygott és tévelygett ide-oda a boltban.

- A rendőrséget kihívó szemtanú megbízhatónak tűnt?

- Igen, egy segítőkész járókelő. Ő viszont messziről nem tudta megállapítani, volt-e már a sérülés Wyatt fején, amikor rohamot kapott a boltban. Már csak azt látta, ahogyan a kivilágított kirakatban bóklászott. - A rendőrkapitány letette a tollát, és hátradőlt, karba fonva a kezét. - Szóval, ennyi. Nem hagyott nyugodni az ügy, de nem tudtam megoldani.

Úgy döntöttem, még pontosítok egy kicsit, mielőtt lezárjuk a témát:

- Ha jól értem, szerinted az alábbi volt a sorrend: Leonard Wyatt meglátja a mozgást a boltban. Belép, és ezáltal rányit egy bűncselekményre. A tettes leüti, majd elinal. Mr Wyatt zavarodottá válik a koponyasérüléstől, esik-kel, dülöngél. Egy járókelő meglátja az éjszakára bezárt boltban szerencsétlenkedni, és rendőrt hív.

- Így van.

- Mi lehetett a titokzatos bűncselekmény?

Raul megrázta a fejét:

- Nem jöttem rá. Nem hiányzott pénz a bolt kasszájából, és az árukészlet is teljes volt. Wyatt maga pedig semmire nem emlékezett, és hamar abbahagyta még a maradék együttműködést is. A kollégáim nem vették túl komolyan a vallomását. Próbáltam az emlékeiről beszéltetni, de már nem akart belebonyolódni.

Észrevettem egy fényképet Raul íróasztalán. Eddig sosem volt ott. Megnyúltam érte, és magam felé fordítottam. Azt hittem, az új barátnője lesz rajta, de csak egy rendőrségi ceremónia képe virított felém. Kitüntetést adtak át a rendőrkapitánynak.

Raul sötét szeme figyelmeztetően felizzott, ahogy nyomon követte a ténykedésemet. Visszatoltam a fotót a helyére.

- Igen, szóval, Mr Wyatt nem tudta felidézni a boltban történteket? - Emlékeztettem rá sietve, hogy hol tartott. - Később sem értél el sikert?

- Nem, pedig a kórházba is utánamentem, ahol bírósági döntés alapján gyógykezelték. Ott sem tudtam elnyerni a bizalmát.

- Nem értem. Pedig olyan elbűvölő személyiséged van...

Raul tekintete ismét felvillant.

- Csak vicceltem - mondtam gyorsan.

Még egy árnyalattal fagyosabban folytatta:

- Többször is meglátogattam, de nem állt szóba velem. Egy idő után kénytelen voltam felhagyni a nyomozással. Kitört egy véres lövöldözés három drogbáró emberei között, aztán meg egy sikkasztás... Egyszerűen nem maradt szabad kapacitásom tovább bolygatni Wyatt ügyét. Főleg így, hogy már nem is próbált visszaemlékezni, és maga mögött akarta tudni az egészet.

- Mi van a mostani pizzériás esettel?

- Véletlenül értesültem róla. Múlt héten a nagyvárosi rendőrőrsön jártam továbbképzésen, amikor megemlítették, hogy már megint bealakított a kedvenc elmebetegem, ahogy ők fogalmaztak... - A rendőrkapitány szigorúan összefont karja még feszesebbé vált. - Kiderítettem a részleteket, és azóta eljárok a La Volpe pizzériába. Próbálom megfigyelni, mi folyhat ott.

- Van már tipped?

- Nincs, de ha lenne, akkor sem árulnám el.

- Domenico Rivelli mennyire nagy kaliberű bűnöző?

A váratlan kérdésre nem jött egyből válasz. Raul némán mérlegelt, aztán annyit vetett oda:

- Rendőrségi információkat nem adhatok ki.

- Jó, de mondjuk egy egytől százig terjedő skálán hányas? Mennyire veszélyes ember?

- Ne keresztezd az útját, Frida!

- Jól van, nyugi, csak egy számot mondj!

- Húsz.

- Mindössze húszas? Akkor nem valami nagy spíler, igaz?

- Nem asztala a vérontás, üzleti ügyeket bonyolít. Ezért is lepett meg Wyatt vádja. Aligha hallhatott Rivelliről olyasmit, ami alapján odaképzelhette a holttest látványát. Persze, a kollégáim szerint túl sok Keresztapát nézett a tévében, és az is elég volt a hallucináláshoz.

- Te viszont ismét azt hiszed, hogy igazat mondott?

- Nem tudom, mit higgyek. - Gomez kapitány feloldotta rideg kartartását, és kimerülten megmasszírozta a halántékát. - Fogalmam sincs...

- Beszélned kellene vele.

- Kivel?

- Az ügyfelemmel.

Egy kis csönd állt be.

- Miért nem beszéltél vele egyből, a Rivelliékkel kapcsolatos vádak megismerése után? - firtattam.

- Honnan tudod, hogy nem beszéltem vele?

- Csak tippeltem, és ezek szerint jól.

Raul nem válaszolt. Nem tudtam visszafogni magam, közelebb hajoltam. Szerencsére, ott volt az asztallap köztünk, így a távolság kellően jelentős maradt. Halkan mondtam:

- Te vagy az egyetlen ember, aki annak idején hitt neki.

- És cserben hagytam.

- Megtettél minden tőled telhetőt.

- Ezt mondom magamnak, mégis rossz érzés. - A férfi hangja keserű volt. - Próbáltam megvédeni a kollégáim gúnyolódásától, és nem sikerült. Aztán végig kellett néznem, hogy elmegyógyintézetbe zárják, holott meggyőződésem, hogy áldozat volt. Most pedig ismét tehetetlenül állok, miközben egy újabb trauma után megint félresöprik a vallomását.

- Ááá, nincs itt semmi tehetetlenkedés - intettem le egyszerre. - Dolgozol az ügyön, és éppen most készülsz összefogni a város legjobb magánnyomozójával a megoldásához.

- Frida...

- Be kell látnod, hogy zseniális lépés.

- Frida...

- Más úgysem lenne képes megfejteni ezt a rejtélyt.

- Frida...

- Összedobjuk a tudásunkat, és belendülünk.

- Frida, ez a legrosszabb ötlet, amit valaha hallottam! - fejezte be végre erélyesen. - Nem tudunk együtt dolgozni.

- És ha mégis? Még sosem próbáltuk.

- Kizárt.

- Na, jó, rendben. - Egyik pillanatról a másikra rántottam egyet a vállamon, és felkeltem a székről. - Most mennem kell, mert elugrom az ügyfelemhez, hogy kifaggassam a két esetről. Talán neked is lenne pár hasznos kérdésed. Végül is, a múltbéli bizsuboltos ügy részleteit egyedül te ismered. De, mindegy, nyilván semmi értelme. Mindenesetre, enni fogok még egy fánkot vacsira a szemközti büfében, szóval, ha esetleg fél órán belül végeznél a túlórázással, és meggondolnád magad...

Kifordultam az ajtón, és elsuhantam a lépcső felé vezető folyosón.

17. fejezet: Wyatt lakása

Már az ötödik fánkot majszoltam el, és kezdtem vészesen túltelítődni. Talán tényleg hiába várakozom. Raulnak nyilván esze ágában sincs belemenni az őrült ötletembe.

Letöröltem ragacsos ujjaimról a porcukrot a büféstől kapott szalvétába. Úgy döntöttem, elindulok egyedül, nem várok tovább a rendőrkapitányra. Végül is, nem hibáztathatom. Tényleg túl vad elképzelés. Esélytelen, hogy értelmesen együtt tudjunk működni. Csak ártanánk vele Wyatt ügyének, jobb lesz, ha távol marad...

- Továbbra is él, hogy semmiféle magánügyről nem beszélünk, és kerülünk mindenféle személyes érintkezést. - A hűvös szavak váratlanul csendültek a büfé mellől, majd az éjszakai árnyak közül előtoppant Gomez kapitány. Már átvedlett pólóba és farmerbe, a rendőrség épületében hagyva az uniformisát.

- Persze, szerintem is jobb, ha nem erőltetjük a baráti csevejt - egyeztem bele rögtön. Az arcom elégedett felragyogását viszont aligha sikerült elrejtenem a váratlan érkezése hatására, ugyanis elkapta rólam a pillantását, és a büfé kínálata felé fordult. Kétlem, hogy a puncskabátos vagy a kividzsemes fánk keltette volna fel az érdeklődését.

- Melyikünk kocsijával menjünk? - kérdeztem, hogy oldjam a kialakuló kínos csendet, mielőtt még meggondolja magát.

- Te a tieddel, én az enyémmel. Mondd meg a címet, és ott találkozunk!

- Azért ennyire nem szükséges rágörcsölnünk. Beszállhatunk egy autóba, nem dől össze a világ...

- Ha egyből azt keresed, hogyan bújhatnál ki a megállapodásunk alól, nincs értelme elkezdenünk a közös munkát.

A zord válasz hatására kezdtem belátni, hogy tényleg nem volt túl jó terv felvetni az együttműködés lehetőségét. Mindenesetre, próbáltam pókerarcot vágni, és befejeztem az ujjaim megtörlését. Kidobtam a szalvétacsomót az immár kiürült fánkos zacskóval együtt, és így egy kis időt is nyertem. Csak miután sikerült teljes semlegességet magamra erőltetnem mind e közben, akkor szólaltam meg újra:

- Rendben, menjünk! Átküldöm a térképes alkalmazásból a címet. - Keresni kezdtem a telefonomon a Wyatt által a szerződéskötéskor meghagyott adatokat. Közben azért még odaszúrtam a kérdést: - Van esetleg egyéb szabályod is? Talán érdemes lenne előre tudnom, nehogy véletlenül megszegjem, és kitaláld, hogy az egyezségünket veszélyeztetem.

Raul felmordult:

- Ez nem vicc!

- Komolyan kérdeztem.

- Meg kell tartanunk egy értelmes távolságot, Frida.

- Úgy tűnik, elég furcsán definiálod az “értelmes” szót.

Ezen a ponton valószínűleg visszafordíthatatlanul rossz irányba evezett volna el a társalgás, ám ekkor a büfés belezavart. A szemét guvasztva előredőlt a pultja mögül:

- Tudtam, hogy ismerős valahonnan... Frida? Frida Lorne?

- Igen, így hívnak - feleltem, rosszat sejtve.

- Az a gyilkos celeb a tévéből?

A kérdés hallatán egyszerre kitörlődött az agyamból minden korábbi gondolat. Csak álltam ott, mint egy gép hirtelen hibára futva, az összes soron következő lépéstől elvágva. Még levegőt venni is elfelejtettem.

Aztán félrecsaptam a fejem, és a büfést válaszra sem méltatva, elsiettem a kocsim felé.

- Mr Wyatt címén találkozunk - vetettem még hátra Raulnak, és bevágtam magam az autómba. Nagyot csengett a parkoló némaságában, ahogy becsaptam az ajtaját.

*

Valószínűleg hálásnak kellett volna lennem a büfés otromba közbeszólásáért, ugyanis minden bizonnyal ez mentette meg a még el sem kezdődött és már zátonyra futó közös nyomozást. Valahogy azonban nem tudtam így érezni.

Próbáltam a vezetésre koncentrálni, hogy ne gondoljak semmi másra. Hallgattam a telefon navigációs utasításait, és hajtottam a szomszédos város felé.

Nem volt könnyű megtalálni Leonard Wyatt címét a település külterületén, de egy idő után csak sikerült. Többemeletes, lepusztult munkásszálló pincéjében lakott. Egy lélek sem járt erre ilyen későn, egy kihalt ipartelep szélén, így bőven akadt parkolóhely is. A sivár betonudvar bejárati kapujánál vártam be a rendőrkapitányt.

Raul kis lemaradással érkezett, katonás, sietős léptekkel. Még érződött a büfés kínos beszólása miatti feszültség a levegőben.

- Nem léptem át egy sebességkorlátozást sem - jegyeztem meg félig tréfásan, hogy kellemesebb hangulatot teremtsek.

- Tudom. Figyeltem.

Nyilván nem poénnak szánta a feleletét, mert a humorérzéke egytől tízig terjedő skálán nagyjából mínusz ötszázhúsz körül mozog. Az arckifejezése is ehhez mérten üres volt. Én viszont elharapott, halk nevetést hallattam, és éreztem, hogy jobb kedvre derülök a mulatságos választól.

Megnyomtam a csengőt a böhöm nagy vaskapu mellett. Ha van itt portás, örülni fog a késői zavarásnak, de hát, nincs mit tenni. Minél hamarabb egyeztetni tudunk a szemtanúval, annál több az esély rá, hogy előkerülnek még használható emlékei.

Amikor második csöngetésre sem jött elő senki, odamentem az óriási kapu mellett meghúzódó oldalajtóhoz, és lenyomtam a kilincsét.

- Hoppá, ez nyitva van! - állapítottam meg, belökve az ajtót.

Elég volt egyetlen pillantást vetnem a rendőrkapitány ábrázatára, hogy elvegyem a kezem.

- Oké, felhívom az ügyfelemet, és megkérem, hogy jöjjön ki elénk! - Már kerestem is a névjegyzéket a mobilomon.

Megcsörgettem Wyatt számát egyszer, kétszer, háromszor. Türelmesen vagy ötször újratárcsáztam. Semmi válasz.

- Hát, ez nem jött be. - Visszasandítottam Gomez kapitányra. - Mi lenne, ha mégis bekukkantanánk? Csak ellenőriznénk, hogy jó helyen járunk-e.

- Ez a C tömb, nem?

- De.

- Akkor tudjuk, hogy a megfelelő címen vagyunk. Jöjjünk vissza holnap, alkalmasabb időpontban!

- Én bemegyek. - És mielőtt Raul bármit tehetett volna, hogy megállítson, besurrantam az oldalajtón.

Átszeltem a betonudvart. Mondhatni, iszkoltam, ahogy csak bírtam, mert a rendőrkapitány a nyomomban futott, hogy elkapjon. Csak hajszálnyi előnnyel sikerült befordulnom az épülettömb bejáratán.

Felkapcsoltam a folyosóvilágítást, és körbenéztem a penészszagú, omladozó falak között. Rozsdás fémlépcső vezetett az emeletre. Nem éppen bájos hajlék.

Raul ekkor ért utol, és karon ragadott, hogy visszatartson.

- Frida, állj már meg!

- Nincs értelme visszafordulnunk, ha idáig eljutottunk. Itt vagyunk az 1-es lakásnál. - Ráböktem az épp mellettünk lévő, 001-es számmal jelölt ajtóra. - Mr Wyatt címe.

Raul egy darabig még próbált a kijárat felé húzni, aztán viszont nyilván belátta, hogy jobban teszi, ha rám hagyja, mert egyszerre elengedett.

- Hívd ki! - utasított.

Kibírtam komment nélkül a stílust, és megkocogtattam a 001-es lakásbejáratot.

- Mr Wyatt?

Síri csend.

Aztán, ahogy nagyobb erővel ismét rávertem, az ajtó egy nyikordulással kinyílt. Nem fordították rá a zárat.

- Hé, ez nem direkt volt! - ugrottam hátra, mielőtt Gomez kapitány azt hiszi, hogy a szeme láttára próbálok betörni.

Raul azonban ezúttal nem foglalkozott az ügyködésemmel, hanem összevont szemöldökkel előre lépett.

- Maradj a háttérben! - parancsolta, és maga lépett be a sötét lakásba. - Mr Wyatt?

Megkereste a villanykapcsolót, és fényt gyújtott.

Úgy tűnt, jó helyen járunk, mert a szűkös, egyszobás kis lakás fogasán ott függött Wyatt festékfoltos sportdzsekije. A falhoz ledobott matracon a gyűrött ágynemű bizonyította, hogy használják alvásra. A lakás tulajdonosát azonban nem láttuk. A mosdó ajtaja nyitva állt, és ott sem volt senki.

- Nincs sehol - állapítottam meg szükségtelenül azt, amit egyébként is mindketten észleltünk. - Hol lehet ilyen későn?

Raul hosszan méregette a helyiséget. Láttam a homlokán megjelenő sötét ráncból, hogy baljós előérzete támadt, de próbál uralkodni rajta.

- A mobilját itt hagyta. - Rámutatott a matrac mellett pihenő ócska telóra.

- Sosem viszi magával, a bizsuboltban és a pizzériában sem volt nála.

- Igaz.

- Viszont egyetértek, hogy valami itt nem stimmel - reagáltam a kimondatlan sejtésre. - Öt zár van az ajtón, és egyik sem volt ráfordítva. Egy paranoiás félelmekkel küzdő ember - bármennyire siessen is - legalább egyet bezárna, mielőtt elmegy otthonról.

- Azt hiszem, baj érhette.

Összenéztünk.

Lassan szólaltam meg:

- Ha most kihívod a kollégáidat, hogy itt állunk Mr Wyatt magánlakásának a közepén, miután behatoltunk illetéktelenül, és azt képzeljük, hogy baja esett...

- Igen, tudom.

Gondterhelten eltűnődtünk. Végül Raul döntött:

- Jobb lesz, ha egyelőre nem tereljük hatósági útra a keresést. Nincsen kézzel fogható okunk feltételezni, hogy Wyatt élete vagy biztonsága veszélyben forog. Az eset nem teljesíti a Rendőrségi Eljárási Szabályzat 85. szakasz 10-től 23-ig terjedő pontjait. Először nézzünk körbe, magánszemélyi minőségünkben!

Örültem, hogy ő vetette fel, mert én is ezt szerettem volna tenni. Elindultam a fogason lógó dzseki felé, hogy áttúrjam a zsebeit. Hátha lopva le tudok nyúlni egy-két használható nyomot...

- Ha azonban meglátom, hogy bármit elveszel a helyszínről, most azonnal letartóztatlak - csattant ekkor Gomez kapitány figyelmeztetése.

Az ördögbe, ezúttal is belelát a gondolataimba!

- Ugyan már! Miért kell ilyen rosszhiszeműnek lenni? - dünnyögtem azért, és jól látható módon fordítottam ki a ruhadarab két zsebét, mintha eszem ágában sem lett volna titokban kicsempészni belőlük bármit. Hiábavaló is lett volna a szándék, ugyanis nem találtam semmit.

Rátértem a belső zsebekre, és ott felleltem Wyatt személyi okmányait és pénztárcáját.

- Nocsak! Ezeket is itt hagyta volna? - Egyre nőtt az aggodalmam.

Raul körbejárta a szobát, és egy papírkupacot emelt fel a padlóról. Elkezdte átfutni az iratokat.

- Frida, ugye, nem gondolod komolyan ezt a szemérmetlen napi díjat?! - hördült fel egyszer csak.

Ajjaj. Megtalálta a Wyatt-megbízás példányát.

- Lehet, hogy félregépelte az asszisztensem - siettem a válasszal. - Szegény már nem lát rendesen az öreg szemével. Véletlenül odatett egy plusz nullát a végére vagy ilyesmi... Majd alkalomadtán helyesbítjük. Most viszont az érdemi infókkal kellene foglalkoznunk, nem?

Hadoválásomnak dermesztő pillantás lett a jutalma. Behúztam a nyakam, de a rendőrkapitány nem pedzegette tovább a kérdéskört. Félrelökte a papírokat.

- Nem utalnak a hollétére - összegezte. - Csak számlák és szerződések.

- Egyetlen csepp vért sem látok – állapítottam meg. - Nincs jele, hogy erőszakkal hurcolták volna el.

- Az ajtó sincs feltörve.

Raul még egyszer körbejárt, majd ismét karon fogott:

- Kimegyünk a lakás elé. Nincs itt semmi keresnivalónk.

Megpróbáltam tiltakozni, de ellentmondást nem tűrően kivonszolt a folyosóra, és becsukta az ajtót mögöttünk.

- Várok pár órát a lakás előtt, hátha előkerül Wyatt - magyarázta utána. - Te hazamehetsz, értesítelek, ha felbukkan.

- Na, persze... - Csípőre tett kézzel lecövekeltem a bejárat mellett. - Nem fogom otthon húzni a lóbőrt, amíg az ügyfelem ki-tudja-milyen veszélyek között vergődik!

- Nem tudsz segíteni.

- Dehogynem. Amíg te itt dekkolsz, és várod Mr Wyatt visszatérését, én például végigcsengethetem a lakásokat az összes emeleten, és megkérdezhetem, láttak-e bármi gyanúsat.

- Győzöm egyedül is.

- Talán. De ha a te modoroddal te vered fel a lakókat a legszebb álmukból, semmilyen épeszű választ nem fogsz kapni – a jelvényed és az egyenruhád nélkül. Jobb, ha én megyek. Nekem legalább benne van a szótáramban az “Elnézést” vagy a “Köszönöm” kifejezés.

Ezzel leráztam magamról a rendőrkapitány szorítását, és elindultam a 002-es számú lakás felé.

*

A lakók végigkérdezése nagyjából eredménytelennek bizonyult. Eleve csak elszórtan, egy-két lakásban éltek, a többi üresen állt. Afféle átmeneti kényszermegoldás volt nincstelen melósok számára. Mind azt dünnyögték álmosan, hogy nem találkoztak aznap gyanús egyénnel, és nem látták Leonardot sem. Ötletük sem akadt, hogy hol lehet.

Hullafáradtan értek haza munka után későn, így valószínűnek tűnt, hogy nem a folyosó skubizásával töltötték az időt. Egy fickó az uruguayi családjával folytatott videóhívást. Neki legalább annyi rémlett, hogy hallotta egy kocsi fékcsikorgását, ugyanis a fülsértő hang belezavart a beszélgetésbe. Mintha egy jármű nagy sebességgel érkezett vagy távozott volna valahol a közelben, este kilenc táján. Egyebet viszont ő sem tudott. A többiek még a fékezésre sem emlékeztek.

Felhívtam Carolina Bontont, de ő sem sejtette, hol lehet Wyatt. Más ötletem nem maradt. Letörten tértem vissza a rendőrkapitányhoz, aki közben a helyi kórházakat telefonálta sorra, balesetekről és sérültekről érdeklődve.

- Semmi? - kérdezte tőlem, amikor egy nővér éppen hívásvárakoztatásra tette.

- Semmi. Nálad?

- Itt sincs használható.

- Nem sokkal az érkezésünk előtt, este kilenckor száguldozott a környéken egy kocsi - árultam el kis vacillálás után. - Ennyit tudtam meg.

Raul jegyzetet készített az információról:

- Ezt talán felhasználhatjuk, ha tényleg rendőrségi útra kell terelnünk az eltűnését. Egy környékbeli kamera rögzíthette a járművet.

- Bízzunk benne! - Végighúztam a tenyeremet a homlokomon. - Most viszont - belátom, igazad van - érdemes lenne hazamennem, lepihennem. Ma már úgysem tudok itt segíteni, és hajnalodik.

Raul összeszűkítette a szemét:

- Mire készülsz?

- Semmire, csak elfáradtam.

- Frida!

- Hívj, ha Mr Wyatt előkerülne! - Nem vártam meg a férfi újabb tiltakozó válaszát, hanem kisurrantam az épület ajtaján, és nekivágtam a szürke betonplaccnak az autóm irányában.

Bepattantam a járműbe, és biztos távolságra hajtottam a munkásszállótól. Csak amikor már ezer százalékig meggyőződtem róla, hogy véletlenül sem hallhat meg a rendőrkapitány, akkor álltam meg újra, és szedtem elő a mobilomat. Az asszisztensemet hívtam.

- Figyeljen, mammer! - hadartam egyből, amint az öregasszony felvette a telót. - Ugye, egész éjjel megfigyelés alatt tartotta eddig a Rivelliék autójára szerelt helyzetjelzőt?

- Igen. Bár már éppen elbóbiskoltam volna, ha nem csörgeted meg a telefonomat. Nem a legérdekesebb munka, de azért végeztem hasznos megfigyelést...

- Nincs most időnk körítésre, vészhelyzet van. Mr Wyatt eltűnt, szóval, összpontosítsunk a lényegre! Jártak Rivelliék Leonard Wyatt lakcímén a kocsijukkal?

Mrs Blackhawk álomittas kattogással gépelt a billentyűzeten.

- Megkerestem Wyatt címét és a hozzátartozó koordinátákat - tájékoztatott bágyadt motyogással. - Úgy látom, Rivelliék nem arra mentek.

Csalódottan fújtam egyet.

- Akkor hol volt az autójuk este kilenckor? - kérdeztem tovább.

- Ugyanott, ahol most. Nyolc felé bezárták az éttermet, és áthajtottak az üzleti tárgyalás helyszínére. Azóta nem mozdult a jármű.

- Honnan tudja, hogy ott az üzleti egyeztetés folyik?

- A helyszínből gondolom. Elég érdekes. Ezzel akartam kezdeni, ha nem szakítottál volna félbe olyan udvariatlanul...

- Miért? - vakkantottam közbe. - Hol vannak?

- A Keleti Sárkányok nevű étteremben.

Hátradőltem az ülésen, és elgondolkodva hajtottam hátra a fejem, behunyva a szemem. Egy darabig így ültem, és hallgattam a szomszédasszonyom kárálását. Aztán váratlanul megráztam magam, és kiegyenesedtem. Elköszönést darálva kinyomtam a telefont, majd elindítottam a kocsi motorját. Kikanyarodtam az útra, hogy megcélozzam a Keleti Sárkányok éttermet.

18. fejezet: Hajnal

Jó messze parkoltam le a Keleti Sárkányok étteremtől, és az út hátralévő részét gyalog tettem meg, az útszéli fák árnyai között megbújva. Ellopakodtam az éjjeli sötétbe burkolózó, kivilágítatlan épület egyetlen olyan ablakáig, ahonnan fény szűrődött az utcára. Az egyik étteremhelyiségben égett a lámpa, de nem sok mindent láttam az ablak elé tolt faparavántól.

Egy darabig kerestem a megfelelő szöget, végül sikerült egy díszrésen át bekukucskálnom.

A becsukott hátsó ajtó előtt két árnyalak ült egy asztalnál. Még tovább helyezkedtem, leselkedtem, és addig meregettem a szemem, amíg a részleteket is ki tudtam venni. Két férfi: az ifjú Mario Rivelli és egy számomra ismeretlen kínai pasas. Mario asztaltársasága jó nagydarab, izmos férfi volt, úgyhogy megtippeltem, hogy egy Min Huang Liao-féle verőlegény lehet.

Mario Rivelli és az izomagy az éttermi asztalnál ücsörgött. Hogy elüssék az időt, egy kupac kiborított gyufából építettek várat, felváltva hozzátoldva egy-egy szálat.

Őrködnek. Nyilván az ajtó mögött folyik a megbeszélés.

Nem volt kérdés, hogy be kell jutnom. Az viszont okozott némi fejtörést, hogy hogyan. Valószínű, hogy nem az őrökön kellene keresztülverekednem magam. Találnom kell más bejáratot.

Körbesettenkedtem az épületet, és tettem egy hasznosnak tűnő megállapítást. A Mario és társa mögötti ajtó olyan helyiségbe vezet, amely az épület belsejében található. Nem nyílik ablaka az udvarra. Ez viszont reményt ad, hogy rá van kötve valamiféle belső szellőzőrendszerre.

Kinéztem, hol nyílik a legnagyobb szellőzőjárat, és feltornázva magam az alatta húzódó ablak párkányára, nekiláttam lecsavarozni a szellőzőrácsot. Ilyenkor jól jön, hogy magánnyomozóként kénytelen vagyok svájci bicskát hordani a táskámban. Máskor mindig csak bosszankodom, hogy lehúzza a vállamat a lila lakktáska súlya. Most viszont - amikor gyorsan kell cselekedni, és nincs nálam a profi betörőkészletem - jól jön egy kinyitható csavarhúzófej.

Hamarosan már az ablakban pihent a leszerelt műanyag rács, én pedig erőlködő nyögéssel felrántottam magam a szabaddá tett nyílásba, fejjel előre bekúszva.

Ezt a mászást inkább nem részletezném. Undorító volt. A járat teletapadt porral és pókhálóval a légmozgás ellenére is, és még egértetem is kilapult a tenyerem alatt, ahogy beljebb haladtam. A ventilátorok által kivezetett levegő kellemetlenül forró volt a nyári melegben, és összehorzsoltam a térdem, tenyerem az egyenetlen felületeken, miközben beljebb és beljebb húzódzkodtam. Az egyik oldaljáratból kicsapó áramlat még le is forrázta a könyökömet. Azt hiszem, ennyi elég.

A köhögési ingertől fojtogatva, portól szürkén tapogattam sorra az oldaljáratokat, keresve, hol férhetnék el. Aztán egyszer csak távoli beszélgetés foszlányait hallottam meg. Követtem a hangokat, és végre fény szivárgott be a vaksötét járatba. Eljutottam egy beépített szellőzőrácshoz, amely alatt pontosan az általam keresett belső szoba terült el.

Megvártam, amíg nyílik az ajtó az alattam húzódó helyiségben, és csak akkor mertem előre húzódzkodni a fehér műanyag rácsig. Az ajtóhang így eltompította a mozgásom esetleges zaját. Szerencsére, egy pincér éppen bevitt egy hatalmas tál gőzölgő zöldséget, ezért sikerült elhelyezkedni a lesállásban. Odanyomtam az orrom a rácshoz, és bekukkantottam.

Az alattam húzódó helyiségben mindössze két férfi ült kerek, elforgatható közepű asztalnál. Domenico Rivelli fekete öltönyében és - tökéletes ellentéteként - a hírhedt Feng Cung Tao, a Keleti Sárkányok ifjú vezére.

Cung Tao nyakában karvastagságú aranyláncok függtek, és rikító bordó selyeminge tele volt varrva aranysárga sárkánymintákkal. Hosszú, derékig érő, fekete haját drágakövekkel kirakott aranygyűrűk fogták össze több pontban. Nem is üthetett volna el jobban beszélgetőtársa sivár gyászosságától. Volt azonban egy eltéveszthetetlen hasonlóság: félelmetes tekintetük. Cung Tao fekete, végtelen kútként sötétlő szeme méltó párja volt Rivelli metsző, vesébe látó pillantásának.

A falakat sárkánymintás drapéria borította, és még az aranyozottra lakkozott padlóba is a mitikus lény képét vésték. A mennyezetről függő selyemlámpásban pislákoló elektromos láng épp csak annyi fényt adott, hogy a táncoló árnyak életre keltsék a sok sárkányt.

Kínaiul beszéltek. Bár Rivelli jól hallhatóan küzdött a mondatokkal, sikerült válaszolnia Cung Taónak, és értette is az elhangzottakat. Így nem volt szükségük közvetítő nyelvre. Kár, hogy nem az olasszal próbálkoznak. Abból lenne esélyem legalább részleteket megérteni. Spanyolul tűrhetően tudok, és kihasználhatnám a két nyelv közti hasonlóságokat.

Jobb híján bekapcsoltam a telóm hangfelvevő alkalmazását, és odatartottam a készüléket a szellőzőrácshoz.

A két férfi előtt az asztalon félig üres porcelántálkák és csészék sorakoztak, jelezve, hogy már órák óta eszegetnek. Rivelli csak visszafogottan vett az ételekből, Cung Tao viszont olyan elánnal kapkodta fel evőpálcikáival az újabb és újabb falatokat, mintha még csak az első tányérnál tartana.

A felszolgáló kicserélte a kiürült brokkolis tálat, majd alázatos főhajtással kihátrált a helyiségből.

Furcsa csipogás hangzott fel. Először azt hittem, madár adja ki, aztán azonban alaposabban szétnéztem a szobában. Ekkor vettem észre, hogy az asztal mellett aranyozott ketrec áll a padlón, és egy vöröspanda gubbaszt benne. A macskaszerű, hegyesfülű állat hallatta a dallamos csipogást.

A mellette étkező két férfi nem foglalkozott vele, hanem tovább beszélgetett. A rőtvörös állatka megpróbált tenni egy kört, de a ketrec olyan kicsi volt, hogy csak nyomakodni bírt a rácsok között. Megsajnáltam, azonban nem láttam, hogy mit tehetnék érte.

Cung Tao egyszerre előredőlt, és a kezét Rivelli vállára helyezte. Nem értettem ugyan, hogy mit mond, mert a társalgás továbbra is kínaiul zajlott, de a baráti gesztus egyértelműen árulkodott arról, hogy minden kedvező mederben folyik. Rivelli is felöltötte mézes-mázos mosolyát, és úgy felelt. Hm. Ennyit arról, hogy Domenico Rivelli távoli utálaton kívül nem pazarol más gondolatot a kínaiakra. Nyilván engem akart megvezetni az ellenséges üzengetéssel, és talán Min Huang Liaóra is rá próbált uszítani, hogy abbahagyassa vele a gyermekded piszkálódást. Cung Taóval viszont igen szívélyes a kapcsolata.

A kínai bandavezér még egy drágaköves gyűrűt is lehúzott a hajáról, és odanyújtotta Rivellinek. Az idősebb férfi válaszul láncra fűzött aranykeresztet vett elő a zsebéből, azt adta át.

Kopogtak az ajtón, és újabb felszolgáló óvakodott be. Ő azonban már nem ételeket hozott, hanem a két férfi kerek porceláncsészéjét töltötte újra átlátszó itallal. Az üvege alapján bivalyerős rizspárlatnak tűnt.

A vöröspanda szorongott túl szűk ketrecében a háttérben, amíg Rivelli és Feng Cung Tao lehúzta a piát.

Nekitámasztottam a telefonomat a szellőzőrácsnak, és megrázogattam elzsibbadt karomat. Most akkor ideje felkészülnöm a további hosszú, érthetetlen hallgatózásra...

Ekkor azonban egészen váratlanul angolra váltott a társalgás.

- Mi történt a karoddal, barátom? - kérdezte Feng Cung Tao érzelemmentesen halk, finom hangon.

Odatapadtam a rácsra, hogy lássam, miről van szó.

Domenico Rivelli a tűzerős pia hatására nemrég levetette fekete zakóját, és láthatóvá vált az inge feltűrt ujjánál egy régi sebhely nyoma.

- Semmiség. Az éttermi raktárpolc tetejére pakoltam, és meghorzsolt egy lezuhanó doboz. - Az idősebb férfi visszahajtotta az inge ujját, hogy takarja a sérülés nyomát.

- Nekem karmolásnak tűnik.

Átható tekintetük összevillant.

- Azt mondod? - kérdezett vissza Rivelli.

- Kétlem, hogy állaté - folytatta Cung Tao rezzenetlen nyugalommal. - Hosszú körmű ember volt, vélhetően nő. Az életéért küzdött?

Rivelli arca maszkszerűvé dermedt:

- Ha érdemes lenne ismerned a történetet, megosztottam volna veled.

- Igazad van, barátom, a kíváncsiság gyakran nem erény. - Cung Tao újratöltötte a csészéiket a pincér által hátrahagyott üvegből.

Furcsa érzésem támadt Cung Tao hangsúlyától. Mintha valamire célozna a kíváncsiság kapcsán... Meg egyáltalán, pontosan miért is váltott át angolra, holott egészen eddig megértették egymást kínaiul? Ráadásul, pont Rivelli titkaiban kezdett indiszkréten vájkálni?!

- Sok minden van a világon, amit jobb nem tudni. - Cung Tao még ennyit tett hozzá, és most evőpálcikáival megtúrta az egyik félüres tál alját, kedvére való falatot keresve. A tekintetével azonban nem követte a mozdulatot.

Tudatosult bennem, hogy egyenesen rám néz. Miközben újabb ital mellé kísérőnek eltüntetett egy királyrákot egyetlen cuppogó harapással, fekete szeme az engem takaró szellőzőrácsra tapadt. Atyaég! Mi van, ha rájött, hogy itt vagyok?

Nem, nem, ez lehetetlen.

Próbáltam megnyugodni, megállítani a szívem heves kalapálását, de kezdett rajtam eluralkodni a pánik.

Nyugi – biztattam magam. – Semmilyen ép ésszel megmagyarázható módon nem tudhatta meg, hogy itt rejtőzöm. Egyetlen szót sem váltott a személyzettel. Egyébként meg, nem látott senki bemászni. Egyszerűen nem. Nem, és kész. Képtelenség. Meg sem szabad moccannom.

Küzdöttem a feltörő menekülési ösztönnel. Nem. Nem csaphatok zajt. Nem árulhatom el magam...

Aztán, pont mielőtt győzhetett volna a kétségbeesés, Cung Tao visszafordult a beszélgetőpartneréhez. Visszaváltott kínaira. Immár ismét derűs nyugalommal kortyoltak az italukból, mintha az előbbi kérészéletű fagyosság soha nem is létezett volna köztük. Újra kínaiul beszéltek, és érezhetően tök másról.

Bár nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy Cung Tao szándékosan firtatta Rivelli titkát olyan nyelven, amelyet én is megértek, és a figyelmeztetése nekem szólt, beláttam, hogy semmi értelme fejvesztett menekülésbe fognom. Ha tudná, hogy itt vagyok, és ártani akarna nekem, már megtette volna. Vagy elfogadta, hogy efféle eszközökhöz folyamodtam, és segíteni kívánja a kémkedésemet - már ami Rivelli titkait illeti -, vagy csak képzelődöm. Igen, az a legvalószínűbb, hogy képzelődöm. Honnan az ördögből sejtené, hogy hallgatózom? Csak behaluztam, mert rossz a lelkiismeretem. Tuti, hogy csupán erről lehet szó.

Ekkor azonban Cung Tao tekintete ismét a szellőzőrácsra tévedt, és a férfi nyomasztóan kedélyes cinkossággal lopva felém kacsintott.

*

A Cung Tao-féle “üzleti vacsora” napkeltéig tartott. Az idős Rivelli addigra úgy beivott az erős kínai piából, hogy Mariónak kellett eltámogatnia a kocsijukig.

Feng Cung Tao azonban még jól bírta. Csatlakozott hozzá három embere - köztük a bikanyakú Huang is - madzsong készlettel. A bandavezér két új üveg rizspárlatot hozatott, és kenetteljesen elhelyezte fő tétnek az asztalra a Rivellitől kapott aranykeresztet. Az emberei is bedobták a pénzüket, majd zsetonokra cseréltek mindent. Cung Tao még csak most kezdett igazán benyakalni a szeszből, de így is tudott fókuszálni a madzsongjáték bonyolult kombinációira.

Már csak az italos csészék csengése és a porcelánfigurák koppanása hallatszott. Fokról fokra sűrű cigarettafüstbe burkolózott előttem a jelenet. A vöröspanda méltatlankodva köhécselt a ketrecében.

Úgy döntöttem, hogy ideje távoznom. Így is túlfeszítettem a húrt, már ami Cung Tao kegyét illeti.

Még utoljára kipillantva ellenőriztem, hogy mindenki annyira lerészegedett-e, hogy Cung Taón kívül senki sem sejtheti meg a mozgásomat, majd elkezdtem hátrafelé kúszni.

Miközben kiaraszoltam a szellőzőből, azon tűnődtem, hogy nem úgy fest, mint ha akár a Keleti Sárkányok, akár Rivelliék az ügyfelem eltüntetésével bíbelődtek volna az este folyamán. Hol van azonban akkor Wyatt? Vagy esetleg úgy rabolták el, hogy egymás elől is titkolni igyekeztek? Esetleg, szóba került közöttük kínaiul? Mindenképpen választ kell kapnom a kérdéseimre.

Amint elosontam a kocsimig, száguldottam haza. Sietve letusoltam, átöltöztem, sminket igazítottam, és máris a szomszédasszonyom csengőjét püföltem.

- Jaj, kedvesem - motyogta Mrs Blackhawk kótyagosan, ahogy háziköntösben kivánszorgott elém. - Tudod, hány óra van?

- Mr Wyatt még mindig nem került elő.

- Az aggódástól nem lesz meg. Aludj már kicsit!

- Szó sem lehet róla. Ön is öltözzön, szedje össze magát! Átküldtem egy hangfájlt, el kellene vinni a kínai professzorához lefordítani.

- Kora reggel van. Nem zavarhatom ilyenkor Hu professzort.

- Ez most vészhelyzet. Könyörgöm.

Mrs Blackhawk egy nyögéssel elfogadta a kérésemet, és eltotyogott a háza emeleti lépcsője felé, öltözni.

Nem tartott sokáig, húsz perc múlva már mellettem ült a kocsim ülésén, üzenetet pötyögve a professzorának csigatempóval. Mire nagy nehezen végzett, a városhatárban jártunk.

- Te mit fogsz tenni, lelkem? - kezdeményezett az öregasszony beszélgetést, elkészülvén az üzenettel.

- Először is, beszélek a szakácsokkal. Hátha tudnak valamit a korai zárásról. Az étterem tegnap nyolckor zárt, nem a szokásos tíz órakor, szóval Rivelliéknek volt kis szabadideje este, az üzleti vacsi előtt.

- Jó, de mondom, hogy nem ment az autójuk Wyatt címére.

- Mr Wyatt lakása gyalogló távolságon belül van, vagy másik kocsit is használhattak. Ki kell derítenem, jártak-e ott.

- Miért gondolod, hogy Rivelliéknek bármi közük van az eltűnéshez?

- Logikus lenne, ha megpróbálnák elsuvasztani egy bűntettük tanúját.

- Már ha egyáltalán követtek el bűntettet aznap éjjel...

- Igen, sajnos, ez kérdéses - ismertem el -, de akkor is ellenőriznünk kell!

- És, mi ez a hangfájl, amelyet le akarsz fordíttatni velünk?

- Felvettem Domenico Rivelli és Feng Cung Tao ma hajnali beszélgetését.

A szomszédasszonyom úgy meredt rám, hogy inkább nem mentem bele a részletekbe.

*

Mrs Blackhawkot kitettem egy kertvárosi részen az öreg barátja, a kínai professzor lakásánál, én meg áthajtottam a La Volpe pizzériához. Mivel Rivelliéknek nyilván szükségük lesz a délelőttre ahhoz, hogy kiheverjék az éjszakát, úgy következtettem, hogy a szakácsoknak kell majd helytállniuk a pizzériában. Valószínűleg jó korán bemennek. A férj mondta, hogy reggelente ő szokta előkészíteni a pizzatésztát. Remek alkalom, hogy négyszemközt beszéljek vele. Sokkal segítőkészebbnek tűnt, mint a felesége, ha egyedül találom, talán többre megyek vele.

A középkorú fickó valóban egymaga gürizett az étterem hátsóudvarán. A furgonból pakolt ki hozzávalókat ládaszámra. Éppen nagy adag liszttel egyensúlyozott be a konyhába, amikor befordultam a nyitott kapun.

- Szép jó reggelt! - ragyogtam rá a legszélesebb bájmosolyommal. - Ilyen korán munkában?

- Igen, igen. - Fújtatva letette a lisztesdobozokat. - Üdvözlöm, nyomozónő.

Puhatolózásképpen megjegyeztem:

- Elnézést, a múltkor nem is volt alkalmam megkérdezni a nevüket.

- Fabian. Fabian Pork - mutatkozott be rögtön.

- És a felesége?

- Ő még otthon pihen, de hamarosan érkezik. - Minden egyes szót a férfi akaratlan arcrángása kísért. - Egyébként, Yettának hívják, ha arra vonatkozott a kérdés.

- Köszönöm, remek. Így már legalább tudom, hogyan szólíthatom Önöket.

- Szívesen segítenék többet is, detektívnő, de tudja, a főnök ránk parancsolt, hogy ne álljunk szóba nyomozókkal.

- Persze, megértettem. - Leültem az egyik már kiürült rekesz szélére. - Csak egy-két kérdésem van, aztán eltűnök. Rövidre fogom, ígérem.

A férfi kényszeredetten lefékezett mellettem:

- Mint látja, tényleg nincs sok időm...

- Mikor zártak be tegnap?

- Este nyolc előtt nem sokkal.

- Volt különösebb oka, hogy a szokottnál hamarabb került rá sor?

Pork megigazította a vastaglencséjű szemüvegét:

- Nem érek rá ezen morfondírozni. Sietnem kellene a reggeli kipakolással. Nagyon.

- Akkor minél hamarabb megszabadul tőlem, annál jobb, nem igaz?

A férfi tanácstalanul toporgott.

- Én... nem is tudom...

- Miért zártak be tegnap hamarabb? - ismételtem el a kérdést.

- A főnök utasítása volt. Mi még pakoltunk Yettával, aztán hazaindultunk.

- Látták, hogy Rivelliék mit csináltak ez idő alatt?

- Nem figyeltük. Semmi közünk a főnök ügyeihez, és nem kívánunk belefolyni a jövőben sem.

- Lehetséges, hogy Domenico vagy Mario Rivelli elhagyta az éttermet?

- Lehetséges. - Pork arca már egyre feszültebben rángott. - Nyilván nem azért kellett nyolckor bezárni, hogy utána órákig a pizzériában üljenek. Bizonyára dolguk volt, de távol tartjuk magunkat az ilyesmitől. Mármint a feleségem meg én. Nem ütjük bele az orrunkat...

- Pontosan mibe is?

- Semmibe. Rivelliék ügyleteibe. Vagyis, hát... Már így is többet mondtam, mint kellett volna. - A férfi újabb rekeszt kapott fel, és elhúzott vele az étterem felé. Bevitt még vagy hármat, és csak utána merészkedett vissza hozzám:

- Nézze! Sietnem kellene. Komolyan sietni.

Nekiszegeztem:

- Fél valamitől?

- Nem, semmitől. Én csak...

Ekkor éles, már-már rikácsolásra emlékeztető hang hasított keresztül az udvaron:

- Mit művelsz, te szerencsétlen?!

És Yetta Pork viharzott be az utcáról, el a furgon mentén a férje irányába.

- Hogy állhatsz szóba megint ezzel a nővel? Eszednél vagy?

Karon ragadta a fickót olyan szorítással, hogy rossz volt nézni. Az asszony múltkori rideg higgadtságának nyoma sem volt.

- Megöletsz mindkettőnket! - Cirkuszolt tovább, mint egy fúria. Ritkás, szőke haja kibomlott a hévtől a kontyából. - Még annál is nagyobb balek vagy, mint amekkorának kinézel! Mit mondtál neki? Hm? Mit mondtál?!

- Semmit. Esküszöm, semmit - bizonygatta Pork erőtlenül.

A felesége ekkor megperdült, és közénk ugrott.

- Takarodjon innen! - rivallt most rám. - Tűnjön el a közelünkből, és soha többé ne jöjjön vissza! Ha Domenico megtudja, hogy itt járt...

Nem folytatta, csak magából kikelve hadonászott felém az egyik csontos kezével.

- Nyugalom, már indulok is. - A békesség kedvéért felkeltem a rekeszről, és hátráltam egy lépést.

- Ugye, legalább azt nem árultad el, hogy Domenico mit csinált a késsel! - visítozta a nő ismét a férjének.

- Persze, hogy nem. Nem mondtam semmit, meg sem említettem a pillangókést.

Mrs Pork némileg lehiggadt, és végre összeszedte magát.

- Jól van, talán még nincs nagy baj - zihálta. - Maga viszont menjen már innen!

A nekem címzett újbóli felszólítás hatására folytattam a visszavonulást a kocsim felé, mielőtt a nő újra tombolni kezdene.

19. fejezet: Emlékek

Mario még késő délelőtt is álmosnak tűnt. Ekkor bukkantam fel ugyanis az étterem körül tovább szimatolni.

Addig tettem még egy meddő kísérletet Wyatt előkerítésére a régi kezelőorvosa, Doktor Fudge álruhás felkeresésével is. Bár nem tűnt valószínűnek, hogy Wyatt megbízott volna a dokiban, mégis bele akartam kapaszkodni minden szalmaszálba. Abban reménykedtem, hogy ha odamegyek albán PhD hallgató képében, az orvos talán megnyílik felém, amennyiben az egykori páciense hozzá fordult. Hátha Wyatt rájött egy rohama során, hogy szakértői segítségre van szüksége. Nem történt azonban még csak hasonló sem, egyből láttam a doktor értetlen ábrázatán.

Így hát, maradtak Rivelliék.

Már megszabadultam a fejkendőtől, és a visszapillantóban felkent megszokott sminkemben, napraforgósárga csőtopban és farmershortban szökkentem oda a bágyadtan székeket pakolászó fiatal pincérhez.

- Elnézést, tudom, hogy a múltkor azt mondta, nem tárgyal detektívekkel. Nem is Önhöz jöttem - siettem leszögezni. - A nagybátyjával szeretnék beszélni.

Mario habozott, a kötényéről leütögetve egy koszfoltot, de végül válaszolt:

- Domenico bácsi az irodában van.

- Zavarhatnám egy percre?

- Szerintem, igen. Jöjjön, megkérdezzük. - Odavezetett a kávégépes pulton túli kék ajtóhoz, és olaszul bekiabált valamit.

Domenico Rivelli rövid, halkabb válaszára biccentett felém:

- Parancsoljon!

- Köszönöm szépen!

Beléptem az irodába, és behajtottam az ajtót magam mögött.

Az idősebb Rivelli most is papírokat bújt, számsorokat ellenőrzött. Felnézett, és a pillantása szinte felnyársalt.

- Üdvözlöm - vetette rám üres, behízelgő mosolyát. - Nem fogalmaztam elég világosan a múltkor?

- Dehogynem. Csakhogy közben fejlemények vannak, és muszáj volt ismét felkeresnem Önt.

- Éspedig? Miféle fejlemények?

- Eltűnt egy ember, aki nemrég feljelentést tett Ön ellen.

- Ellenem?

- Igen, jól hallotta.

Rivelli aláírta az előtte heverő iratot. Újabb papírt húzott maga elé, és közben odabökött egy rövid választ:

- Nem tudok erről.

- De azért meg sem kérdezi, kiről van szó...

- Megbocsásson, kisasszony, nem érdekel a nyomozása. Az én szakmámban hamar megtanulja az ember, hogy ne üsse az orrát olyasmibe, ami nem tartozik rá.

- Ez nagyon is ránk tartozik! Mindkettőnkre. - Egyszerre közelebb léptem, és letámasztottam a kezem az asztala szélére. - Idefigyeljen! Ha a tanú nem kerül elő épségben, egy darabban, akkor Önnek vége. Komolyan mondom. Tönkre teszem az éttermét.

- Gondolja, hogy bölcs dolog fenyegetni?

- Emberélet a tét. Ilyenkor nem szoktam bölcselkedni!

- Javaslom, hogy írjuk a meggondolatlan szavait a feldúlt aggodalom számlájára, és felejtsük el! - Rivelli hangsúlya, éles szavai ellenére, továbbra is mézesmázosan nyájas volt. - Most pedig, kérem, távozzon!

Félrecsaptam a fejem, de nem készültem lelépni csak az íróasztal sarka felé fordultam.

Felkaptam mindenféle teketóriázás nélkül a fekete asztallapról a múltkor kiszúrt, megsárgult családi fotót. Közelről is szemügyre vettem: Rivelli öccse, annak felesége és fia. Télen készülhetett a kép, mert kabátban, csizmában álltak egy ház falánál. Még a kis Mario is horgolt sálba volt bugyolálva. A házaspár összebújt, karjukban a gyerekkel. Mario említette Billnek, hogy az anyja mennyire szerette a haját fésülni, és csodálni a szépségét. Tény, hogy valóban gyönyörű, hullámos, ébenfekete hajzuhatag borította a nő vállát.

- Hogy hívták a hölgyet? - érdeklődtem, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy egyszerre a családi múltról kérdezek.

- Eleonora. - Rivelli válasza kelletlenül száraz volt.

- Jól ismerte?

- Nem mondhatnám.

- Pedig az öccse felesége volt. Nem sűrűn fordult meg náluk? Sosem beszélgetett vele?

- Sokat utaztam, kevés időt töltöttem a családdal. Viszont, nem értem, miért beszél Eleonoráról múlt időben. Az öcsém özvegye még él.

- Ó, igazán? Pedig úgy emlékeztem, a múltkor azt mesélte, hogy ő is meghalt.

- Nem mondtam ilyet.

- Akkor miért nincs itt, ha még él?

- Beteg, klinikán kezelik.

- Hol?

- Kanadában.

Bár Rivelli mondatai egyre tömörebbek és hűvösebbek lettek, mégis tovább erőltettem:

- Ez azért így elég tág behatárolás. Mi a kórház neve?

A férfi ekkor kemény koppanással hátralökte a székét, és felkelt az asztaltól:

- Tegye vissza az öcsém fényképét a helyére most azonnal, és távozzon!

- Mi is a hölgy betegsége, mit mondott?

- Nem mondtam semmit, mert nincs köze hozzá.

- Mario miért nem látogathatja a saját édesanyját?

- Elég! - Rivelli odaért mellém, és láttam megfeszülő kartartásából, hogy készül erővel elvenni tőlem a fotót.

Még egyszer jól megnéztem a képet, végül annyit kérdeztem:

- A hölgy kabátja rókaszőrme?

- Fogalmam sincs...

- De, ugyebár, az Ön éttermének a neve azt jelenti, hogy róka?

Rivelli megdermedt a megkezdett mozdulatsor elején. Én meg visszatettem a képet a helyére, és nem várva válaszra, kisétáltam az irodából.

*

Újabb állomásom a Hoolock-showt forgató tévéstúdió volt. Akadt egy kérdés, ami nem hagyott nyugodni. Eszem ágában sem volt azonban Vaughn Hoolockkal beszélni, hanem inkább ólálkodni kezdtem az épület parkolójában.

Addig-addig görnyedeztem a kocsisorok között, amíg fel nem bukkant Hoolock egyik sminkese. A dekoratív, fiatal nő úgy suhant keresztül a parkoló betontengerén, mint modell a kifutón. Előléptem, és megcéloztam.

Miközben a slusszkulcsot kereste a táskájában, lesöpörte szórakozott mozdulattal egy hajszálát a táskája csatjáról. Eléggé hullhat a haja, mert már a múltkor is észrevettem egy hosszú szőke hajszálát Vaughn Hoolock zakóján.

- Bocsi, látom, bajlódsz a hajaddal – szólítottam meg. – Én mostanában kipróbáltam a PNT cég legújabb hajbalzsamját, és azóta sokkal erősebb a hajam, pedig gyakran festem, és néha vasalom is. Talán neked is segítene.

- Az a rózsaszín flakonos? – A fiatal nő hálásan elmosolyodott. – Köszönöm a tanácsot, veszek egy üveggel. Bár nem értem, mi van velem. Pár hónapja még olyan dús volt a loboncom, most meg folyton hullik. Lehet, hogy a szőkítéstől, mert átálltam új festékre.

- Igen, az okozhat ilyesmit. – Én is rámosolyogtam, majd miután úgy ítéltem meg, hogy kellően bemelegítettem a társalgást, megpróbálkoztam: - Feltarthatlak még egy percre?

- Persze, nem sietek. Miben segíthetek?

- Csak az érdekelne, hogy szerinted minden rendben van-e Mr Hoolockkal. Tudod, megmentettük párszor egymás életét az illegális laborban, és úgy érzem, hálával tartozom neki, annak ellenére, hogy a múltkor olyan kínosan előszedett a műsorában. - Fedőszövegemet továbbra is harminckét fogas mosollyal adtam elő. - Szeretném tudni, hogy jól van-e.

- Hogy jól van-e? Hát, nem is tudom. Fura kérdés.

- Úgy értem, hogy...

- Tudom, hogy érted. Csak nem vagyok benne biztos, hogy mit válaszolhatnék. - A lány leengedte a kezében tartott slusszkulcsot. - Végül is, igazi sikertörténet. Az elképzelhető legmélyebb szakadékból jött fel, és most ismét a lába előtt hever a világ. Nem tudom, hogyan csinálja, de bármi rossz történik vele, a végén erősebben kerül ki belőle.

- Ez valóban elismerésre méltó. Viszont úgy látom, mégis habozol, amikor arra kell felelned, hogy minden a legnagyobb rendben van-e.

- Mert... olyan nyomasztó. - Fázósan megborzongott, pedig már elmúlt a hűvös eső, és ragyogóan sütött a nap. - Mármint, Vaughn kiegyensúlyozott, összeszedett, vonzó meg minden, de... valahogy mégis... Néha úgy elsötétül a tekintete. A vér is megfagy az ereimben tőle. Máskor meg, hallom, hogy az irodájában a halott Sorbet nő fényképeihez beszél. Kérdez tőle valamit, mintha választ várna, és ahogyan nézi... A múltkor még kósza párafoltot is láttam az egyik fotót takaró üveglemezen, amikor beléptem az irodájába. Mert nem sokkal előtte nyomott rá egy csókot! Inkább nem próbálok jobban belegondolni. Úgy teszek, mintha nem venném észre, de... Ez azért nem tűnik százas dolognak.

- Aligha az. - Csak ennyit válaszoltam rá, majd - miután úgy ítéltem meg, hogy rátérhetek a lényegre - mást kérdeztem: - Nem tudod véletlenül, hogy a televíziózáson kívül miben utazik még Mr Hoolock?

- Mire célzol?

- Gondolom, a munkával igyekszik lekötni magát, sok feladatot tűz ki maga elé. Nem foglalkoztatja véletlenül az ingatlanpiac?

- Az ingatlanpiac? - A lány nagyot nézett.

- Ingatlanjog - pontosítottam.

- Ööö... sosem említette.

- És azt, hogy újra jogi irodát nyitna? A régi társával, akivel anno volt már közös ügyvédi irodájuk?

- Azt sem.

Összevontam a szemöldököm. Még egyszer kihangsúlyoztam:

- Semmilyen ingatlanjogi ügyletet nem fontolt? Ingatlanfejlesztési projektet, akármit?

- Várj csak! Mégis beugrott valami. A múlt hónapban épp telefonbeszélgetést folytatott az irodájában, és amikor beléptem a púderes tálcával, félbehagyta a társalgást. Csak a „telekberuházás” kifejezés rémlik, annyit hallottam ajtónyitáskor. Vaughn talán tényleg tervez ingatlanvásárlást, de nem tévés ügy, mert akkor nem hallgatott volna el a belépésemkor. Eléggé belelátok Vaughn terveibe. A műsoradásokat és a forgatásokat megtervező szakmai csoport egyik tagja vagyok. Szóval, ha ilyen nagyszabású munkaügyi beruházásra készülne, tudatná velem.

- Tehát privát célból foglalkozhat az ingatlanokkal?

- Arra tippelnék.

- Rendben, köszönöm.

És mielőtt még megtudakolhatta volna, miért firtatom a kérdéskört, már ott sem voltam. Bepattantam az autómba, hogy visszatérjek az irodámba.

*

Az asszisztensem még odavolt a kínai professzoránál a Rivelli és Cung Tao közti üzleti egyeztetés szövegét fordítani, így én a papírmunkával bíbelődtem. Egy ideje már a számítógépemen pötyögtem a Leonard Wyatt-megbízás jegyzeteit, amikor váratlan kopogás zavart meg. Bill állt a váróban.

Mivel a segédem nem kapott új küldetést, meglepett a jelenléte, de azért odaintegettem neki, hogy jöjjön be.

- Jó hírem van - újságolta, és útközben felkapott egyet az uzsonnámul szolgáló zöldséges tortillatekercsek közül az íróasztalom sarkáról. - Bocsi, de nem ettem egy falatot sem. Elmentem ebédelni a pizzériába, meg hogy tovább építsem a kapcsolatot Marióval, de olyan gondterhelt volt, hogy inkább elbeszélgettem az időt vele. Aztán meg még vissza kellett ugranom a jegyzeteimért a szakmai gyakorlati helyemre.

Tömni kezdte a tortillát kérdés nélkül. Becsatlakoztam én is, felkelve a székből. Odatereltem egy polc mellé, ahol pihent egy csomag szalvéta.

- Óriási előrelépés várható a nyomozásban - folytatta két ormótlan falat között. - Az ugyanis a jó hír, hogy talán sikerült rábeszélnem Mariót, hogy keressen fel téged. Sőt, megpendítette, hogy ha nem kell túlóráznia, és úgy látja helyesnek, már ma este bejön.

- Wow, szuper! - élénkültem fel.

- És arról az estéről lenne mondanivalója, amikor Wyatt meglátta!

- Komolyan? Ezt meg hogyan sikerült kideríteni?

- Igazából nem sokat kellett tennem érte. Az étterem körül kujtorogva észrevettem, hogy Mario ott üldögél az egyik félreeső fal tövén. Zaklatottnak és törődöttnek tűnt. Megkérdeztem, hogy mi bántja, és elárulta, hogy aggasztja valami. Hogy volt egy éjjel, amikor egy mentálisan beteg ember zárás után bennragadt az étteremben. Nem mondhat semmi többet, de ma délben véletlenül meghallott egy nem neki szánt félmondatot, és az az érzése támadt, hogy nagy gáz van az esettel. Eddig nem gondolt semmi rosszra, de most egyre jobban aggódik. Gyötrődik rajta, hogy mit tegyen. - Bill több-kevesebb sikerrel felitatott az álláról egy kis patak csípősszószt a szalvétacsomóval. - Ekkor javasoltam neki, hogy keressen fel magánnyomozót. Diszkrétebb, mint ha a rendőrségnek tálalna ki. A nagybátyja ügyletei miatt semmiképpen sem fordulhat a zsarukhoz.

- És? Egyből ráállt, hogy beszéljen velem?

- Nem igazán, egy darabig tépelődött. Végül azonban belátta, hogy van értelme az ötletemnek, és visszaemlékezett a rövid beszélgetéseitekre is. Azt mondta, hogy szimpatikusnak és segítőkésznek tűntél, és nincs más választása, tennie kell valamit. - Bill egy utolsó mohó falattal eltüntette a tortilla végét, majd odalépett a falicsaphoz kimosakodni az étel maradványaiból. - Ez egészen finom volt, annak ellenére, hogy húsmentes. Neked viszont lehet, hogy már uncsi. Vagy nem zavar, hogy mindig csak zöldféléket eszel?

- Akkor lehet, hogy Mario ma este bejön hozzám tanácsot kérni? - Úgy tettem, mintha nem hallottam volna meg a kérdést, és az előző témánál maradtam.

- Ha nem lesz túl sok melója. Még egyszer végig akarja gondolni, hogy mi lenne a megfelelő lépés, de ha úgy dönt, hogy hozzád fog fordulni, akkor eljön, igen.

- Tökéletes! Végre igazi áttörésre számíthatunk! Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled.

- Ugyan! Csak dumáltam vele párszor, nem nagy ügy. - Bill arca azért büszkén ragyogott fel a dicséretre.

- Cserébe nekem is akad jó hírem. Megvan, kivel telefonálgat a prof, ugyanis lenyomoztattam az asszisztensemmel. Az öreglánynak van kontaktja a telefontársaságnál; a hölggyel egy hímzőkörbe jártak. Nos, ő megszerezte nekünk a SIM kártya tulajdonosának a nevét.

- És, ki az? - Bill lélegzetvisszafojtva közelebb lépett, egyből megfeledkezve a kaja-kérdésről és a Wyatt-ügyről is.

- Egy szerb pasas vásárolta a kártyát néhány hete itt a helyi telefonboltban. A keresztneve Stanislav. A vezetéknevet nem tanultam be, mert valami bonyolult nyelvtörő volt, de felírtam.

Elvettem az asztalomról egy cetlit, és Bill kezébe nyomtam. A név hallatán látványosan megereszkedett a válla, és olvasatlanul kihullott a kezéből a papiros.

- Mi a gond? - Odakaptam, és megtámasztottam a srácot, mert úgy tűnt, egészen megszédült.

Nem is bírt egyből válaszolni a kérdésemre, csak miután megrázta borzas tincseit:

- Bocsi, szíven ütött a dolog. Sajnos, most már biztos, hogy Gavrilo valaki mást szeret. Tudom is, hogy kit.

- Kit?

- Ezt a Stanislavot.

- Ööö, de...

Bill letérdelt megkeresni a leejtett cetlit, zavartan lesunyt fejjel, úgy kérdezte:

- Tudod, kit hívnak Stanislavnak?

- Nem. Kit?

- Gavrilo egyik exét.

Beállt némi csönd, amíg sikerült megtalálnia a papirost, és ismét felegyenesedett.

- Belgrádban pár hónapig együtt élt egy fickóval, még nagyon fiatalon. Amikor a rokona kidobta a házából. Eleinte ugyanis egy rokonánál húzta meg magát. - Nyilván rájött, hogy kapkodósan beszél, mert bocsánatkérő mosolyféleséggel pontosított: - Na, szóval, kezdem az elején. A szülei elüldözték otthonról Gavrilót, amikor megtudták, hogy nem a nőkhöz vonzódik, és nem akarja tettetésben leélni az életét az általuk kinézett jövendő feleséggel. Ekkor került tizenöt évesen egy rokonához. A rokon is csak épphogy megtűrte, valamiféle kényszerű kötelességtudatból, de amint nagykorú lett, kidobta az utcára. És emiatt kellett Gavnak hirtelen összeköltöznie Stanislavval. Nem voltak szoros kapcsolatban, csakhogy akkoriban ő volt az egyetlen, akit ismert. Nem akadtak barátai, senki nem szerette, nem volt pénze, ez a Stanislav meg mutatott valamennyi érdeklődést...

- Ezeket a részleteket nem tudtam.

- Nekem egyszer a te biztatásodra elmesélte az összes traumát, ami valaha is érte őt az életében. Akkor említette, hogy kénytelen volt összeköltözni a pasassal. Annyit mondott még, hogy Stanislav bántalmazta. Szóval, amint összekapart elegendő pénzt, elhagyta, és beköltözött egy egyetemi kollégiumi szobába. Ennyit tudok.

Tűnődve eligazítottam egy írótömböt az asztalom sarkán.

- Rengeteg Stanislav keresztnevű férfi él a világon – szólaltam meg aztán. – A professzor miért pont a közel harminc évvel ezelőtti erőszakos exével telefonálgatna?

- Nem tudom, Frida, de... most így belegondolva abba, hogy egy Stanislav nevű szerb férfi hívja... Azt hiszem, a viselkedésváltozás akkor kezdődött Gavrilónál, amikor május végén hazaért egy európai konferenciáról. Belgrádból!

- Nézzük a jó oldalát! Most már legalább pontosabban behatároltuk, hogy mikor kezdődött a professzor fura titkolózása. Így könnyen megérthetjük a problémát.

Bill a cetlit gyűrögette:

- Hát, engem nem nyugtat meg a felfedezés, hogy Gav azóta néz keresztül rajtam, amióta összefutott Belgrádban az exével. Így már tényleg kezdem feladni a reményt. Mégis, mit kellene gondolnom? Mindig Stanislav jár a fejében, és közben rendszeresen telefonálnak egymásnak. Nyilván feléledt a régi szerelem, a közös emlékek, a nosztalgia. Ezzel nem versenyezhetek. - Nyugtalan ujjrándulásokkal hajtogatta tovább a papírszeletet. - Szerinted összecsomagoljak? Mármint, pár cuccot. Arra az esetre, ha Gavrilo netán hirtelen jelentené be, hogy vége köztünk mindennek, Stanislavot választja, én meg húzzak el a házából.

- Jaj, ugyan már! - Bár átéreztem Bill szomorúságát, mégis elnevettem magam a képtelen felvetésre. Kacagva törtek ki belőlem a szavak: - Eszedbe ne jusson csomagolni, mert ha a prof meglátja a bőröndöt, soha többé az életben nem fogom tudni lebeszélni arról a kényszerképzetről, hogy el akarod hagyni!

- Ez egyáltalán nem vicces.

- Azért lásd be, hogy kicsit igen!

Amikor Bill végre icipicit elvigyorodott, már higgadtabban tettem hozzá:

- Nyugi. Nekem az elmondás alapján ez a Stanislav-sztori nem úgy hangzott, mint egy fergeteges első szerelem.

- És ha voltak azért szép közös élményeik? Első pasi, fiatal ábrándok, satöbbi. Gavrilo alig volt tizennyolc... Tuti, hogy Stanislav óriási hatást gyakorolt rá.

- Nos, ez biztos. Mármint, hogy hatással volt rá. De azért még ne keseredj el! Én már sejtem, mi folyhat itt, viszont a professzorral kellene tisztáznom, nem veled. Adj egy kis időt, bízz bennem! Ami pedig még fontosabb, bízz meg a professzorban is!

Szavaim nem sokat értek, Bill ismét csüggedten sodorgatta a papirost a két tenyere között. Amikor nyomatékképpen toppantottam egyet, annyit motyogott:

- Jó, hát, igyekszem.

Ennyivel beértem, és visszatértem a Wyatt-ügy anyagaihoz. Itt az ideje, hogy végre jó útra terelődjön ez a nyomozás is. Ha Mario beszélni fog, talán tisztázódik, mi történt az ominózus éjszakán. Már csak a megbízómat kellene előkeríteni.

Bill vérszegény elköszönést motyogott, és hazakullogott, én pedig beleástam magam a jegyzeteim rendszerezésébe. Hátha van itt valami, ami utalhatna arra, hogy hová tűnt Leonard Wyatt.

Belebonyolódtam az olvasásba, közben pedig megeresztettem egy sor telefont is környékbeli kórházaknak és pszichiátriai intézeteknek, hátha Wyatt felbukkant valamelyikben.

Nem akartam hazamenni, mert még mindig őgyelgett a környéken pár blogger és lesifotós. A múltkor láttam őket az ablakból. Szívesebben temetkeztem bele a munkába. Van itt tusoló is, és tartok váltásruhát a fiókban. Elleszek holnapig, amikor az asszisztensem behozza a lefordított beszélgetést. Meg, hátha befut közben Mario Rivelli.

*

Nem tudom, mikor nyomott el az álom. Már jó későre járhatott. Csak annyi biztos, hogy csattanásra riadtam fel az irathegyek közül. Felemeltem a fejem az alkaromról, és a szemembe folyt sminktől homályos tekintettel körbenéztem.

Az irodám ajtaja vágódott ki, és betrappolt rajta egy hatalmas alak. Félrepislogtam az álmosság fekete festék-könnycseppjeit, és végre mást is ki tudtam venni a körvonalakon kívül.

A berontó drabális árny Min Huang Liao volt, a Keleti Sárkányok verőembere.

Az ajkamra fagyott a készülő reklamáció a durva ébresztő miatt, és a szívem kihagyott egy ütemet. Jaj, ne! Mi van, ha azért jött, hogy kinyírjon? A főnöke mégis kiakadt a hallgatózásomon? Most tényleg végem.

Ekkor azonban ledobta magát a vészesen megnyikorduló székre az asztalom előtt, és öblös hangon közölte:

- Segítened kell.

- Ööö... M-micsoda? - nyögtem, totál összezavarodva.

- Nagy a baj, és fogalmam sincs, kihez fordulhatnék. Eszembe jutott, hogy te pártatlan kívülállóként keveredtél bele, és rólad senki nem feltételezné...

- Mégis, mit?

- El kell bújtatnod a húgomat.

- A húgát?

- Igen. Most azonnal. Lenn vár a parkolóban. El kell vinned! Siess!

- De... mi ez az egész?!

- Mario Rivellit az éjjel megölték. Elvágták a torkát a pillangókésemmel... és Ting talált rá a holttestre!

Elfúlt a hangja. Én pedig végképp nem jutottam szóhoz, csak bámultam rá.

20. fejezet: Segítség

- Hé, álljunk meg egy pillanatra! - Álmosságtól szédelegve talpra kászálódtam, bár meg kellett kapaszkodnom az asztalom szegélyében. - Azt állítja, hogy Mario Rivelli meghalt?

- Igen. Valaki elvágta a torkát a pillangókésemmel.

- Ön tette?

- Ugyan már! Ott sem voltam.

- Akkor Miss Min?

- Nem, dehogy! Ting csak a holttestre talált rá.

- Ennek így semmi értelme.

Min Huang Liao ormótlan állkapcsa roppant egyet:

- Nincs időnk magyarázatokra! Most azonnal el kell bújtatnod a húgomat.

- Ki elől?

- Ezt most komolyan kérdezed?!

Álltam feldúltságtól villámló tekintetét, fél kezemmel még mindig az elkenődött sminkemet itatgatva a szemem alól:

- Kérem, válaszoljon!

- Nem érted, hogy mit jelent ez? Domenico Rivelli bizonyára azt fogja hinni, hogy Ting ölte meg a fiút... Véres leszámolásba kezd ellenünk. Nem Rivelli a legnagyobb gond azonban, hanem a főnök! Ha megtudja, hogy miattunk robbant ki a háború az egyik kedvenc üzletfelével... El kell tüntetned a húgom, amilyen gyorsan csak lehetséges!

- Miért pont nekem?

- Nem tudtam, kihez fordulhatnék, aki ismeri a hátteret, képes trükkökre, és nem áll velem semmiféle bizalmas kapcsolatban.

- Sajnálom, Mr Min, bármennyire is jól esik az elismerése, de nem kívánok ilyen módon belekeveredni bűnözők játszmáiba. - Közben sikerült az összes lefolyt sminket eltüntetnem. - Nem segíthetek.

Közelebb lépett, fölém tornyosulva:

- Jól meggondoltad?

- Igen. Ha Önök ketten teljesen ártatlanok lennének, akkor jó eséllyel nem tudnák, hogy milyen pillangókés okozta a halálos sebet. Szegény Mario esetleges gyilkosainak pedig nem szívesen segítek.

Meghökkenthette a válaszom, ugyanis fenyegető közeledése egyszerre szerencsétlen toporgássá vált:

- Hogyan? De hát, Ting nem... Ő csak... - Érthetetlenül brummogott maga elé pár szót, talán az anyanyelvén, majd összekapta magát, és magabiztosabban folytatta: - Ting azt mesélte, hogy felvette a vérből a pengét, és megnézte. Egyedi darab. Bele van gravírozva kínaiul a nevem, így ismerte fel. Ennyi történt, esküszöm!

- Én is pont ezt csinálnám, ha a legjobb barátomat vérbe fagyva találnám... A vértől csicsogó kést fogdosnám!

- Ugye? Akkor miért nem akarsz nekünk segíteni?

A reménykedő kép, amelyet ekkor vágott, árulkodott arról, hogy a leghalványabban sem észlelte a válaszom szarkasztikus jellegét. Megsajnáltam a felvillanó tömény bárgyúsága láttán. Ez az ember képtelen lenne úgy elbújtatni a húgát, hogy a többi bűnöző ne találjon a nyomára! Még egy hétköznapi hangsúly megértése is kifog rajta. Feng Cung Tao egyetlen csavaros kérdéssel kiszedné belőle a titkait!

Nagyot sóhajtottam, és a kocsikulcsomért nyúltam:

- Jöjjön, menjünk! Látni akarom Miss Mint.

Olyan lendülettel hajolt meg előttem, hogy ki sem néztem volna az alkatából:

- Köszönöm!

- Ugyan, hagyja már! - Meglökdöstem a vállát, hogy mielőbb kiegyenesedjen. - Nem mondtam, hogy segítek.

- De legalább megfontolod?

- Igen, megfontolom, csak siessünk!

A táskámat is magamhoz ragadtam, és megcéloztam a liftet.

- Bármit megteszek, ha megmented a húgom! - handabandázott a pasas a nyomomban trappolva. - Kérhetsz akármit.

Megálltam megnyomni a felvonó hívógombját. A kapcsolótáblán tartva a tekintetem, annyit feleltem:

- Nem kell Öntől semmi.

- Vannak kapcsolataim, sok mindenhez értek...

- Semmi.

Amikor ismét rápillantva megláttam sötét szemében az aggodalom felhőit feketére sűrűsödni, a hangulat oldására félig viccelődve megjegyeztem:

- Oké, egy dolog talán lenne. Szólhatna a főnökének, hogy tartsa egy fokkal emberségesebb körülmények között a háziállatát.

- A háziállatát? Miféle háziállatát?

- Hát, azt a szegény kis vöröspandát.

A férfi őszinte értetlenséggel tárta szét drabális nagy karját:

- Nem értem, miről beszélsz. A főnök nem tart vöröspandát.

- Ööö, akkor inkább hagyjuk! - vágtam rá. - Siessünk a húgához, amíg nem túl késő!

*

Ting mozdulatlanul ült a bátyja kocsijának a hátsó ülésén. A lány fekete-kékeszöld haja ragacsos csimbókokba tapadt selyemblúzára. A ruhadarab egykor talán halvány bronzos árnyalatú lehetett, most azonban sötétre festette a vér. Facsarni lehetett volna belőle a vörös folyadékot.

Ting csak bámult a semmibe kábán.

- Most komolyan... - nyögtem, lefékezve, ahogy megláttam. - Ezt meg mégis hogy gondolta?

Min Huang Liao mentegetőzve magyarázta:

- Ting így jött haza, csurom véresen. Elmondta, hogy Mario holttestére talált. Nem tudtam, mit tegyek. Hirtelen ki kellett valamit eszelnem, így bevágtam az autóm hátsóülésére. Nem engedhettem, hogy bejöjjön tusolni, mert vérnyomokat hagyott volna.

- És ezért idehozta vértől csöpögve?!

- Igen.

Nagyszerű.

- Hogyan lett ilyen véres? - Igyekeztem pókerarcot vágni.

- Nem tudom. Alig tudta elmondani, amit látott. Azt hiszem, sokkhatás alatt áll.

- Nem bírt volna még fenn szólni, hogy minden csupa vér? - Kiforgattam a szemem. - Na, jó, várjanak egy percet, lehozok pár cuccot! Sietek.

Mielőtt a férfi megállíthatott volna, visszarohantam az épületbe. Csak a portás látóterébe érve tettettem kényelmes, gondtalan tempót, egyébként végigszáguldottam a rövid utat az irodámig.

Egy törölközővel és a tegnapi ruhámmal tértem vissza a kocsihoz. A portás kémlelése és az esetleges vérnyomok miatt nem mertem felvinni a tusolóba a lányt, így a megmaradt eszközeimhez folyamodtam.

Odafordultam a némán ülő Tinghez, aki továbbra is megkövülten meredt a sofőrülés támlájára.

- Törölje meg az arcát! - Kinyújtottam felé a törölközőt.

Amikor továbbra sem rezzent, odatérdeltem mellé az ülés legszélére, és magam láttam neki ledörgölni a vörös ragacsot a sápadt, kerek arcról.

- Igyekeznünk kell - súgtam oda. - Ha késlekedünk, azzal a bátyja életét is veszélybe sodorjuk.

Erre nagy lassan megmozdult, és elvette tőlem a törölközőt. Folytatta helyettem a vér eltávolítását.

- Remek! - biztattam, amíg felpattantam mellőle. - Ideállok a kocsimmal.

Átparkoltam a járművemet, majd felnyitottam a csomagtartót. Kénytelen-kelletlen fintorral a lány elázott ruhája fölé terítettem a tegnapi blúzomat, hogy legalább valamennyire takarjam a vérfoltokat.

- Sajnos, muszáj lesz a csomagtartóban vinnem - magyaráztam neki, félrelökve egy gyékényszőnyegemet és egy napozókrémemet, hogy helyet csináljak a szokatlan poggyásznak. - Beszáll?

Ting nem felelt. Még mindig a semmibe révedt a tekintete.

- Persze, hogy beszáll. - Azzal a bátyja felnyalábolta a mozdulatlan lányt, és bedobta a csomagtartóba, mint egy zsákot.

- Ööö... azért annyira nem sietős, hogy... - kezdtem, de mielőtt végigmondhattam volna, Min Huang Liao már le is csapta a fedelet.

- Kész, indulhatsz.

- Nos, rendben. - Letöröltem egy rákerült vérpacát a tenyeremről, majd kinyújtottam a kezem a férfi felé. - Vigyázzon magára!

Szemlátomást meglepte váratlan kedvességem, mert még mosoly is kiült az arcára, miközben roppant tenyerébe fogta az ujjaimat:

- Tényleg köszönöm. Hová viszed?

- Van egy haverom a mexikói határnál. Eljuttatom hozzá, ő majd vigyáz rá, amíg elül a balhé. Ha nagy a gáz, át is tudja csempészni. Nem lesz gond.

Ebből egy szó sem volt igaz, de nem ment el a józan eszem, hogy rábízzam az igazságot egy együgyű melákra. Persze, egyből el is hitte.

- Tökéletes terv! - hajtott fejet. - Ha bármiben segíthetek...

- Azzal segíthet a legtöbbet, ha eltűnik, és nem keres. Ki se ejtse a nevem a száján!

- Jó, de...

- Most törődjön a saját biztonságával, a többit megoldom én.

Bepattantam a kocsimba, és elhajtottam, vissza sem nézve rá.

Igyekeztem nem kapkodni, de azért felpörgettem a tempót a hazafelé vezető úton. Soha az életben nem szoktam beállni a garázsba a kocsival, és már az is tíz percig tartott, amíg rájöttem, hogyan nyílik a kapu oldalsó szárnya. Mióta ugyanis nyolc-tíz évvel ezelőtt felfedeztem, hogy a szomszédasszonyomat idegesíti, ha az utcán parkolok, természetesen nem használtam többé a garázst a rendeltetésére. Most viszont mindenképpen be kellett állnom, mert aggódtam, hogy talán még ólálkodik a környéken egy-két kitartó paparazzo a nyomorult Hoolock-show miatt. Semmiképpen sem leshetik ki a lányt a kocsimban!

Így hát, bekínlódtam a járművet a garázsba, és ott szabadítottam ki Tinget a csomagtartóból.

- Nem sérült meg? - kérdeztem, miközben átkarolva kisegítettem.

Nem felelt, csak állt ott némán, sápadtan.

- Igaza van, hagyjuk a bájcsevejt! - adtam meg magam, és a vállát átölelve, eltámogattam a ház bejáratához. A garázstól csak egy-két lépést kellett megtennünk az ajtó takarásáig, és ezen a rövid szakaszon el tudtam úgy kísérni, hogy az utca felől ne legyen látható.

Amikor már a fürdőszobába tereltem be, fürgén utasítottam:

- Tusoljon le legalább ötször! Én addig felsúrolom az előszobát. Szóljon, ha kész!

Kikaptam a szekrényből néhány ruhámat találomra, és betettem a mosógép tetejére.

- Ezt felveheti, ha végzett. Siessen, Miss Min!

- Szólíts nyugodtan Tingnek! - A lány hangja elhaló volt.

- Rendben, megegyeztünk. Igyekezz, Ting! - Azzal kiperdültem az ajtón, és nekiveselkedtem minden kósza vérnyom eltüntetésének.

Megnyugodtam, ahogy felhangzott a háttérben a zuhany zúgása. Szuper. Végre összekapta magát.

Mindent felsikáltam a garázsban és a bejárat környékén a legerősebb súrolószereimmel, majd nekiláttam egy biztonsági felmosásnak. Éppen a vizet facsartam a rongyból, amikor a lány megjelent a fürdő ajtajában. A narancssárga tunikámat és lila cicanadrágomat viselte. A hangulathoz nemigen illő vidám színeket foltosra áztatta a hajából csorgó víz.

- A hajszárító a felső polcon van - vetettem oda sietve a takarítási munkálat közben. Ting azonban nem mozdult, csak állt a küszöbön.

Kérdőn felnéztem rá, mire végre megszólalt:

- Nem én vagyok az első, akinek egy kocsi hátsóülésén a vért törölgetted az arcáról, igaz?

Megállt a kezemben a felmosórongy.

- Tessék? - kérdeztem vissza, mintha nem jól hallottam volna.

Nem válaszolt, csak nézett rám fekete, üres tekintettel.

Egy loccsanással belemerítettem a rongyot a felmosóvödörbe:

- Honnan veszed?

- Láttam a szemedben, amikor mellém ültél a kocsiban.

- Aha, persze.

Kis csönd.

- Mondták a műsorban. - A lány új válasza továbbra is színtelen és tompa volt. - A szüleid halálos autóbalesete után a pulcsiddal törölgetted le a vért a kistestvéreid arcáról.

- A Hoolock-showban hangzott el?

- Igen.

- És, mit akarsz megtudni a kérdéseddel?

- Csak kíváncsi vagyok rá, hogy milyen érzés.

- Azt nem mondták a műsorban? - Gúnyos fintorral elfordultam, folytatva a felmosást.

Megint elhallgattunk, és már-már kezdtem reménykedni, hogy elballag a hajszárítóért, ám továbbra is az ajtóban cövekelt. Egyszerre újra kérdezett:

- Mit szólt a két öcséd a nyilatkozatodhoz? Hogy a szüleitek halálát kívántad...

- Nem kívántam a halálukat. Egyébként meg, a tesóim Ausztráliában tanulnak, szóval, nem nézik az itteni bulvárműsorokat.

- Neten sem olvasták?

- Nem tudom, nem sűrűn beszélek velük. - Lenyomtam a felmosófejet a burkolólapra. - Erről akarsz faggatni pont most?

- Igen. - Ting meg sem rezzent. - Nem szereted a testvéreidet?

Húztam egyet a vállamon:

- Szeretem, de nem éppen kisimult a viszonyunk. Alaposan összebalhéztam velük az elköltözésük előtt. Az egyikük becsajozott, és elég rossz vége lett. Mindegy, annyi a lényeg, hogy volt egy “kisebb” konfliktus közöttünk. Bár talán előtte sem működött igazán. Egyáltalán nem értenek meg engem, és én sem őket. Néha olyan, mintha idegenek lennének. - Kis szünetet tartottam, amíg egy utolsó vércseppet eltüntettem, majd visszakérdeztem: - Te is pont így vagy a bátyáddal, nem igaz?

- Azt hiszem, igen.

- Ráadásul, ő bűnöző.

- A két öcséd nem?

- Hát, annak talán nem nevezném őket. - Elvonszoltam Ting mellett a felmosó cuccokat a fürdőbe. - Éltanulók, és politikai pályát fontolgatnak az egyetem után.

- Te nevelted fel őket a szüleitek halála után. Nem hálásak?

- Nem hiszem, hogy hálát várnék cserébe, ha egyszer nem volt más választásom. Ráadásul, jó sok pénzt örököltünk, szóval nem kellett a megélhetésünkért éjt nappallá téve melóznom, vagy ilyesmi. Semmi nagy mártírkodás. - Nekiláttam kitisztítani a tus alatt a vödröt. Csak némi suvickolás után szóltam újra a lányhoz: - Te mit érzel, amiért a bátyád évek óta gondoskodik rólad?

- Most arra utalsz, hogy hálásnak kellene lennem?

- Nem ezt kérdezted az előbb?

Ezúttal nem tudott mit felelni, csak játszani kezdett az orra bal cimpájába fűzött aranykarikával. Megforgatta párszor vékony, fehér ujjaival. Eltelt egy perc, mielőtt újra megtörte a csendet:

- Miért mondtad annak a tévés ügyvédnek, hogy ha tehetnéd, újra megölnéd a szüleidet?

- Egyszer sem öltem meg őket.

- Biztos vagy benne?

Egy koppanással félreállítottam a vödröt és a rongyot, késznek nyilvánítva a vérfoltok eltüntetését. Még beledobáltam műanyag zacskóba a lány véres ruháit, letöröltem a padlólapon a helyüket, majd végigmértem a teljes tisztaságot.

- Na, jó, figyelj! - fordultam aztán vissza Tinghez. - Amíg te az újabb gyerekesen gonoszkodó keresztkérdésen töröd a fejed, nekem elintéznivalóm van a szomszéd városban. Most azonnal beszélnem kell Domenico Rivellivel, mielőtt tovább fajul a vérontás. Addig talán a hajad is megszáríthatnád, és a csincsilláim sem bánnának egy adag tápot így hajnalban. Nemsokára jövök.

Ki akartam fordulni az ajtón, ám megállított, élettelen tekintettel utánam lépve:

- Nem kérdezel arról, amit láttam?

- Nem, mert Mr Rivelli megérezheti rajtam, ha túl sokat tudok. Akkor pedig rájöhet, hogy beszéltem veled. Inkább szedd össze a gondolataidat, amíg odavagyok, és utána kifaggatlak.

- Nem én voltam. - Eddig bágyadt hangja egyszerre alig észrevehetően megremegett. - Nem én öltem meg...

- Erről majd később!

- De sejtem, hogy ki tette.

Még utoljára megtorpantam:

- Kire célzol?

- Ki másra, mint Domenico Rivellire?! - A lány arcán most először jelentek meg érzelmek. Felvillámlott fekete szeme. - Mario talán rájött, hogy az a kegyetlen vén varjú a felelős a szülei haláláért, és ez semmiképpen sem derülhetett ki a külvilág számára... De hogyan lehetett rá képes Domenico? A fiaként nevelte évtizedek óta... Mario annyira tisztelte, és felnézett rá! Minden álmát feladta a kedvéért. Hogyan bírta bántani? Huang bármit megtenne, ha csak fele ennyire rendes és engedelmes lennék. Mindenki ilyen fiúról álmodik! És Domenico megölte a szánalmas múltbéli titkok miatt?

- Sajnos, nincs időnk most elméleteket gyártani. A csincsillák tápos zsákja a bézsszínű fotel mögött van a nappali sarkában. - Kisiettem a házból.

21. fejezet: A templomban

Az első dolgom egy kora hajnalban is nyitva tartó ékszerbolt előkerítése volt a szomszéd városban. Két és fél órán át bolyongtam a garázsból kiszabadított kocsimmal az éjjeli utcákon, amíg végül ráleltem egy éjjel-nappal nyitva álló kereskedésre egy nem túl bizalomgerjesztő sikátor mélyén. Nagyszakállú bácsika vízipipázott a küszöbén. Csak többszöri kísérletre sikerült a tatikába életet vernem, és végre előkereste a kulcsot. Becsoszogott a rácsokkal védett kirakat mögé az aranyakért. Fogcsikorgatva megvásároltam a legdrágább, legvastagabb nyakláncot. Ezzel kábé el is tapsoltam a csőd szélén vegetáló irodám összes megmaradt tartalékát... De bármennyire is aggasztott a rémes kiadás, igyekeztem a tervemre koncentrálni. Életek foroghatnak kockán.

Miután eltűnt a kártyámról a szívszorító összeg, és gazdagabb lettem az ormótlan aranyékszerrel, futólépésben távoztam az idegen szavakat motyogó, álomittas bácsi boltjából.

Száguldva keresni kezdtem a tetthelyet.

Nem volt nagy művészet rátalálni. Csak el kellett hajtanom a La Volpe pizzéria irányába, és már messziről láthattam a villódzó kék fényeket. Számtalan rendőrautó parkolt az étterem körül.

Lefékeztem, és gyalog osontam oda az épület mögötti utcaszakaszt körbeölelő sárga szalaghoz. Csak a hatósági személyek sürgölődő árnyalakjait láttam, az általam keresett Domenico Rivellit sehol.

Egy ideje már hiábavalóan nyújtogattam a nyakam, és leskelődtem, amikor az egyik rendőr elindult felém. Ahogy beért a tetthelyet megvilágító helyszínelői reflektor fénykörébe, ráismertem az illetőre. Gomez kapitány!

Döbbenten bámultam a közeledő egyenruhás férfira.

- Te meg mit keresel itt? - kérdeztük egymástól, hajszálpontosan egyszerre.

Raul adott először választ:

- Átjöttem munkaügyben konzultálni az itteni kollégákkal. Aztán, amikor váratlan riasztást kaptak, elkísértem a megfelelő egységet ide, a helyszínre.

- Mégis, miféle ügyben kellett konzultálnod az éjszaka közepén?

- Nem adhatok bővebb magyarázatot a vonatkozó belső titoktartási előírások értelmében. Te mit csinálsz itt ilyenkor?

- Domenico Rivelli felhívott, hogy meghalt az unokaöccse, és beszélni kíván velem - kamuztam jókorát. - Viszont az az érzésem, hogy elhallgatsz valamit. Milyen ügy szólított az itteni rendőrségre késő éjjel, a gyilkossággal egy időben? Ugye, fontos lehet nekem is?

- Tényleg nem beszélhetek róla.

- Abban állapodtunk meg, hogy most társak vagyunk, és együtt dolgozunk, nem? Igazán elmondhatnád, ha lényeges.

A rendőrkapitány arckifejezése egyből bosszússá vált:

- Ezzel ne is próbálkozz! Nem oszthatok meg bizalmas információkat. Ha viszont annyira társulni szeretnél, akkor közölhetnéd, hogy mit tudsz Mario Rivelli haláláról.

- Semmit, most akarok beszélni a nagybátyjával.

- És Leonard Wyatt eltűnéséről?

- Arról sincs új.

Távolságtartóan karba fonta a kezét, ahogy rövid, semmitmondó válaszaimat mérlegelte.

- Mi történt a kezeddel? - kérdeztem ekkor, váratlanul. Ezúttal már nem tudtam megállni szó nélkül.

Lepillantott az aranybarna kézfejét csúfító, múltkor már kifigyelt horzsolásokra, amelyek a mozdulat hatására ismét jól láthatóvá váltak.

- Megegyeztünk, hogy nem beszélünk magánéleti kérdésekről - tért ki a felelet elől.

- Szóval, nem egy gyanúsítottnak mostál be párat a vallatás során? Hanem magánéleti dolog?

- Igen, magánügy. Egyébként meg, hogy tételezhetsz fel ilyet rólam? Soha nem alkalmazok fizikai erőszakot a kikérdezéseknél!

- Jó, tudom, nem kell kiakadni. Csak poén akart lenni...

Raul üres tekintettel visszanézett rám. Szokás szerint egyáltalán nem érti a humoromat.

- Na, de komolyan, kit ütöttél meg ekkora erővel? - faggattam inkább tovább.

Furcsa, fanyar hűvösséggel visszakérdezett:

- Mégis, mit gondolsz?

Meglepett a válasz, és nem tudtam, mit szólhatnék rá hirtelen. Így egy darabig csak feszélyezetten az egyik lábamról a másikra nehézkedtem. Aztán hadarva megkérdeztem:

- Hol van Domenico Rivelli?

- Amióta kikérdezték, és elvégezte a holttest azonosítását, elhagyta a helyszínt.

- Jó, azt látom, hogy nincs itt, de hová ment?

- Nem tudom, órákkal ezelőtt távozott.

- Gyalog?

- Ha jól láttam, igen.

Egyből támadt egy ötletem, hogy hol találhatom Rivellit, de Raul szűkszavúsága és a segítőkészsége hiánya nem tetszett. Így hát, nem mutattam ki, hogy van tippem, hanem elhúztam a szám:

- Ennyi? Ezért cserébe akarsz hasznos infókat kiszedni belőlem?

- Segíthetnél ingyen, önszántadból is. Elvileg egy oldalon állunk...

- Úgy tűnik, nem sokra megyek vele.

Amikor nem felelt, csak felemelte a noteszét a jegyzeteléshez, fanyalogva odavetettem:

- Tippet akarsz a nyomozásaidhoz? Hát, jó, legyen! Ragaszkodj hozzá, hogy személyesen beszélhess Eleonora Rivellivel! Mondd például, hogy te akarod tájékoztatni a fia halálának a részleteiről.

- Ki az az Eleonora Rivelli?

- Mario anyja.

Raul gyanakodva összeszűkítette a szemét, miközben lekörmölte a nevet:

- A nagybátyja azt mondta a kollégáimnak, hogy ő, Domenico Rivelli az áldozat legközelebbi hozzátartozója. Hogy Olaszországban csak távoli rokonok maradtak.

- És, mit mondott Mario anyjáról?

- Semmit.

- Nem is kérdeztétek?

A rendőrkapitány kénytelen volt elismerni:

- Nem.

- Miért nem?

- Az idősebb Rivelli arra engedett következtetni, hogy Mario korán árvaságra jutott. Nem gondoltuk, hogy firtatnunk kellene az anyát. Azt hittük, halott.

- Meglehet, hogy így is van.

- Tessék? - Raul értetlenül leengedte a noteszét az oldala mellé. - Most akkor mi ez az egész? Miért kellene egy halott nővel beszélnem?

- Mert nem tuti, hogy az.

- Frida, ha tudsz valamit...

- Semmi biztosat. - Amikor elkaptam egy még mogorvább pillantását, hozzátettem: - Nos, annyi a lényeg, hogy mindenképpen személyesen akarj beszélni Eleonora Rivellivel!

Aztán elléptem a szalagkordontól, és eliszkoltam, mielőtt újabb ingerült kérdéseket szegezhetett volna nekem.

*

Még Mario mesélte Billnek, hogy van itt egy szomszédos kápolna, ahová saját kulcsa van a nagybátyjának, mert gyakran jár oda. Igazából az alapján, hogy gyalog hagyta el a helyszínt, arra következtettem, hogy Domenico Rivelli a templomba ment imádkozni. Nem tudtam semmi mást elképzelni, amit ekkora érzelmi megterhelés hatására cselekedett volna.

Talán már túl van az első sokkon, így lehet, hogy tudok majd vele érdemben beszélni. Mindenesetre, meg kell kockáztatnom.

Felkaptattam a templomocskához vezető pár kőlépcsőfokon, és odasiettem az oldalajtajához. Megtoltam a súlyos, tömör lapot. Jól gondoltam, az ajtó valóban nyitva volt.

Jeges félhomály köszöntött a kinti kellemes meleg után, és kirázott a hideg, ahogy egy oszlop mellett beóvakodtam.

Megálltam.

Megvártam, amíg hozzászokik a szemem a sötéthez, amelyet csak egy-két pislákoló mécses tört meg itt-ott. Aztán beljebb mentem, körbenéztem. A rózsaablakon át beszivárgó holdfényben ki tudtam venni egy ember alakját, ahogy magányosan áll az első padsorban, megereszkedett vállal, lehajtott fejjel. Összekulcsolt kezét a homlokához szorította, és latin imádság szavait mormolta maga elé.

Nagy levegőt vettem, és igyekezve lelkiekben felkészülni a közelgő társalgásra, elindultam felé. Közelebb érve már tisztán felismertem Domenico Rivellit.

- Bocsássa meg, hogy megzavarom a gyászát! - kezdtem, suttogva. - Tudom, hogy én vagyok az utolsó, akit most látni akar...

Rivelli imára kulcsolt keze fekete zakója gombsorának támasztva megpihent. Kisimultak az arcán a nyúzott ráncok, próbált nyugodt álarcot kényszeríteni magára.

- Mit óhajt, nyomozónő? - kérdezte illedelmes közönnyel. - Feltételezem, hogy nem csak részvétet nyilvánítani jött, ilyen korai órán.

- Valóban nem, bármennyire is lesújtott a hír. Felkavar, ami Marióval történt, és nem is igazán találok rá szavakat, de... én elsősorban az élőkre gondolok.

- Tudom. - Jeges tekintete olyan volt, mintha pengét húznának végig a bőrömön. Nem sebezve, de hűvös borzongást hagyva maga után.

- Egyáltalán nem számítottam rá, hogy ilyesmi bekövetkezhet, és remélem, hogy a nyomozásom semmilyen módon nem járult hozzá - folytattam. - Viszont nem magam miatt vagyok itt. A Keleti Sárkányok vezetője, Feng Cung Tao küldött.

A meghökkentő bejelentést - azaz a bődületes hazugságomat - csend követte. Hagytam, hogy leülepedjenek a szavak, majd nagy csilingeléssel előhúztam a vaskos aranyláncot, és Rivelli felé nyújtottam:

- Mr Feng a jóakaratáról és az együttérzéséről szeretné biztosítani Önt. A bátyjaként tekint Önre, és tudatni kívánja, hogy osztozik a gyászában. Nem engedte volna, hogy az emberei efféle tettet kövessenek el. Soha.

- Értem. - Nem nyúlt az ékszerért.

- És nem is Miss Min miatt történt.

- Nem? - Rivelli vékony, száraz ajka alig mozgott. - Megmondtam Mariónak, hogy bajt fog hozni rá a lány. Ő viszont mindenkiben a jót akarja meglátni. Elhitte, hogy a kislány magányos és számkivetett egy idegen országban, ahol még az iskolatársai is lenézik...

- Miss Min kedvelte az unokaöccsét. Nem bántotta volna.

- Meggyőződésem, hogy Min Ting semmiféle érzelemre nem képes. Még utálatra sem, nemhogy szeretetre.

Közelebb léptem. Végre, először láttam Rivellin, hogy beszélni akar nekem valamiről, így megragadtam a lehetőséget:

- Mit tud Miss Minről?

- Elmondok egy történetet. Volt Min Tingnek egy úgynevezett barátnője, felszolgálólány a Keleti Sárkányok étteremben. Mariónak azt mesélte, hogy jóban vannak, és a pincérlány vigasztalja, amikor a felfuvalkodott iskolatársai nem állnak szóba vele... Aztán a pincérlány véletlen elejtett egy tálcát, és Min Ting büntetésből izzó sütőlapra nyomta a lány karját. Min Ting felel ugyanis az újoncok betanításáért a Sárkányoknál. Hidegvérű szadista. Mariónak meg reszketve előadta másnap, hogy végig kellett néznie, ahogyan a kegyetlen és szeszélyes Cung Tao összeégette a legjobb barátnője kezét... Mario órákon át nyugtatta.

Rivelli felszegte az állát. Nem mesélt tovább.

Kis mérlegelés után megjegyeztem:

- Miss Min nekem is elővezette ezt a sztorit Feng Cung Taóról.

- Most már akkor itt van az igazság is. Ott voltam, a saját szememmel láttam, éppen Cung Taóval tárgyaltam befektetésekről.

- Ettől függetlenül, abból kell kiindulnunk, hogy nem Miss Min felelős az unokaöccse haláláért.

- Egyetértek.

Meglepett a válasz, és nem rejtettem véka alá a csodálkozásomat:

- Egyetért? Nem erre számítottam.

- A Keleti Sárkányoknak nem érdeke a rossz viszony. Ha csak nincs olyan titka a lánynak, amiről nem tudok, aligha tett volna ilyet. Mario azt hitte róla, hogy szenvedélyes, bolondos lány, de én jobban ismerem az embereket. Tudom, hogy Min Ting rideg és számító, mint egy vipera. - Rivelli ajkán elhalt egy nem is hallható sóhaj. - Szegény öcsém - Isten nyugosztalja! - pont ugyanilyen hiszékeny és tisztalelkű volt. A fia tőle örökölte a jellemét.

A tárgyilagos fejtegetés végére mintha kezdett volna elfogyni az ereje, mert a légzése akadozóvá vált, és összekulcsolt kezét egyre görcsösebben préselte a mellkasához.

Ismét kinyújtottam felé az aranyláncot, magamban némán fohászkodva, hogy ne fogadja el. Legnagyobb megkönnyebbülésemre, valóban így felelt, rekedten:

- Nem kell a kínaiak aranya.

Egyből visszacsúsztattam a zsebembe a giccses ékszert. Holnap első dolgom lesz visszaváltani pénzre.

- Nem akarok úgy tenni, mintha tudnám, min megy keresztül - mondtam aztán. - Nem fogom itt megjátszani magam. Csak azt szeretném megérteni...

- Nem vágyom a megértésére.

- Sejtem. Az igazságot viszont Ön is ki akarja deríteni, legalább annyira, mint én. Ehhez pedig tudnom kell, hogy...

- Nem kell tudnia semmit.

- Tudnom kell, hogy...

Ismét félbeszakított:

- Ön nem jelent nekem semmit. Távozzon!

Már minden mesterkélt nyájasság hiányzott a szavaiból. Nyilván nem volt ereje tovább fenntartani a diplomatikus látszatot. Ez így nem vezet sehová. Ha nem találok ki valamit, semmire sem jutok az ittlétemmel és a kérdéseimmel.

Megacéloztam magam, és előkaptam egy vakmerő, Frida Lorne-féle szúrást:

- Mario egyszer azt mesélte, hogy Ön nem is akart soha családot. Nem akart gyerekeket nevelni. Igaz ez? Nem akarta, hogy ilyen feladata legyen? Ezért volt az unokaöccsével olyan szigorú? Ezért robotoltatta pincérként? Mert tehernek érezte? Mert képtelen volt megszeretni?

Nem hagytam, hogy feldolgozza a hallottakat, hanem rögtön hozzátettem:

- Mert én máshogy képzelem, de nyilván nem vagyok gondolatolvasó. Ha Önt viszont tényleg, igazán nem érdekli a megértésem, akkor legyen! Megteszem, amit kér. Távozom.

Sikerült készületlenül érnem a férfit az éles szavaimmal, mert a fáradt árkok még sivárabbra sötétültek az arcán. Arról azonban nem voltam meggyőződve, hogy áttörtem-e a hallgatása pajzsát. Nem felelt.

Mégsem léptem hátra, hanem kitartóan ácsorogtam mellette, és a templom padsorát néztem időtöltésképpen. Hosszú csend következett.

Egyszer kintről beszűrődött egy távolodó rendőrautó motorzúgása.

- Tudja, miért nem alapítottam fiatalon saját családot? – Rivelli kérdése olyan higgadtan hangzott, mintha csak pizzaszelet mellett beszélgetnénk. Nem várt válaszra, hanem folytatta: - Volt menyasszonyom még Rómában, de miután egy üzleti ellenfelem halálosan megfenyegette, elhagyott. Aztán akadt másik nő is, vele már gyerekeket terveztünk volna, de ő is besokallt, amikor hatfelé vágott, véres rókatetemet talált az ajtónkra szögelve. Olcsó üzenet, már azt sem tudom, kitől. Ezután még egyszer megpróbáltam, hogy megállapodjak. Tisztességes nő volt, két óvodáskorú gyerekkel a régi házasságából. Egy napon azonban rájuk lőttek egy díjátadó ünnepségen, és én magam mondtam nekik, hogy tűnjenek el. Ennyi. Feladtam. Az én életem nem volt összeegyeztethető a családdal.

Tűnődve végigfuttattam az ujjaimat a hozzám legközelebb eső pad karfáján.

- Elfogadta - állapítottam meg halkan. - Megtanult együtt élni a magánnyal.

- Igen. És akkor egyik napról a másikra a nyakamba szakad az öcsém kisfia. Egy falusi kölyök! Kócos, butácska, csodálkozó. Ott kellett volna hagynom, már akkor is tudtam. Ehelyett összepakoltam egy bőröndre valót a szülei holmijából, és magammal hoztam őt.

Bánatos mosoly jelent meg az arcomon, ahogy elképzeltem a kis Mariót a nagybátyja leírása alapján. Amikor láttam, hogy Rivelli nem bírja folytatni a beszédet, kisegítettem egy szelíd megállapítással:

- Tízéves kisfiú, aki nem járt még korábban külföldön, és egy falucskából érkezik... Nagyon elveszett lehetett itt a nagyvárosban.

- Életében nem ült még taxiban sem – vette át a szót ismét, nehézkes lassúsággal, összekulcsolt kezét maga elé eresztve. – Úgy nézett mindenre, mintha másik bolygóra csöppent volna. Tudja, mindent én magyaráztam el neki. Még a lift használatát is. Megtanítottam célba lőni. Könyvelni, számításokat végezni, jelentéseket írni. Angolul alig ismert két szót, beszélni is tőlem tanult. Később hány meg hány éjszakát töltött üzleti kimutatásokat bogarászva velem, és mennyire utálta! De én megértettem vele, hogy mi kell ahhoz, hogy egy nap nagy célokra törhessen. Hogy igazán jó élete lehessen, megérdemelten. Ő pedig összeszorította a fogát, és tanult, tanult, tanult. Igen, kényszerítettem, hogy pincérként dolgozzon, mielőtt átveszi az éttermet. Hogy megszokja a teherbírást, a kemény munkát. Legyen fogalma a hétköznapi felelősségről. Mindent lépésről lépésre sajátítson el, a legalsó lépcsőfokoktól. Hogy meg tudja védeni magát! Azért, hogy bármit is hozzon az élet, helyt tudjon állni, felkészült legyen a nehézségekre is, ne csak a gazdagságra és a kényelemre. Akkor is, amikor én már nem leszek. Végig ott álltam mellette. Ott voltam mellette, amikor a százalékszámítás alapjait kellett elmagyaráznom, vagy azt mutattam meg, hogy hogyan kösse meg a nyakkendőjét elegáns rendezvényekre. És ott akartam lenni, amikor majd az első nyélbe ütött sikeres saját üzlete után büszkén kihúzza magát. Amikor megérti, hogy miért volt szükség ennyi kitartó igyekezetre. Amikor nyugdíjba vonulhatok azzal a tudattal, hogy Mario már nélkülem is boldogulni fog...

Rivelli hangja elfúlt. Egyszerre emelkedni-süllyedni kezdett a mellkasa, mintha levegőért küzdene. Összekulcsolt kezét az állához szorította. Az épület oszlopsorának árnyai sötét sávokat festettek szikár alakjára.

- Vajon megértette valaha, miért vagyok vele olyan szigorú? - kérdezte aztán hirtelen, egészen erőtlenül. Fogytán volt a levegője. - A megboldogult öcsémre hasonlított... Álmodozó volt, jóhiszemű. Sokat kellett fegyelmeznem, hogy körültekintő, gyakorlatias férfi váljon belőle. Eleonora mindig azt mondta, hogy túl keményen bánok a fiával. Hagynom kellene többet játszani, szórakozni... Hogy élvezze az életet, és többet mosolyogjon...

Megint elhalt a hangja, én pedig hagytam neki időt, nem szóltam közbe. Nagy sokára, komor önfegyelemmel folytatta:

- Most pedig kiderül, hogy annyi év kitartó munkája hiába volt. Akár még azt is engedhettem volna, hogy Mario elmenjen arra a léha fotográfus-tanfolyamra, vagy hogy elkészítse a semmirevaló zöldséges képsorozatot a néhai apja receptjeihez... Minden küzdelem felesleges volt. Minden egyes nap. Minden. Minden...

Egyszerre nem beszélt tovább. Összefont ujjai kezdtek annyira elfehéredni az összeszorítás erejétől, hogy még így a félhomályban is észlelhető volt.

Tudtam, hogy semmilyen kedves szó vagy bátorítás nem érne most célba; közhelynek hatna. Így az egyetlen dolgot feleltem, amit tudtam:

- Sajnálom.

Rivelli némán bólintott, én pedig a templompadra révedtem. Sokáig hallgattunk.

Aztán merész elhatározással rákérdeztem:

- Megengedi, hogy nyomozni kezdjek a nevelt fia gyilkosa után? Csak én, az Ön beavatkozása nélkül. Ez az egyetlen mód, hogy egészen biztosan a megfelelő ember bűnhődjön. Nem fogom hagyni, hogy kiderítetlen maradjon a gyilkosság, ígérem.

Rivelli válla megereszkedett, ahogy tudatosult benne, hogy most először már a nevelt fiaként hivatkozom Marióra, nem simán az unokaöccseként.

Ott állt velem szemben, mozdulatlanul, megtört tartással, mintha egy lenne az épületben sötétlő sok kőszobor közül. Végül annyit felelt reszelős hangon:

- Rendben. Önre bízom az igazság kiderítését!

- Köszönöm.

- Hiszek Önnek.

- Én is Önnek.

Ezután egyszerre elfordult tőlem:

- Holnap meg fogom keresni az irodájában, most viszont távozzon, kérem! Hagyjon magamra!

Némán elhátráltam a kijárat felé. Amikor kiléptem a tömör faajtón, a szemem sarkából még láttam, ahogy Domenico Rivelli térdre omlik a templompadban, mintha láthatatlan súly temetné maga alá. Olaszul mormolt valamit az oltár felé fordulva. Ha jól értettem, a szavai nagyjából annyit jelentettek, hogy “Miért kellett ezt megélnem?”

Utána magam mögött hagytam a hideg árnyakat. Kiléptem a kelő nap vörös fényébe az oldalsó kőlépcsőn, és elsiettem a rendőrségi kordon mellett parkoló kocsim felé.

22. fejezet: Az egyeztetés

Fáradt nyögéssel bújtam ki a magassarkúmból a küszöbön. Félrepasszoltam az előszoba-szekrényem alá, majd betámolyogtam a nappaliba. Alig vártam, hogy végre lerogyhassak a kanapémra. Az elmúlt napok összes fáradtsága rám szakadt.

Ekkor azonban megállított a látvány. A ruhás szekrényeim nyitva tátongtak. A polcaimon kusza összevisszaságban szétlökdösve a csincsillák játékai, a padló közepén még egy kupac sálam is ledobálva hevert.

Ting pedig ott keresgélt a holmijaim között.

- Mégis, mit művelsz? - Lefékeztem az egyik fotel mellett.

A lány éppen a komódom fiókjában kotorászott, és még csak félbe sem hagyta a kutatást az érkezésemre.

- Cigit keresek - válaszolt egykedvűen.

- Nem tartok itthon.

- Egy szálat sem?

- Nem dohányzom.

- Akkor adsz egy kis pénzt? - Egyből maga mögött hagyta a szétdúlt bútordarabokat, és felém lépett. - Huang majd visszafizeti. Elszaladok a közeli trafikba.

- Egyáltalán nem jó ötlet elhagynod a házat. Ha bárki kiszúr, az mindkettőnk életébe kerülhet.

A lány nem mozdult az utamból.

- Kezdhetsz rendet rakni! - szóltam rá, majd megkerültem, a kanapé felé irányozva a lépteimet.

- Cigit akarok.

- Megmondtam, hogy nincs.

- Te is hozhatnál - vetette fel. - Nem szaladnál el légyszi egy dobozért?

- Feltűnő lenne, ha én, aki életemben nem dohányoztam - tíz-húsz tiniként elszívott szálat leszámítva - egyik napról a másikra cigarettát kezdenék vásárolni. Márpedig, nem akarunk feltűnést kelteni, nem igaz?

- Mi legyen akkor?

Végigmértem a nappalim padlóját borító szétdobált cuccokat:

- Pakolj el!

Nem moccant, csak makacsul álldogált egy helyben. Egy lépést még tettem a kanapé felé, aztán a vállam fölött visszaszóltam:

- Ha mindent rendben visszapakolsz a helyére, holnap megkérem Bill haveromat, hogy hozzon át egy-két dobozzal. Ő ha buliba megy, dohányzik néha. Nem lenne gyanús, ha cigit venne.

- Ez zsarolás!

- Mi a zsarolás?

- Hogy csak akkor szerzel nekem cigit, ha pakolok.

- Tudod, mi a zsarolás? - Egyszerre nagy lendülettel visszapattantam hozzá. - Ez a zsarolás: ha most azonnal nem teszel fényes rendet, szebbet, mint amilyen valaha volt, páros lábbal rúglak ki az otthonomból. És csak akkor fogok a legközelebb segíteni a bátyádnak, amikor majd az apró cafatjaidat halásszuk ki a horgásztóból Domenico Rivelli válogatott kínzásai után! Gyerünk, tíz percet kapsz!

Azzal ledobtam magam a kanapéra, és felpockoltam a lábam a kartámlára. Kényelemben elfeküdtem, behunyva a szemem.

*

Ting egy puffanással visszalökte az utolsó fiókot is a helyére, és megállt a szekrény mellett.

- Kész - közölte morcos szűkszavúsággal.

Felnyitottam a bal szememet, és ellenőriztem a rendet.

- Oké, jó lesz - nyugtáztam, hátradöntve a fejem. - Most pedig beszélhetünk arról, amit éjszaka láttál.

- Marióról?

- Igen, róla.

A lány egy darabig még durcásan hallgatott, aztán egyszerre kibökte:

- Ha nem szerzel nekem cigit, nem mondok semmit.

- Aha. Szóval ennyit ér a legjobb barátod? Egy doboz cigit?

Némi fáziskéséssel felelt:

- Nem így értettem.

- Akkor hogyan?

Megint nem válaszolt egyből, csak a tenyerével sodorgatta a tőlem kapott narancssárga tunikája szegélyét. Aztán egyszerre lehuppant mellém a fotelba.

- Nem csoda, hogy utál a két öcséd! - szűrte a foga között. - Na, jól van, tessék, elmesélem, mi történt. Kérdezz!

- Kezdjük ott, hogy hogyan lettél csurom vér! - Átfordultam az oldalamra, és átható pillantást vetettem a lányra.

- Átöleltem Mariót.

- Egy halottat?

- Igen.

- Miért?

- Nem tudom, nem gondolkoztam.

- Nos, inkább mégiscsak induljunk az elejétől! - javasoltam. - Mit kerestél a La Volpe mögött?

- Előző este nem tudtunk elmenni Marióval moziba, mert a vén varjú Rivelli elcipelte őt üzleti megbeszélésre. Utána meg egész nap az éttermében ugráltatta. Mario munka vége felé azt írta, hogy mégis mindenképpen szeretne találkozni. Hogy hiányzom neki, és szüksége van valakire, akitől tanácsot kérhet. Nem írta, milyen ügyben. Csak annyit, hogy ledől pihenni a nagybátyja irodájában, letusol a szakácsok mosdójában, aztán elmehetnénk éjjeli sétára, és mindent megmagyaráz.

- Megvannak még ezek az üzenetek?

- Huang elszedte a telómat, kikapcsolta, és kivette az aksit. Úgyhogy, nem tudom megmutatni.

- Rendben, szóval, Mario éjjeli találkozóra hívott - kanyarodtam vissza a történésekhez. - Mikor volt a randi időpontja?

- Éjfélkor. Azt írta, menjek a hátsóajtó felől, ott fog kijönni hozzám.

- Odamentél?

- Igen, max két percet késtem. És ott találtam az étterem mögött... a földön... - Elakadt Ting szava. Remegő kézzel hátrasimította türkizszínű hajvégeit. - Olyan sok vér volt! Olyan sok...

Amikor megint elhalt a hangja, kisegítettem egy kérdéssel:

- Mit tettél a vér láttán?

- Letérdeltem, segíteni akartam. Ott volt Huang kése. Nem értettem, mit keres ott, ezért közelebbről is megnéztem. Tényleg az volt. Nem értettem semmit. Nem is tudom... - Felnézett rám. Ebben a megvilágításban láthatóvá vált, hogy az arcát fényes könnypatak csíkozza. - Én csak azt akartam, hogy Mario jól legyen. Hogy lélegezzen, megdobbanjon a szíve, ne legyen mély a nyakán az a seb! És... és megöleltem, és szorítottam... Erősen magamhoz szorítottam.

Nyelt egyet.

- Nem tudom, mennyi idő telt el - beszélt aztán tovább, miközben újabb könnycsepp indult útjára kerek orcáján. - Minden olyan zavaros. Mario nem mozdult. Egyáltalán nem mozdult. A seb pedig hatalmas volt... Egyszer csak újra ránéztem Huang késére, és nem tudtam másra gondolni, mint hogy meg kell találnom a bátyámat. Futni kezdtem. Aztán hazaértem, és ott volt Huang, és betuszkolt a kocsijába, és elvitt az irodádba...

- Rendben, köszönöm - állítottam meg -, innen már ismerem az eseményeket. Fel tudod esetleg idézni, hogy mire emlékszel még az étterem mögötti utcából?

- Elég sötét volt.

- Hogyan bírtad szemügyre venni a kést tök sötétben?

- Lehet, hogy az étteremben benn még égett valahol a villany.

- Hallottál valamit?

- Nem emlékszem hangokra.

Megnyúltam a kisasztalom felé, elvettem róla egy zsepit, és odaadtam a lánynak. Letörölte a könnyeit. Én addig kényelmesebb pozícióba fordultam át a kanapén.

Felkönyökölve, váratlanul nekiszegeztem:

- Egyszer említetted, hogy Mr Feng összeégette egy barátnőd karját. Hogyan is történt?

- Szegény véletlenül rányitott egy tanácskozásra, ahol nem volt semmi keresnivalója. Feng Cung Tao pedig büntetésből a sütőlapra préselte az alkarját. De hogy jön ez ide?

Erre előkerítettem a blúzom zsebéből a mobilomat, és visszaolvastam a régi jegyzeteimet:

- A múltkor még úgy mesélted, hogy Mr Feng azért égette meg a lány kezét, mert nemet merészelt mondani neki.

Ting könnyektől csillogó fekete szeme kifejezéstelen ürességgel rám szegeződött.

- Hát, akkor csak összekevertem két esetet - adott választ habozás nélkül. - Sok mindent láttam már Huang mellett felnőve. Miért beszélünk most erről?

Álltam a tekintetét:

- Mit szólnál hozzá, ha azt mondanám, hogy Domenico Rivelli jégszívű viperaként jellemzett? Számító és hidegvérű szadistaként?

- Nem lepne meg.

- Nem?

- Nem. De nem azért, mert igaz lenne, hanem azért mert a vén Rivelli így gondolkodik a nőkről.

Továbbra is a szemébe néztem:

- Nekem beszélt több régi kapcsolatáról is, és egyik hölgyet sem így írta le.

- Igazán? És olyanokról is megkérdezted, akik nem aléltak el tőle? Akik meg merték mondani neki a véleményüket?

- Nem kérdeztem, milyenek voltak az egykori barátnői.

- Szerintem meghunyászkodóak és félszegek. - A lány hátradőlt a fotelban, megszakítva a dermesztően hosszúra nyúlt szemkontaktust. - Majd figyeld meg, hogyan beszél az olyan nőkről, akik a sarkukra mernek állni vele szemben! Egyszer-kétszer megmondtam neki, hogy nem kellene kegyetlennek és érzelemmentesnek lennie Marióval. Hogy lehetne szíve... Na, azóta gyűlöl! Mariónak is mindenfélét összehordott rólam.

Nem szóltam erre semmit, csak tűnődve hintáztattam a telómat a kezemben. Ting álmos nyújtózással folytatta:

- Figyu! Megmondom, szerintem mi történt. Mario mindig úgy mesélte, hogy az édesanyja gyönyörű szép asszony volt, páratlan hajzuhataggal. Le merném fogadni, hogy az egész falu a csodájára járt. Nyilván megtetszett Domenicónak is. Domenico azt képzelte, hogy egyet csettint, és a nő majd a lába elé omlik, mint mindenki más. Már megszokta, hogy az összes rokon el van ájulva a drága kocsijaitól, az izgalmas rémtörténeteitől és a csillogó-villogó karóráitól. Aztán, amikor bepróbálkozott az öccse feleségénél, jól hoppon maradt. A nő közölte, hogy hűséges a férjéhez, és nem kér belőle. Erre Rivelli bepöccent, bosszút esküdött. Mondom, hogy gyűlöli, ha egy nő szembe mer szállni vele. Talán attól is félt, hogy az öccse előtt lebukik a visszataszító udvarlásával. Így hát, meggyilkolta a párt, majd elrabolta a gyereküket. Most pedig utolérte a múlt, mert szegény Mario rájött az igazságra.

Egyáltalán nem válaszoltam a feltevésre. Kezdtem úgy érezni, hogy túlságosan kimerült vagyok mindenhez. Testileg és lelkileg, az alváshiánytól és a véres gyilkosság sokkjától is. Eltakartam az arcom a karommal, és úgy feküdtem tovább a kanapén. Ting sem szólalt meg újra.

Egy idő után ólmos sötétség kezdett magába szippantani. Annyit még éreztem, hogy Ting rám terít egy takarót, és hallottam, hogy elsétál a vendégszobába. Megnyikordult alatta a rugó, ahogy elterült benn az ágyon. Aztán fekete semmibe húzott az ájulásszerű, elcsigázott álom.

*

Csak egy-két órát tudtam aludni, de már az is sokat jelentett. Felfrissülve öltöztem át, és fésültem meg a loboncomat. Egy gyors, egyszerű sminket is összedobtam.

Éppen végeztem a műszempillám felragasztásával, amikor megérkeztek a telefonos üzenetben riadóztatott segédeim: Mrs Blackhawk és Bill. Az öregasszony hangos sopánkodással és nagy serpenyő hirtelen összeütött omlettel tódult be az ajtón. Bill lehorgasztott fejjel követte. Szemlátomást letaglózta Mario halálhíre.

- Ilyen szörnyűséget! - sápítozott az idős asszisztensem. - Még belegondolni is rossz, hogy itt történt a közelben... A szomszéd városban! Hogy aludjon így nyugodtan az ember? Már azóta rémálmaim vannak, amióta azt a szegény tévés nőt tavaly agyonverték pár utcára a kedvenc könyvesboltomtól! Mi lesz most? Az a drága jó Mario fiú! Olyan helyes gyerek volt...

- Átérezzük az eset súlyosságát - vetettem véget a szóözönnek.

Bill halkan közbepötyögte:

- Ugye, nem fájt neki nagyon?

- Sajnos, fogalmam sincs. - Amikor láttam, hogyan rándul össze a szavaim hallatán, hozzátettem: - Mivel jelentős artériás vérzésről beszélünk, aligha tartott sokáig. Szerintem, Mario nem szenvedett, talán csak pillanatokig érezte. Persze, biztosat nem tudok.

- Annyira sajnálom... - Bill még mélyebbre hajtotta a fejét. - Félek, hogy az én hibám.

- Már hogy lenne pont a te hibád? - csodálkoztam rá.

- Mert rábeszéltem, hogy forduljon detektívhez.

- Mario azonban nem követte a tanácsot - emlékeztettem, leültetve a magába zuhant srácot az egyik fotelba. - Ha munka után tényleg hozzám jött volna, még élne.

- Ezt nem tudhatjuk.

- Dehogynem. Ha elmondta volna nekem, mi folyik itt, és megértettem volna a titka súlyosságát, gondoskodtam volna a biztonságáról. Magamtól nem mehettem oda kikérdezni, mert akkor tényleg tuti, hogy életveszélybe sodortam volna, és valószínűleg beszélni sem lett volna hajlandó. Várnom kellett, hogy magától jöjjön el hozzám. Ha megbízott volna bennünk...

- Ebben kivételesen igaza van Fridának, fiam - szólt bele az asszisztensem is, miközben kipakolta a jegyzeteit és a frissen kotyvasztott reggelit a nappali közepén álló asztalkára. - Frida nem sok mindenhez ért, de mások kifaggatásához igen.

- Inkább nem kommentálnám - csóváltam meg a fejem, és kimentem a konyhába tányérokért. Ahogy visszaértem, rákérdeztem: - Ugye, nem állatzsírral készült az omlett?

- Nem. Olívaolajjal.

Szomszédasszonyom válasza hallatán összecsippentettem a szemem:

- Biztos?

- Ugyan már, bogaram, meg sem érzed a különbséget!

- A múltkor is fél órán keresztül öklendeztem a hájas pitéje után.

Az öregasszony erre végül csak annyit felelt:

- Jó, akkor te egyél inkább kekszet reggelire!

Kipakoltam a tányérokat, és behoztam magamnak egy zacskó teasüteményt, majd összeültünk a jegyzetek fölött. Min Tingnek megmondtam, hogy ne jöjjön be a szobába, amíg egyeztetünk, és rásóztam, hogy súrolja ki ecetes vízzel a csincsillák ketrecét a fürdőben. A lány nem túl lelkesen ugyan, de nekilátott a feladatnak, így tőle nem kellett tartanunk.

- Lássuk az általam lehallgatott beszélgetés fordítását! - Nyúltam meg Mrs Blackhawk irathalmainak egyikéért.

Bill addig a Mario meggyilkolásáról készített jegyzeteimet kezdte félve nézegetni. Min Ting elmondása alapján állítottam össze a kusza sorokat.

- Sajnos, bár rengeteget tárgyaltak, semmilyen konkrétum nem hangzott el - magyarázta nekem Mrs Blackhawk a kínai professzorral készíttetett fordítás kapcsán. - Egy áruszállítmányról esik szó, újra meg újra. Annak az árát igyekeznek megszabni...

- Hm, látom. - Végighúztam az ujjam egy soron. - Rivelli vesz valamit a Sárkányoktól.

- Igen, de nem mondják, hogy mit, vagy hogy mihez kell.

- Rengeteg az üres udvariassági kör - fújtam egyet. - Annyit beszélnek az ételekről, az időjárásról, az éttermekről és a szülőföldjük szokásairól, hogy három szappanoperányi szöveget össze lehetne írni belőle.

- Sajnos, emiatt tartott sokáig a fordítás - bólogatott az asszisztensem.

- A lényegről pedig alig pár szó esik!

- Hu Peng professzor azt mondta, hogy szerinte szándékosan kerülgetik a forró kását. Ez valamiféle udvariassági formula Domenico Rivelli részéről Feng Cung Tao felé.

- Jaj, igen, emlékszem, Cung Tao egyszer régen kifejtette nekem, hogy szerinte az az illendő, ha valaki nem tér hamar a lényegre. - Megmasszíroztam a halántékomat. - A fene vigye el a puccos tárgyalási szokásaikat! Legalább a végére elsüthették volna, hogy miféle árun alkudoznak.

- Sajnálom, lelkecském...

- Nem Ön tehet róla. Köszönöm a fáradságos munkát! - Elropogtattam egy kekszet, miközben nekiálltam részleteiben is átbogarászni a szöveget. - Egy kikötőbe fut be az áru Kínából - emeltem ki egy részletet. - Ebből azért lehet haloványan következtetni.

Közben Bill felnézett a jegyzeteimből:

- Nem Ting tette? Nem ő ölte meg Mariót? - kérdezte a témától eltérve, aggódó pillantást vetve a fürdőajtó felé.

- Fogalmam sincs.

- Nem eshet bajod, ha az a lány itt marad?

- Nem hiszem. Neki is az az érdeke, hogy jól kijöjjön velem.

Mrs Blackhawk fontoskodva megköszörülte a torkát:

- Én inkább Domenicóra gondolnék. Úgy vélem, ő a gyilkos.

- Miért?

- Mert bűnöző!

- Ez is egy érv. - Csak ennyit mondtam rá. - Vannak itt azonban más bűnözők is, akiket számításba kell vennünk.

- Kedvesem, beszéltél Domenico Rivellivel hajnalban. Mit láttál rajta? Ő ölte meg a szegény Mario fiút?

Széttártam a karom.

- Szívből gyászolja. - Némileg kitérő választ adtam, de ez volt a legtöbb, amit tudtam.

- Nézzünk át együtt minden jegyzetet, és vezessük be az új infókat is a gyűjtőmappába! - javasolta Bill éledő energiával. - Hátha kiszúrunk valami fontosat.

- Remek - lelkesültem be én is. - Lássunk hozzá!

Ekkor léptek hangzottak fel a fürdő felől, úgyhogy elhallgattunk. Ting nézett be:

- Tudom, hogy nem szabad belezavarnom a szuper-titkos tanácskozásba. Csak a helyes csillagszeműt szeretném megkérdezni, hogy van-e kedve velem vacsorázni este.

Csend állt be, majd Mrs Blackhawkkal kérdőn Billre sandítottunk. Egy darabig nyugiban pakolászta maga előtt a jegyzeteket, aztán egyszerre felkapta a fejét:

- Ja, hogy ez nekem szólt?

Az asszisztensem köhintett egyet:

- Nem valószínű, hogy nekem vagy Fridának, fiam.

- Ööö, én... nem randizom. Bocsi. - Bill kérészéletű mosolyt villantott a lányra. - Együtt járok valakivel. Legalábbis, azt hiszem, még együtt vagyunk, bár mostanság nem megy minden a legfényesebben. Elkezdett valaki mással kavarni. De... de a lényeg, hogy a magam részéről még kapcsolatban vagyok.

- Attól még összeismerkedhetünk. - Ting lustán meghintáztatta a kezében tartott ecetes üveget. - Nekem nem akadály, ha van valakid.

- Nekem viszont igen - állította le Bill már határozottabban. - Minden energiámat szeretném arra fordítani, hogy helyrehozzam a dolgokat a szerelmemmel.

- Egy-két randi sem jöhet szóba?

- Nem.

Hogy megkönnyítsem a srác szituját, rászóltam Tingre:

- Mégis, hol akarsz randi-vacsorázgatni? Az én konyhámban? Mert hogy innen jobb, ha ki sem teszed a lábad, amíg nem kerül elő Mario gyilkosa.

- Ugyan már! - A lány nekitámaszkodott a vállával a fürdőajtónak. - Elugrunk egy hamburgerre vagy sült krumplira valamelyik közeli gyorsétterembe. Na, mit szólsz, csillagszemű? Szereted a hamburgert?

Láttam Bill heves fejrázásán, hogy továbbra sem harapott rá az ötletre, úgyhogy kisegítettem:

- Nem tűnik jó tervnek. Tényleg senki nem láthatja meg a környéken a Mario Rivelli-gyilkosság fő gyanúsítottját.

Ting berzenkedve felhúzta az orrát:

- Ez rosszabb, mint a Huang által kiszabott szobafogságok!

- Azt akarod, hogy Mr Rivelli emberei kínvallassanak? - vágtam vissza. - Vagy a zsaruk vegzáljanak? Mert ha igen, akkor tessék! Szabad ember vagy. Oda mész, ahová akarsz.

Kelletlenül visszafordult a fürdőbe ketrecet mosni. Mi pedig visszatérhettünk a halk megbeszéléshez.

- Kösz - vigyorgott rám Bill. - Nem szerettem volna bunkó lenni, de tényleg le akartam építeni.

- Pedig ez a bájos kislány jobban illene hozzád, mint egy korosodó férfi - szúrta közbe a szomszédasszonyom.

- Az Ön párválasztási tanácsait inkább hanyagoljuk, mammer! - Legyintettem. - Gyanítom, hogy Litvin professzor az összes hibája ellenére is ezerszer tisztább szívű ember, mint az Ön által ajánlott “bájos kislány”... De most ugorjunk vissza a nyomozáshoz! Meg kell találnunk egy gyilkost, sürgősen.

Ekkor azonban ismét félbeszakadt az egyeztetés, mielőtt belemelegedhettünk volna, ugyanis erőteljes sivítással felharsant a csengőm hangja.

- Nocsak! Szóltál valakinek, hogy ma reggel itt fogunk tanácskozni? - érdeklődött Mrs Blackhawk.

- Nem, dehogy! - Felpattantam, és átfutottam a fürdőbe Tinghez. - Ruhás kosár!

- Tessék? - A lány kezében megállt az ecetes szivacs.

- Bújj be a ruhás kosárba!

Megragadtam a szennyestartót, és kapkodva átöntöttem a tartalmát a mosógépbe. - Gyerünk!

Ting vonakodva ugyan, de végül belemászott a termetes szennyeses kosárba. Rádobtam a fejére egy pulcsit, majd letakartam a fedelével.

- Meg se pisszenj! - súgtam még oda neki, és szaladtam ajtót nyitni.

Sok mindenre fel voltam készülve, ahogy kisiettem a házamból, hogy jókora műmosollyal köszöntsem a vendégemet, de arra nem, akit megláttam.

A kapuban ugyanis az eltűntnek hitt Leonard Wyatt állt.

23. fejezet: A váratlan vendég

- Mr Wyatt? - hőköltem hátra a csodálkozástól, ahogy megláttam a házam bejáratánál a megbízómat.

A férfi tekintete körbecikázott, mintha láthatatlan támadókat keresne, majd lesunyta a fejét. A szokásos zaklatott gyanakvóság érződött rajta.

- Én csak... Bocsánat, hogy itthon zargatom - motyogta.

Kellett egy kis idő, amíg össze tudtam szedni a gondolataimat.

- Jól van? - kérdeztem meg végül azt, ami először eszembe jutott. - Nem esett baja?

- Nem is tudom... én... nem tudok semmit... - A szavai érthetetlen mormogássá folytak össze.

- Talán jobb lenne, ha benn beszélgetnénk - vetettem fel, látva, hogy nehezére esik még a beszéd is. - Parancsoljon!

- Igen, talán. Ha van benn elég friss oxigén. Meg a terek. Tudja, a szűk terek...

- Persze, ne aggódjon! Minden rendben lesz.

Tett előre egy bizonytalan, csosszanó lépést.

- Elnézést, megkérdezhetem, hogy honnan tudja a privát címemet? - érdeklődtem közben. - Úgy tudom, nincs rajta a névjegykártyámon.

- Caro mondta. Most beszéltem vele, és... és maga nem volt benn az irodában.

- Á, így érthető. Mrs Bontont meg a férjét tavaly áthívtam teázni egyszer. - Félreálltam az útból. - Kövessen bátran!

Bekísértem a nappaliba, ahol Mrs Blackhawk és Bill az omlettet eszegette apránként. Úgy láttam, hogy a srácnak nem könnyű jóízűen falatoznia Mario halálhíre után, az öregasszony meg egyébként is olyan tempóval étkezik, mint az achátcsigáim. Így még akadt bőven étel a serpenyőben, a lemondott adagomról nem is beszélve. Tökéletes lesz oldani a kedélyeket.

Egy haveromként megnevezve, bemutattam a megbízómnak Billt, majd hoztam még be tányért. Felmutattam Wyatt felé:

- Elfogad egy adag friss házi omlettet az asszisztensem főztjéből?

- Nos, egy ideje már nem ettem semmit. - Wyatt tekintete továbbra is zaklatottan villogott ide-oda. - Csak hát, ha nem mosta meg elég alaposan a tojások héját, nagy a fertőzésveszély.

- Megmosta. Mindegyiket körömkefével és hipóval lesúrolta feltörés előtt. - A férfi kezébe nyomtam a tányért, majd teleszedtem. - Jó étvágyat!

Nyilván tényleg éhes lehetett, mert nem vonakodott tovább, hanem leült, és enni kezdett.

- Hol volt az elmúlt két napban? - tértem a lényegre, miután kényelembe helyezte magát.

- Nem tudom - felelte két óvatosan méretre vágott falat között.

- Hogy érti ezt?

- Úgy, hogy nem tudom.

- Nem emlékszik? Vagy eltévedt?

- Azt hiszem... mindkettő.

Ekkor lecsaptam a kezem a térdemre:

- Nézze, Mr Wyatt! Én az utóbbi napokban tűvé tettem Önért mindent. Aggódtam. Kérdezősködtem. Az irodánk nyomozói munkáját alárendeltük ennek. Még egy bűnözőt is megfenyegettem, és alvilági tanácskozásra is bekúsztam hallgatózni, csak azért, hogy az Ön épségét megpróbáljam biztosítani! És ez a legtöbb, amivel elő tud állni?!

- Tényleg nem tudom. - Zavartan csörömpölt a villájával. - Nem tiszták a részletek. Egyik este el akartam indulni otthonról sétálni, ennyi rémlik. Aztán már csak homályos képek ugranak be.

- Milyen képek?

- Egy kunyhóban voltam. Vagy inkább fás kamra? Fűrész meg farönkök... Nem tudtam, hogyan kerültem oda. Fájt a fejem. Azt hiszem, útnak indulhattam, mert utána már fenyőerdőben termettem, és szomjaztam. Találtam egy patakot, úgyhogy ittam végre. Még autóút dereng, ahogy keresztülszeli a fenyőerdőt, és arra gondolok, hogy milyen meredek az odavezető lejtő. Semmi másra nem emlékszem.

- Na, jó, várjon! Valamire még csak emlékeznie kell! Hogyan tért vissza a városba?

- Egy benzinkút is felsejlik, ha erőltetem.

- Ennyi?

- Aztán a La Volpe pizzéria melletti egyik utcában feküdtem a járdán. Ez valamikor éjszaka lehetett, mert sötét volt.

- Már az éjjel visszaért, és csak most jelentkezik nálam?!

- Nem tudtam, hogy keres. Vagyis hát, mostanra kiderült, de ott az utca járdáján fekve még nem tudtam. - A férfi nagy gonddal próbált elfelezni egy túl nagynak ítélt falatot a villájával, miközben maga elé darálta a szavait: - Jöhettem volna előbb is, csak a rendőrség feltartóztatott.

- A rendőrség?

- Bementem hozzájuk, mert aggasztott, hogy ott hevertem a porban, és semmire nem emlékeztem. El akartam nekik mondani, hogy valami baj történt. Csakhogy nem vettek komolyan.

- Akkor mégis, mivel tartották fel Önt?

- Amikor ragaszkodtam hozzá, hogy vizsgálják ki, merre járhattam, nagy nevetve áthívtak egy rendőrtisztet innen a kisvárosból. Azon gúnyolódtak, hogy az éjszaka közepén ugráltatják az ügyemmel... Nem tudom, miért volt ez vicces. Maga érti?

- Nem, és nem is akarom érteni. Sajnálom, hogy így viselkedtek Önnel. Az itteni rendőrtiszt próbált legalább segíteni?

- Igen, jött egyből, amint értesítették. Alapos, precíz ember. Mindenről kifaggatott, és láttam, hogy valóban jegyzetelt. Utána azonban elhívták az összes ügyeletes rendőrt váratlan riasztáshoz, így pontot kellett tenni a beszámolóm végére. Eljöttem, nem volt kedvem tovább várni.

Nyilván a Mario Rivelli-féle gyilkosság kiderülése lehetett a hirtelen riasztás.

- Ez a rendőrtiszt, aki Önt kikérdezte, véletlenül nem Raul Gomez rendőrkapitány volt? - kérdeztem rá összehúzott szemöldökkel.

- De, igen, Gomez volt a neve.

Hihetetlen! Raul tudta, hogy előkerült Wyatt, nekem meg egy árva szót sem szólt róla a gyilkossági helyszínen?! Még meg is kérdezte tőlem, hogy tudok-e újat az eltűnéséről. Felháborító! Ennyit a szakmai együttműködésünkről...

Fintorogtam, aztán viszont visszatértem a nyomozói higgadtsághoz:

- Most beszéljünk a továbbiakról! Hová ment a rendőrség után?

- Haza. Fáradt voltam, és fájt a fejem. Ha a rendőrök nem tartanak fel olyan sokáig, hamarabb ki tudtam volna pihenni magam, így viszont csak most nemrég keltem. Láttam, hogy Caro többször keresett telefonon, ezért visszahívtam. Akkor mesélte, hogy Frida Lorne kutat utánam.

- Még erről sem Gomez kapitány szólt?

- Nem. Ő meg sem említette.

Úgy döntöttem, erre már inkább semmit sem reagálok. Mást kérdeztem:

- Mit gondol, önszántából került az emlékeiben felderengő fás kamrába?

Wyatt arca kifejezéstelen volt:

- Nem tudom, nem rémlik.

- Mutassa a fejét! - Felugrottam, és mielőtt megakadályozhatott volna, mellette termettem. Beletúrtam bozontos, ősz hajába, és szemügyre vettem a tincseket, bár próbált elhúzódni. A kusza hajcsomók alatt alvadt vér fekete maradványai tapadtak a férfi bőrére. - Látok egy friss koponyasérülést - állapítottam meg. - Talán leütötték, és azért zavarosak az emlékei. A fájdalmat is megindokolná. Most azonnal el kell mennünk kórházba. Jöjjön, elkísérem!

- A rendőrtiszt is azt kérte, hogy látogassak el kórházba, de nem bízom az orvosokban. Nem megyek oda.

- Kérem!

Wyatt arcán makacs ellenállás jelent meg, és éreztem, hogy hosszas rábeszéléssel sem fogok célba érni. Ekkor azonban Bill félbehagyta az omlettje majszolását, és barátságos talpraesettséggel közbeszólt:

- A nagybátyám a helyi agykutató központ igazgatója. Szerintem, be lehetne menni hozzá, hogy készíttessen MRI felvételt. Ingyen elintézi, ha rám hivatkoznak. Alaposan meg is tudja vizsgálni a sebet. Bár nem orvos, de a cerebrális sérülések elemzéséhez ért.

- Szuper ötlet! - Csettintettem egyet. - Gyerünk, Mr Wyatt! Sürgősen meg kell nézetnünk a sebet. Köszönjük szépen!

- Ki ez az igazgató? - dörmögte Wyatt. - Ugye, titokban sem orvos?

- Tudós. Biokémiával foglalkozik, előadásokat tart, és tanulmányokat ír. Esküszöm az életemre, hogy nem orvos - bizonygattam.

- Akkor embereken kísérletezik?

- Nem. A központban elméleti kutatásokat végeznek.

Wyatt láthatóan újabb keresztkérdésen törte a fejét, én azonban már észleltem némi enyhülést, így elkezdtem magammal húzni a kijárat felé.

*

Litvin professzor segítőkészen bebocsáttatott minket az őrrel a kutatóközpont fehérre festett, biztonsági kamerákkal felszerelt falai közé, amint meghallotta a személyzettől a kaputelefonban, hogy Bill küldött hozzá két embert. Egyből lelohadt azonban a szívélyes udvariasság az arcáról, ahogy meglátott engem az irodájához vezető folyosón. Hidegen megemelte az állát, és készült hátat fordítva visszavonulni az irodájába, ahonnan éppen az előbb lépett elő az üdvözlésünkre.

- Kérem, várjon! - szóltam utána.

A professzor porcelánfehér keze már a kilincsen volt.

- Nem nekem kell a segítség - hadartam, előtérbe tuszkolva a félszegen tébláboló megbízómat. - Mr Wyatt súlyos fejsérülést szenvedett, és tartunk az esetleges szövődményektől. Őt kellene megvizsgálni.

- Javaslom, hogy konzultáljanak szakorvossal. - Litvin benyitott az irodájába. Láttam, hogy a múltkor bedobott zsarolásommal sikerült a korábbi enyhe megsértődését jóval fajsúlyosabb kaliberűvé átalakítanom.

- Ne! Álljon már meg! - Utána ugrottam. - Kérem, hallgasson meg! Mr Wyatt nem hajlandó kórházba menni, és kényszeríteni nem akarom, csak ha tényleg súlyos az állapota. Mindenképpen szükségünk van az Ön előzetes véleményére.

- Kétlem, hogy pont az én segítségem kellene.

- Mr Wyatt gyanakvó az orvosokkal szemben, ide viszont hajlandó volt eljönni. Ki kell használnunk ezt a hangyányi bizalmat. Egyébként is, Bill ajánlotta... Kérem!

A professzor egy pillanatra behunyta a szemét, és láttam, ahogyan az emberség és az irántam érzett ellenszenv viaskodik benne. Végül a jóakarat győzött, mert kényszeredett bólintással Wyatt felé lépett:

- Rendben, fáradjon utánam, uram! Az emeleti laborban elvégzünk egy sor alapvizsgálatot képalkotó eljárásokkal, és elbírálom, szükségesek-e további intézkedések.

Wyatt megborzongott, de azért araszolva Litvin nyomába szegődött, aki egy lépcső felé indult vele.

- Ön megvárhat az irodámban, kisasszony. - A professzor vissza sem fordult hozzám, csak a válla felett vetette hátra a mondandóját. - Leküldök valakit a titkárságról kávéval és teasüteménnyel.

Majd az üres udvariassági szavak után már csak a megbízómhoz beszélt, a sérülés eredetéről és a panaszairól kérdezgette. Rám többé ügyet sem vetett.

*

Már teleettem magam dzsemes csillagocskákkal, és megittam egy liter feketekávét, mire nyílt az ajtó. Litvin professzor maréknyi papírral lépett be.

Felpattantam, és elé futottam:

- Na, mit tudott meg?

- Röviden ismertetem, de mindössze azért teszek így, mert Mr Wyatt külön megkért rá. Máskülönben nem avatnám be pont Önt. - A professzor leterítette a papírokat, és különböző koponyaröntgennel, illetve mágneses és egyéb eljárásokkal alkotott képek sora vált láthatóvá.

Belefogott az ábrákon látható foltok magyarázásába.

Itt azért megjegyezném, hogy az általa rövidnek titulált ismertetés egy latin szavakkal telezsúfolt tudományos halandzsa volt, és kábé egy kukkot sem értettem belőle. Annyi azért átjött, hogy Wyatt épsége nincs veszélyben, a talált sérülések nem jelentenek érdemi rizikót a jövőre nézve, a vérömleny már felszívódóban van. Megkíséreltem ezen túl is kiszűrni a lényeget. Amikor a professzor egy ponton levegőt vett, belekérdeztem:

- Ha jól értelmezem, két komolyabb fejsérülés nyomai láthatók, igaz?

- Igen, kettő.

- Az egyik régi, sok évvel ezelőtti, a másik pedig friss?

- Pontosan.

- Mennyire friss?

- Talán pár napos.

- Meg tudná mondani, hogy keletkezhetett-e két napja?

Litvin mérlegelte a válaszát, végül annyit felelt:

- Nem kizárt.

- Azt szeretném megfejteni, hogy vajon az emlékezetkiesést és a dezorientáltságot okozhatta-e...

- Magyarán, nem is azért kérte a vizsgálatot, mert aggódik az úriember épségéért, hanem mert egy nyomozói elméletét akarta ellenőrizni?

- Hát, ööö... Ez is lehet, hogy benne volt, de azért aggódom is. - Amikor láttam a professzor felém lövellt lesújtó pillantását, sietve hozzátettem: - Esküszöm, jót akarok.

A professzor arckifejezése nem enyhült, úgyhogy feltettem a kezem:

- Oké, gondolkozzunk el egy pillanatra! Tudom, hogy haragszik rám, mert megzsaroltam a múltkor a referencia-iratokért. Amiatt is, hogy tavaly felfedtem egy bizalmas beszélgetést Bill előtt. Meg hát, nyilván vannak más megkérdőjelezhető húzásaim is. Tudom, tudom. Viszont, miután annyi mindenen keresztülmentünk együtt, és annyiszor segítettem Önöknek, igazán elnézőbb lehetne!

Litvin állta a tekintetemet:

- Voltak olyan tettei a múltban, amelyekért szívből hálás vagyok, igen. Amennyiben számszerűsíteni kívánja ezeket, küldjön megfelelő számlát a címemre! Kifizetem maradéktalanul. Egyszer azonban elég volt átlátnom a személyiségén ahhoz, hogy többé ne akarjak.

Letámaszkodtam az íróasztala sarkára magam mellett, de nem hátráltam meg:

- Néha szükség van az olyan emberekre is, mint én, ahhoz, hogy jobb hely legyen a világ.

- Erről aligha tudna meggyőzni.

- Rendben, hagyjuk ezt a parttalan vitát! Annyi a lényeg, hogy ha Ön utál is, én Billnek akkor is segíteni akarok. Most halt meg egy haverja a pizzériánál, és szomorú emiatt, Ön meg csak tetéz mindent a sumákolásával! Már nem tudom tovább nézni, ahogyan Bill gyötrődik az Ön pocsék kapcsolatkezelési készségei miatt!

A professzor homlokán megfeszültek a halvány ráncok:

- Mire utal?

- Arra, hogy van még egy dolog, mielőtt távoznék. Beszélnünk kell Stanislavról.

A név hallatán Litvin arca először fehér lett, mint a fal, aztán egészen hirtelen színt váltott, és forró vörösség ütközött ki markáns járomcsontja körül.

Beletelt fél percbe, mire napirendre tért a váratlanul bedobott infó fölött, és ki tudott préselni magából valamilyen választ:

- Nincsen semmiféle további mondanivalóm Önnek. Senkiről és semmiről.

- Ó, tényleg? Akkor nem zavarja, hogy Bill pocsékul érzi magát? Meg sem próbál tenni ellene?!

- Nincsen semmi, amit tehetnék.

- Dehogynincs.

- Mi lenne az?

- Beszélgessünk Stanislavról! - Ráhunyorítottam.

A professzor nem tudott mit felelni, csak sajnálatra méltóan küzdött a pókerarc fenntartásával, és igyekezett, hogy megfékezze meg-megránduló ujjait, mielőtt babrálni kezdenék a kesztyűje szárát. Nem ment azonban a karót nyelt, távolságtartó gőg helyreállítása, így ezen a ponton elakadt.

Végül megesett rajta a szívem, és megtörtem a kellemetlen csendet:

- Figyeljen! Elhiszem, hogy kínos a téma. Senki nem szívesen cseveg egy általa épp nem kedvelt magándetektívvel a múltbéli melléfogásairól. Valószínűleg Stanislav volt az egyik legcikibb. Én megértem...

- Semmit sem ért. - Litvin kezdte rendezni a sorait, bár az ujjai még mindig meg-megindultak a berögzült melléktevékenységükre, hiába harcolt ellene, szoborszerű rendíthetetlenségre törekedve. - Úgy tűnik, mindenképpen magyarázattal kell szolgálnom.

- Téved. Nem ezért hoztam fel a kérdéskört. Nincs szükség magyarázkodásra.

- Mégis, ahhoz, hogy átlássa, miért...

- Átlátom.

A professzor továbbra sem hitt nekem:

- Önnek a leghalványabb fogalma sincsen arról, hogy mi vezetett a jelenlegi problémákhoz.

- Nincsen? Azért én megpróbálom! Fiatal volt, nem értette a világot, nem értette a saját érzéseit sem, és senki nem segített eligazodni. A családja bántotta, a sorsára hagyta. Össze volt zavarodva. Csak arra vágyott, hogy legalább egészen kicsit szeressék, de nem tudta, milyen az, ha valaki tényleg szereti...

Litvin fojtott hangon közbekérdezett:

- Mégis, miről beszél?

- Az Ön akkori lelkiállapotáról, amikor Belgrádban megismerkedett Stanislavval.

- Ugyan hogyan...?

Nem hagytam, hogy befejezze, hanem folytattam:

- Belesodródott egy olyan kapcsolatba, amit messziről el kellett volna kerülnie. Előfordul az ilyesmi, kár ostoroznia magát. Azt sem tudta, hol tudna ismerkedni, vagy hogy vannak-e férfiak, akiket érdekelhet. Egész életében azt hallgatta, hogy nem helyénvaló, ahogyan érez, és amilyen. Könnyen összekeverhette egy idegen pasas vonzódását a valódi érzésekkel. Ha ehhez még hozzávesszük az Ön alapvető sutaságát az érzelmi kérdésekben és az akkori totális tapasztalatlanságát, nincs mit csodálkozni azon, hogy melléfogott. És végképp nincs oka magyarázkodásra.

Litvin nem jutott szóhoz egyből, mert igyekezett feldolgozni a szavaimat. Miután hellyel-közzel sikerült, megformált egy fegyelmezett választ:

- Ha így véli, nincs mit hozzáfűznöm. - Ezután még hallgatott kicsit, majd elismerte: - Úgy látom, valóban ért mindent, talán még különbül is, mint én magam.

- Tényleg nem tartozik nekem semmiféle magyarázattal egy ősrégi ballépés miatt, és nem kell elárulnia kényelmetlen részleteket. Beszéljünk inkább a jelenről! - javasoltam. - Mi folyik az utóbbi hetekben? Miért kerüli Billt, miért feszült és titkolózó?

- Feltételezem, erre is van elmélete.

- Igen, hogyne lenne! - csaptam le a lehetőségre, hogy tisztázhatok újabb feltevéseket. - Szerintem, Ön véletlenül összefutott Belgrádban a harminc évvel ezelőtti exével. Konferenciára látogatott el a városba, nyilván esze ágában sem volt feleleveníteni a régi ismeretséget. Stanislav azonban kiszúrta, például az utcán. Így volt?

Litvin nem felelt, úgyhogy költőinek minősítettem a kérdésemet, és tovább beszéltem:

- Stanislav tehát meglátta, hogy Ön jól szituált, sikeres kutatóprofesszorrá vált. Nem volt nehéz összeraknia, hogy senki nem tudja Önről, hogy a férfiakhoz vonzódik. Egy-két ravasz, puhatolózó kérdés az Ön tudományos berkekből szerzett, konferencia-résztvevő ismerősei körében elég hozzá. Na, és ekkor jött az ihlet, hogy zsarolni fogja Önt, nem igaz?

Litvin kényelmetlenül megigazította a nyakkendőjét, mintha nem kapna rendesen levegőt.

- Nem nagy művészet kitalálni - próbáltam kisegíteni zavarában. - Esélyes, hogy az exe nem azért hívogatja Önt, mert annyira szívesen turbékolnának kettecskén a telefonban esténként. Azt is valószínűnek tartom, hogy Ön nem szerelmes pironkodás miatt vörösödik bele a témába, hanem szégyenében! Stanislav meg direkt kínozza a hívásaival, és ezzel az állandó zaklatással próbálja sakkban tartani. Hogy Ön továbbra is fizessen, napról napra érezve a titka súlyát. Hogy minél sűrűbben belegondoljon, milyen közel áll a lebukáshoz, és egyre több pénzt adjon neki...

- Kérem, ne folytassa! - Litvin hangja alig érezhetően megbicsaklott. - Mindenben igaza van, csak kérem, ne részletezze! Már annyira undorodom ettől az egésztől, hogy néha úgy érzem, belebetegszem.

Kevéssé temperamentumos személyiségét ismerve egyértelmű volt, hogy nem túloz a megfogalmazással. Valószínűleg az utóbbi időben már valóban a fizikai rosszullét kerülgeti a kialakult helyzettől.

- Miért nem hagyja rá? - tudakoltam. - Miért nem mondja neki azt, hogy oké, menjen, kürtölje szét országnak-világnak, hogy Ön a pasikat kedveli, és kész?!

Litvin kerülni kezdte a tekintetemet. Láttam, hogy egyre kínosabb részéhez érünk a beszélgetésnek. Megint lazított egy aprót a nyakkendőjén, mielőtt felelt volna:

- Nézze! Ha kiderülne, az összes ultra-konzervatív befektetőmet elveszíteném. Arról nem is beszélve, hogy mindenféle összeesküvés-elméletek és spekulációk kapnának szárnyra arról, hogy vajon mit próbál kifejleszteni egy ilyen ember az agykutató központjában... Hiábavalóan magyarázkodnék. A nyílt utcán nem is érezném magam többé biztonságban. Talán az épségemet nem kellene féltenem, mert itt nem szélsőségesen ellenséges a légkör, de a megalázó odaszólások, az összesúgások a hátam mögött... Senkit nem érdekelne, hogy mennyit tettem le az asztalra, hány éven át dolgoztam. Helyette olyan intim részletekről pusmognának velem kapcsolatban, amelyekről nem kívánnék tájékoztatni senkit, főleg nem idegeneket. Végképp nem ebben a kontextusban. Valószínűleg, a jó közérzetem érdekében, el kellene költöznöm. Elölről kellene kezdenem mindent szakmailag és emberileg, elveszíteném a hitelemet, a megbecsülésemet...

- De igazából nem ez az, ami miatt enged a zsarolásnak, ugye? – kérdeztem közbe szemfülesen, mielőtt túlságosan belebonyolódna a fejtegetésbe. – Hiszen egyszer régen, az ismeretségünk elején nekem is azt mondta a zsarolásaimra, hogy inkább hozzam nyilvánosságra a titkát, csak hagyjam végre békén! Sem a szakmai eredményei, sem a hírneve vagy a biztonsága nem érdekli annyira, hogy belemenjen egy sunyi játszmába... Valami más a gond.

A professzor továbbra sem nézett rám. Érzékelhetően őrlődött, hogy elárulja-e az igazi indokot. Aztán hosszas döntésképtelenség után csak elővezette:

- Az az igazság, hogy Bill miatt. Miatta nem akarom, hogy kiderüljön.

- Jaj, ugyan már! – nevettem el magam az abszurd válasz hatására. – Miért lenne az baj Billnek, ha esetleg napvilágra kerülne, hogy együtt jár Önnel? Őt nem foglalkoztatja a híre vagy a pletykák. Úgy általában is, totál könnyeden és természetesen kezeli a kérdéskört. Meg sem kottyanna neki!

- Nem ez a gond. - Litvin köszörült egyet a torkán. - Nem maga a kitudódás. Hanem... hanem, hogy ez esetben előfordulhat, hogy Bill összetalálkozna Stanislavval, és meglátná...

- Igen? – nógattam, amikor elakadt a beszédben.

- Meglátná, hogy egy ilyen emberrel valaha...

Nem folytatta. Összekulcsolta a fekete kesztyűbe bújtatott kezét a porcelánfehér másikkal, és rábámult összefont ujjaira.

Féloldalra billentettem a fejem:

- Ennyire gáz a pasas?

- Nos, ha mindenáron alpárian akar fogalmazni, igen. Ha Bill meglátja, soha többé nem tud majd úgy nézni rám... Képtelen lesz tisztelni.

Csend állt be, és mindketten az elhangzottakat emésztettük.

Aztán tettre készen összeütve a tenyeremet, előre léptem:

- Mondja, hol találom ezt a Stanislavot?

- Nem, kisasszony, eszébe se jusson...

- Nincs kibúvó. Vagy nekem, vagy Billnek találkozni kell vele. Előbb-utóbb elkerülhetetlen.

- Nem kell segítség, megoldom egyedül. Mindent kifizetek neki.

- És mit tesz majd, amikor Stanislav egy napon akkora összeget követel, hogy már sikkasztani kellene a kutatóközpont anyagi tartalékaiból? Vagy a saját, évtizedek fáradságos munkájával megteremtett magánvagyonát elherdálni az utolsó centig?

Litvin arca megrándult:

- Kérem, ne is ejtsen ki efféléket a száján! Ígérem, valahogyan majd megoldom, racionális keretek között...

- Értse meg, ez túl nagy kockázat! - szakítottam félbe. - Egy ember, aki kicsinyes gonoszságból hívogatja Önt még az otthonában is, nem kordában tartható sima engedelmeskedéssel! Hadd beszéljek vele én! Felmérem elfogulatlan kívülállóként, hogy miként lehetne tárgyalást kezdeményezni. Biztosan van rá mód, hogy előcsalogassunk belőle humánus jóérzést, de ehhez meg kell ismernem személyesen.

A professzor végiggondolta az érveimet, azonban nehezére esett megadni magát. Úgyhogy, még hozzátettem:

- Bill érdekében. Hogy a lehető legkevesebb fájdalmat okozzuk neki. Már épp eleget szenvedett ártatlanul emiatt az alak miatt.

Litvin végre nem habozott tovább:

- Rendben, elárulom a szálloda címét, ahol Stanislav lakik. Csak - kérve kérem, ha létezik még bármi ezen a világon, amit Ön tiszteletben tart - ne hagyja, hogy Bill találkozzon vele! Könyörgöm, ne engedje...

- Jól van, nyugalom. - Megütögettem a férfi felkarját. - Firkantsuk csak bele a címet a telefonomba, és a közeljövőben utánajárok. Nem lesz semmi gond.

24. fejezet: A kés

Beültem a kocsim első ülésére; kis ódzkodással Wyatt is beszállt mellém.

- Örülök, hogy nem vészes a fejsérülés - kezdeményeztem beszélgetést barátságos megjegyzéssel, miközben hátranyúltam a biztonsági övemért. - Hová vihetem?

- Haza. - Ő is nagy gonddal becsatolta magát. - Pihennék még ebédig, ha nem bánja, mert elég fárasztó volt a vizsgálatsorozat.

Beütöttem a GPS-be a címét.

- Igaz, amit a professzor mondott? - kérdezte ekkor Wyatt.

Megállt az ujjam a pötyögés közepén:

- Az attól függ, mit mondott.

- Próbált óvatosságra inteni, amikor felmentünk a vizsgálólaborba. Azt mesélte, hogy maga sosem tartja be a tisztesség korlátait a munkája során. Hogy valószínűleg a vizsgálatokat sem azért kéri, mert aggódik értem, hanem puszta szakmai számításból. - Wyatt megdörgölt egy festékfoltot a dzsekijén. - A professzor még a névjegykártyáját is ideadta, hogy ha magával esetleg meggyűlne a bajom, felhívhassam, és segítséget kérhessek.

- Ó, nagyszerű! - szűrtem a fogam között. - Most már Litvin prof képében is végleg a nyakamba szakadt egy önjelölt etikatanár Gomez kapitány mellé?

- Tessék?

- Mindegy, semmi. - Először el akartam hessegetni az egészet és a vezetésre koncentrálni, aztán azonban mégis felfortyantam: - A kedves professzor azt esetleg nem említette, hogy hányszor mentettem meg a magánéletét a teljes összeomlástól? Ingyen és bérmentve, puszta jófejségből! Vagy hogy a saját épségem árán védtem meg az unokaöccsét egy gyilkostól? Hogy habozás nélkül vízzel teli óriástartályba ugrottam érte? Vagy hogy...

Wyatt morózusan félbeszakított:

- Jól van, értem én, hogy van egy elrendezetlen konfliktusuk. Bármit is mondjanak rólam az emberek, nem vagyok sült bolond, és látom a nyilvánvalót. Ezt viszont intézze el a professzorral, ne engem győzködjön!

Kifújtam a mérgem:

- Oké, rendben, igaza van. Bocsánat.

- Tudom, hogy mindketten jót akarnak - tette aztán hozzá, már valamivel kedvesebb hangsúllyal. - Nem sok ember állt mellém életem során, szóval általában megérzem, amikor valaki mégis így tesz. Maga és a professzor is engem próbál védeni. Tudom.

- Akkor meg miért kérdezte meg, hogy igaz-e, amit Litvin prof állított rólam?

- Mert a jóakarata ellenére is úgy gondolom, hogy maga nem igazán hisz nekem. Ugye, ezért vizsgáltatott meg? Hogy lássa, tényleg eléggé megsérültem-e az emlékezetkieséshez? Mert elképzelhetőnek tartotta, hogy hazudok.

A tekintetem az úton tartva, eltűnődtem, mit feleljek.

- Igen - vágtam ki végül az igazságot. - Valóban vannak kétségeim.

- Vannak? Úgy érti, hogy még most is?

- Úgy.

Kényelmetlen csend állt be.

- Miért? - kérdezte meg végül a férfi.

- Mert igencsak furcsának találom, hogy Ön először is tök értelmetlenül eltűnik. Aztán meg fél utcára egy gyilkosság helyszínétől magához tér, kábé egyidőben a gyilkossággal!

- Milyen gyilkosság? - horkantotta oda a kérdést.

- Mario Rivellit éjfél körül megölték.

- Mariót? - döbbent meg. - Ő az a pincér, aki a La Volpéban szolgál fel?

- Igen.

- És megölték?

- Igen.

Wyatt megborzongva összehúzódott:

- Ez rettenetes. Hiszen még olyan fiatal volt! Mi történt vele?

- Elvágták a torkát pillangókéssel. Nem tudni, ki tette.

A férfi borzas hajába túrt, és úgy hallgatott. Adtam neki időt a hír feldolgozására, nem közöltem mást tömör válaszaimon kívül.

Egy idő után kásás hangon megtörte a csendet:

- Sajnálom. Rendes fiatalember volt.

Még mindig nem szólaltam meg, úgyhogy Wyatt tett újabb megállapítást:

- Maga meg azt hiszi, hogy közöm van a fiú meggyilkolásához, igaz?

- Igen, igaz. Ne akarja nekem bemesélni, hogy véletlen egybeesés, hogy a közelben tért magához!

- Fogalmam sincs, hogyan kerültem oda.

- Akkor sem lehet véletlen!

- Ezek szerint gyilkosnak tart?

Egy hanyag mozdulattal állítottam a klíma szabályozóján, és csak utána adtam feleletet:

- Ilyen súlyos következtetéseket nem szokásom elhamarkodottan levonni. Szeretném azonban megérteni, hogy mi az oka az egybeesésnek.

- Én sem sejtem, és sajnálom, ami történt. Nem tudok mást mondani.

Ezután mindketten elhallgattunk, és a továbbiakban egyetlen szó nélkül figyeltük a körülöttünk elsuhanó utcákat.

*

Miután Wyatt lepihent, hazatértem a segédeimhez. Éppen jókor estem be az ajtón, ugyanis Ting már megint a távolságtartóan elhúzódó Bill körül ólálkodott, Mrs Blackhawk pedig egy tálka megpucolt, feldarabolt almát tolt be a csincsilláim ketrecébe.

- Mit mondtam az etetésükről? Ha délelőtt gyümölcsöt kapnak, egész nap nem tudnak aludni, és fel-alá pattognak - siettem be. - Ráadásul elássák az alom alá a nagyrészét, ahol megrohad.

- Nem úgy néznek ki, mintha pattogni akarnának - nyomta az öregasszony a laposakat pislogó kisállatok orra alá a gyümölcsöt. Kuglóf egyből vett is belőle. Mire odaértem, hogy kihajítsam a tálkát, mindhárman széthordtak egy-egy almaszeletet. Habcsók már kezdte is az egyik darabot betuszkolni a széna közé.

- Nagyszerű. Talán Ön fogja felsöpörni az ugrálás közben kirugdosott forgácsot? - bosszankodtam, miközben eltüntettem az almát a csincsillák elől.

Puszedli megsemmisítő pillantást küldött felém, ahogy kidobtam a gyümölcsüket.

- Jobb lenne, ha bemenne az irodába. - Megpróbáltam hasznos elfoglaltságot kieszelni az ügyfélhiány miatt dologtalan Mrs Blackhawk számára. - Domenico Rivelli bármikor megjelenhet, és ha nem talál benn senkit, lehet, hogy hazamegy.

- Mit keresne ott Rivelli? - csodálkozott az asszisztensem.

- A templomban megígérte, hogy ma bejön. Hajnalban, az unokaöccse halálhíre után két-három órával nem volt lelkiereje tovább beszélni, most viszont már bármikor betoppanhat.

- Rendben, bemegyek - egyezett bele kíváncsian az öregasszony, és szedelőzködni kezdett. - Hívlak, ha van fejlemény.

- Elviszem kocsival, melóba menet pont útba esik. - Bill azonnal ajánlkozott, kiszabadítva a bicepszét Ting ujjai közül. A lány éppen azt firtatta, hogy jár-e gyúrni.

- Te pedig ülj le, lenne még kérdésem a Mario Rivelli-gyilkossággal kapcsolatban - szóltam rá Tingre, mire lehuppant az egyik fotelba.

Bill rögtön távozóra fogta, és kiterelte az ajtón Mrs Blackhawkot is. Kettesben maradtunk.

- Na, mit akarsz tudni? - A lány feldobta a levegőbe a frissen szerzett cigarettás dobozát - még Bill hozta a kérésemre - majd laza mozdulattal elkapta röptében.

- Úgy döntöttem, hogy utánamegyek a pillangókés-szálnak, mielőtt újra beszélnék Mr Rivellivel - magyaráztam, miközben én is helyet foglaltam vele szemben. - Szeretném, ha felidéznéd, hogy mit tudsz a kés hollétéről a gyilkosság előtt.

- Nem sokat. Huang folyton magánál hordta.

- Nálad sosem volt?

- Nem.

- Mario azt mesélte, hogy gyakran felvillantottad.

A lány habozott egy ideig, aztán módosított a történetén:

- Jó, oké, párszor elcsórtam.

- Miért?

- Mert... mert poén volt. Trükköket tanítottunk vele egymásnak. Mármint, Mario meg én. Hogy hogyan lehet laza csuklómozdulattal szétnyitni, ilyenek. Csak hülyéskedtünk. Aztán mindig visszacsempésztem a kést Huang bőrdzsekijének a zsebébe, sosem tartottam hosszabb ideig magamnál.

- Mikor volt nálad utoljára?

- Már nem tudom. Amikor Huang lefeküdt aludni, elcsentem a kést néha, de semmi különös. Nem vágtam meg vele senkit, ha erre vagy kíváncsi.

- Az igazságra vagyok kíváncsi.

A válaszom hallatán újra a cigis dobozzal kezdett labdázni.

- Jól van, na, az a helyzet, hogy nálam volt utoljára - bökte ki egyszer csak. - Elvettem a héten Huang zsebéből, hogy mutassak egy újdonságot Mariónak. Nem rég gyakoroltam be, hogyan tudok egyetlen mozdulattal kettészelni egy feldobott narancsot. Mariónak tetszett a narancsos mutatványom, és kölcsönkérte a kést, hogy ő is megtanulhassa a szabadidejében. Légyszi, ne áruld el Huangnak, mert ha megtudja, agyonüt, de... Otthagytam Mariónál a kést.

- Mikor volt ez?

- Amikor legutóbb találkoztam Marióval, még a nagybátyja üzleti megbeszélése előtt. Három napja? Asszem, két-három napja lehetett. Azért is akartam mindenáron összefutni Marióval tegnap éjjel, hogy visszakérjem a kést. Huang már mindenhol kereste, és paráztam, hogy lebukunk.

- Szóval, akkor láttad utoljára a kést, amikor kölcsönadtad Mariónak?

- Igen.

- Nem tudod, mit csinált vele?

- Sejtelmem sincs.

Készítettem egy feljegyzést a telefonomba, majd felkeltem az ültömből:

- Rendben, köszi. Most már máshol folytatom a nyomozást. Legyél óvatos, és javaslom, hogy ne hagyd el a házat, ha nem muszáj!

- Van más választásom? - Ezzel a fanyar visszaszólással Ting is felkászálódott a fotelból. Elvonult kinyitni az egyik hátsó ablakot, hogy a párkányra felülve rágyújthasson végre a frissen szerzett cigarettára.

Nem törődtem vele többet, hanem leültem felturbózni az alapsminkemet.

*

Miután sikerült felöltenem a megszokott külsőmet - Wyatt váratlan felbukkanása miatt csak ilyen későn - ismét kocsiba pattantam. A La Volpe bűnügyi helyszínként be volt zárva, úgyhogy egyéb úton-módon kellett a szakácsok nyomára bukkannom. Szerencsére, még emlékeztem, hogy Porkék nem kizárólag a pizzériában dolgoztak, hanem említették, hogy más éttermeknél is megfordultak. Így néhány szövevényes hazugsággal végigtelefonáltam a nagyváros csóróbb étkezdéit. Előadtam, hogy egy osztálytalálkozó meghívóját szeretném a szakácspár címére kiküldeni, de sajnos, nincs meg az adat. Volt, ahol vonakodtak megosztani az infót, és csak telefonszámot vágtak hozzám, de egy gyros-büfé tulajdonosa végre kibökte a pontos lakcímet. Így hát, megindultam Porkékhoz.

Egy apró kerttel szegélyezett családi házban laktak. Sem a fű, sem az épület nem volt karbantartva, minden olyan búsan fonnyadozott-kornyadozott, mintha késő ősz lenne. A kerítés környékét felverte az utca porától penészszürke gaz.

Valószínűnek tartottam, hogy ha csöngetnék, nem engednének be, így, mivel a kapu nem volt kulcsra zárva, besétáltam. A bejárati ajtón is csak kopogtam, majd egyből benyitottam.

Pork magába süppedve ült az előszobából nyíló nappali egyik ablakánál. Ütemes nyikordulásokkal dülöngélt őskövület hintaszéken, és közben keresztrejtvényt fejtett. A felesége a helyiség másik végében éppen befejezte egy bevásárlószatyor összehajtogatását.

- Mit keres itt? - támadt nekem a nő azonnal, amint felismert. - Nem jöhet be a házunkba.

- Bocsánat, hogy így betoppanok, de...

- Mi lesz, ha Domenico megtudja, hogy itt járt?

- Nyugalom, nem maradok sokáig - igyekeztem békíteni az asszonyt.

- Akkor sem állíthat be hozzánk!

- Meghalt Mr Rivelli unokaöccse. Azt gondoltam, hogy miután éveken át együtt dolgoztak vele, szeretnének segíteni tisztázni a gyilkosság körülményeit.

- Nincs mit mondanunk, nem bírja felfogni? Tűnjön innen!

A férj hozzátoldotta a felesége háborgásához, bár ő élettelen motyogással:

- Tényleg sajnáljuk a fiút, de a biztonságunkra is gondolnunk kell.

- Persze, megértem - hagytam rá. - Ha már azonban idejöttem, édesmindegy, hogy váltunk-e pár szót, vagy egyből kidobnak. Amennyiben valaki netán meglátott, nincs mit tenni, egy-két perc már nem oszt, nem szoroz. Utána távozni fogok, ígérem.

- Rendben, meghallgatom - egyezett bele a férfi, még mindig a rejtvényt írogatva. - Kedveltem Mariót. Az ő emlékéért...

A felesége helytelenítően összepréselte pengevékony ajkát a válasz hallatán, és Pork elhallgatott.

Aztán az asszony nekem szegezett egy meglepő kérdést:

- Mennyi idő, mire a rendőrök kiadják a holttestet?

- Fogalmam sincs - válaszoltam, kicsit meghökkenve. - A nyomozás haladásától függ.

- Egy hét vajon? Vagy kevesebb? Elég, hogy varrassak fekete blúzt a temetésig? Azon tűnődöm, hogy mit vegyek majd fel.

- Mindegy, nem? - dünnyögte közbe a férje a háttérből. - Egyik ruhád sem javít semmit a külsődön.

- Te viszont mindenképpen bő zakót húzz fel, hogy ne hangsúlyozd ki az előnytelen, potrohos hasadat! - A nő felszegett állal kiviharzott a szobából. Nagyot csapott maga mögött az ajtón.

- Mindig ilyen döcögős volt a kapcsolatuk? - kérdeztem a keresztrejtvénnyel bíbelődő Porkhoz fordulva.

- Azt hiszem, igen. Életem legrosszabb döntése volt, hogy egy üveg toszkánai bor elfogyasztása után megkértem a kezét.

- Igazán? Akkor miért nem válik el?

- Én is folyton ezt kérdezem magamtól! - Felsóhajtott, és félretette az újságot. - Mondja, miféle nyomozása lehet még? Most, hogy szegény Mario meghalt, Domenicónak és az étteremnek is vége.

- Gondolja?

- Bár Domenico kifelé nem mutatta, a mindene volt a fiú. Az étteremmel is csak azért bajlódott, hogy tisztes munkára tanítsa Mariót. Nem maradt számára semmi.

- Tehát, Ön szerint Mr Rivelli el fogja adni az éttermet?

- Mi mást tehetne?

- Nem aggódik az állása miatt?

Pork ványadt vállvonással felelt:

- Majd csak lesz valami.

- Úgy látom, nem nagyon szereti a munkáját.

- Nincs mit szeretni rajta.

Végigsétáltam a fal mentén, szemügyre véve a kirakott családi fotográfiákat. Porkéknak a képek tanúbizonysága szerint volt egy felnőtt lánya meg egy fia, mindketten szintén szakácsok. Az egyik képen legalábbis beöltözve és pizzasütő lapáttal pózoltak. Egy másik fotón pedig a fiú büszkén felmutatott egy iskolai oklevélféleséget főzőtanfolyam befejezéséről.

Eltűnődőn válaszoltam Pork letargikus szavaira:

- Pedig azt hittem, hogy szakácsnak szenvedélyből mennek az emberek. Mert imádnak főzni, vagy érdeklik őket a kulináris különlegességek, satöbbi.

- Egyszer talán érdekelt. Már nem.

- Mondja, miért kérdezgeti a férjemet a magánéletéről? - Mrs Pork váratlanul ismét felbukkant a nappali ajtajában. A karján fekete szoknyaruha lógott félbehajtva. - Tudni akar valamit rólunk? Mert ha igen, tegye fel egyenesen a kérdését, ne ravaszkodjon!

Besétált a szoba közepére, felszegve hegyes állát.

- Jól van, csak arra lennék kíváncsi, hogy mi fűzi Önöket Mr Rivelli étterméhez.

- A munkahelyünk.

- Elég lojálisak a munkaadójukhoz.

- Lát ebben bármi kivetnivalót?

- Nem feltétlenül, de...

A nő rikácsolásszerű indulattal félbeszakított:

- Még mindig mellébeszél. Mit akar igazából tudni?

- Semmit, csak azt, hogy miért dolgoznak Mr Rivellinek.

- Rendesen fizet, és korrekt főnök. - Ezúttal a férj válaszolt, a feleségénél szokás szerint jóval jámborabb hangsúllyal. - Megfordultunk a város majdnem mindegyik alsókategóriás éttermében, és nyugodtan állíthatom, hogy Domenico Rivelli pizzériája a legjobb. Mindenünk megvan, ráadásul a főnök nem ártja bele magát a munkánkba a szükségesen túl. Békében dolgozhatunk.

- Békében? - kérdeztem vissza. - Elég érdekes szóhasználat egy bűnöző munkáltatóra.

- Arra akar kilyukadni, hogy mi is törvénysértők vagyunk? - rikoltott rám az asszony. - Ez már mindennek a teteje! Nem beszélhet így velünk a saját otthonunkban!

- Ha tudnak Mr Rivelli bűncselekményeiről, de mélyen hallgatnak, az én szememben ugyanolyan bűnösök, mint ha saját maguk követnék el...

- Takarodjon innen! - A következő pillanatban pedig a nő nekem vetette magát, és akkorát taszított rajtam, hogy nekitántorodtam a falnak.

Ajjaj. Lehet, hogy szükség lesz az önvédelmi ismereteim felelevenítésére?

- Egész életemben tisztességgel dolgoztam! - visítozta Mrs Pork. - Nem egy ilyen agyon sminkelt kis csitri fog kioktatni becsületről és tartásról!

- A múltkor megemlített a férjével egy kést. - Leporoltam a vállamat, jobb híján figyelmen kívül hagyva a sértegetést és megőrizve nyugalmamat. - Mit tud erről a fegyverről?

- Mégis, miről beszél?

- A pillangókésről.

- Nem tudunk semmiféle pillangókésről.

- A legutóbb pedig szóba került - erősködtem, bár a nő szeme egyre aggasztóbban villogott. Nem sok tarthatta vissza attól, hogy az arcomba mélyessze karomszerűre reszelt körmeit. - Ha bizonyítani akarja nekem a becsületességét, beszéljen a pillangókésről!

- Nincs mit mondanom.

- Gyerekkora óta ismeri Mario Rivellit, nem? - kérdeztem rá egyszerre.

- De.

- Akkor most gondoljon rá!

- Elég ebből! - Mrs Pork már sikított. - Takarodjon!

- Várj! - szólt közbe a férje, felkelve a rejtvény mellől. Csoszogósan közelebb jött. - Lehet, hogy igaza van a detektívnőnek. Ha Domenicónak tényleg benne van a keze az unokaöccse meggyilkolásában, akkor a létező legszörnyűbb bűnt követte el. Nem falazhatunk neki.

- És ha megtudja, hogy eljárt a szánk? - A nő most felé kapta a fejét. - Kockáztatnád a családunk biztonságát?

- Emlékszel, milyen aranyos volt Mario gyerekkorában, amikor elcsent pár szeletet az ananászfeltétből csemegézni? - Pork megdörgölte a szeme alját. - Azt hitte, nem látom, pedig mindig észrevettem. Olyan kedves fiú volt! Egyetlen szó nélkül besegített a konyhán a pihenőidejében is, ha úgy tűnt, nem győzzük. Vagy amikor az üstök mögött elbújt bújócskázás során...

A nőbe belefagyott az indulat, és a férjének nem is kellett folytatnia. Mindketten maguk elé révedtek.

- Jól van, legyen! - mondta végül az asszony, elcsitulva. - Meséld el a nyomozónőnek, amit láttunk!

- A konyha mögötti udvarban történt. - Pork már hozzám intézte visszaemlékező szavait. - Mario két-három naranccsal zsonglőrködött.

- Mikor volt ez? - kíváncsiskodtam közbe.

- Aznap, amikor hamarabb bezártunk. Délután.

Aha. Szóval, közvetlenül a Feng Cung Taóval folytatott üzleti tárgyalás előtt.

- Igen? És, mi van a narancsokkal? - tértem vissza a megkezdett történethez.

- Mario labdázott velük. Aztán elkezdte az egyikkel próbálgatni, hogy ketté tudná-e vágni a levegőben. Volt nála egy pillangókés, azzal ügyeskedett. - Pork arcán végigfutott a szokásos kényszeres rángás. - Hirtelen ott termett Domenico. Meglátta az irodája ablakából, hogy mit művel a fiú. Persze, dühös lett, hogy ilyen bohóságokkal múlatja az idejét. Elszedte tőle a kést, mint egy rossz gyerektől. Felismerte, hogy kínai írásjegyek vannak a pengén, és ez még jobban felmérgelte. Olyasmit mondott Mariónak, hogy “Egyszer még bajt hoz rád az a velejéig romlott lány!”, majd elzárta a kést az íróasztala fiókjába. Megtiltotta Mariónak, hogy megmukkanjon. A feleségemmel kértük, hogy adja vissza a kést a fiúnak, nehogy bajba kerüljön miatta a kínaiaknál, de a főnök ügyet sem vetett ránk. Domenico Rivelli megingathatatlan tud lenni, szóval, végül annyiban maradt. Ráhagytuk.

- Ekkor látták utoljára a kést?

- Igen. Nyilván még most is Domenico íróasztalában porosodik.

- Mivel magyarázzák, hogy Mr Rivelli ennyire kiakadt a kínai írásjegyek láttán, ha egyszer aznap este már le is ült tárgyalni a Keleti Sárkányokkal?

A házaspár feszengve összenézett.

- Az üzleti ügyekről nem tudunk semmit - felelt Pork tétován -, de szerintem Domenico a lány miatt látott fel, nem a kínaiak miatt általában.

- Milyen lány? - tettettem a hülyét.

- Mario kínai barátnője.

- Kicsoda?! - Kitartóan csodálkozást mímeltem.

- Valami Csing vagy Ming vagy hasonló. - A férfi bágyatagon legyintett.

- Tingnek hívják, te féleszű! - kotyogott közbe a felesége. - A Keleti Sárkányokkal van.

- Mit tudnak még erről a Tingről? - A szavaimat próbáltam továbbra is sima értetlen kérdezősködésnek mutatni.

- Azt, hogy Domenico nem szívlelte, mert egyszer összevesztek az étteremben. - A nő eltűnődve igazította meg a fémcsatot hátratűzött, gyér, szőke hajában. - Elég kínos jelenet volt.

- Mi történt?

- Nem tudjuk, csak a végét hallottam, mert kijöttem a konyhából megnézni, hogy mi folyik ott. Azt hiszem, a lány Marióért állt ki, hogy Domenico ne kezelje rabszolgaként.

- És Mr Rivelli?

- Ő természetesen nem volt hajlandó elviselni, hogy kioktassák a fiú neveléséről, ezért kidobta a lányt. Még sosem láttam olyan ingerültnek. Általában nyájas és udvarias.

- Őszinte volt az ellenségeskedés?

A kérdésem meglephette Porkékat, mert elakadtak a felelettel.

- Igen, azt hiszem - adott választ végül a pasas. - Domenico valódi hideg megvetéssel emlegette a továbbiakban a lányt, és ellenezte, hogy Mario kapcsolatban maradjon vele. Ennyit tudunk.

- Említették, hogy Ting a Keleti Sárkányokkal van - idéztem fel, visszatérve egy elejtett félmondatukra. - Ez azt jelenti, hogy ő is bűnöző?

- Hát, nem lepne meg. - Yetta Pork epésen elcsücsörítette a száját.

- Mire alapozza a feltételezést?

- Egyszer a konyhában ráborult egy kancsó paradicsomszósz a lány ruhájára, amikor Marióval ott enyelegtek. Segítettem neki átöltözni a régi szakácsköpenyembe, és akkor megláttam, hogy sárkány van a hátára tetoválva. Olyan, mint a Keleti Sárkányok logója.

Összeszaladt a szemöldököm az új infó hallatán:

- Igazán? - Megfontoltam az elhangzottakat, míg a házaspár további beszéd nélkül ácsorgott mellettem, mint két kiszuperált próbababa egy áruház poros raktárában. Aztán már nem is kérdeztem többet: - Örülök, hogy végül hajlandóak voltak szóba állni velem, és ennyi mindent elmeséltek. Nem is tudom, hogyan köszönhetném meg...

Pork meglapogatta a felkaromat, tompa sajgást okozva egy régi, már beforrt vágásnyom mentén - még korábbi nyomozásaimból származott.

- Csak találja meg a fiú gyilkosát! - dörmögte.

- Meg fogom - ígértem, és búcsúzóul még kipréseltem magamból a szakmai műmosolyt.

Ahogy végre elhagytam a kopott, hűvös házat, fellélegeztem a nyári napsütésre kilépve. Porkék fojtogató, örömtelen életuntsága már kezdett nyúlós, szürke iszapként lehúzni. Megszaporáztam a lépteimet a kocsim felé.

25. fejezet: Részletek a múltból

Betelefonáltam az őrsre, és kiderítettem, hogy Raul a nagyvárosban tartózkodik, régi aktákat néz át a rendőrségi irattárban. Úgyhogy odahajtottam, és kikérettem az előcsarnokba a rendőrkapitányt. Jól ismertem az épületet, mert egyszer-kétszer már betörtem ide a nyomozásaim során.

Raul katonás léptekkel sétált elő egy olvasóteremből, ahol csak engedéllyel szabad tartózkodni, így nyíltan nem mehettem be. Az előtérben vártam, amíg odaért.

Amikor végre rám vetült egyenruhás alakjának sötét árnyéka, köszönés nélkül odavonszoltam mellé egy várakozóknak fenntartott széket, és helyet foglaltam.

- Beszélnünk kell a nyomozásunkról.

Bejelentésemre ő is leült, és kitette a térdére a noteszét:

- Rendben. Halljam, mit derítettél ki!

Elég volt ez a rövid indítás ahhoz, hogy egyből kiakadjak:

- Na, ne! Miután mindent elhallgattál az ügyfelemről, még azt várod, hogy én adjak ki infókat?!

- Nem értem, miért beszélsz ebben a minősíthetetlen stílusban, amikor elvileg együtt dolgozunk.

- Minősíthetetlen stílusban? - Erre már nem tudtam mást csinálni, elnevettem magam. - Minősíthetetlen stílus? Miután eltitkoltad, hogy Mr Wyatt előkerült?

- Nem beszélhettem belső rendőrségi folyamatok részleteiről.

- Ugyan már!

- Ez az igazság. - Jött a rendületlen felelet.

- Jó, de muszáj volt még meg is kérdezni, hogy van-e új hírem az eltűnéséről? Az már tényleg oltári nagy bunkóság volt...

- Felesleges belemenni a vádaskodásba. Azt tettem, amit tennem kellett.

- Ja, persze. Közben van képed folyton engem támadni a jó szándékú füllentéseim miatt! Amikor könnyedén a szemembe hazudsz, ha a munkád úgy kívánja!

- Nem hazudtam. Tényleg kíváncsi voltam, hogy mennyit tudsz róla.

Összepréseltem az ajkam, és elszámoltam magamban tízig. Aztán erőltetett mosollyal visszatértem a beszélgetéshez:

- Rendben, tegyük magunkat túl rajta! Mindenesetre, a jövőben nem bánnám, ha egy ennyire fontos hír megosztását a munkakapcsolatunk részének tekintenéd.

- Épp előtte folytattam le az incidens jegyzőkönyvezését. A váratlan gyilkosság miatt nem volt időm hivatalosan lezárni az adatok felvételét, és nem kaptam semmiféle meghatalmazást a nyilvánossá tételre...

- Most arra utalsz, hogy Mr Wyatt bejelentette gyanús eseményként a saját eltűnését és előkerülését? Mert azt gondolhattad volna, hogy úgyis megosztja velem. Mindent elmondott, beszélhetünk róla. - Információra éhesen közelebb húzódtam. - Szóval, neked hogyan idézte fel a történteket?

Raul arcán bosszús rándulás futott végig:

- Azt hiszed, hogy csak azért, mert csábosan rebegteted a szempilláidat, máris kiadom neked a rendőrségi nyomozás részleteit?

- Egyáltalán nem próbálkoztam ilyesmivel. Nem lehet, hogy azért minősíted csábosnak a viselkedésemet, mert képtelen vagy józanul kezelni egy beszélgetést, amit az exeddel folytatsz?

A rendőrkapitány a visszavágásra nem tudott mit felelni, hanem kényszerű mozdulattal elhúzta a tenyerét az egyenruhájára tűzött kitüntetéseken. Az olvasóterem becsukott ajtajára tévedt a tekintete, mintegy jelezve, hogy szívesebben elmerülne az akták bogarászásában, mint a velem folytatott társalgásban, de aztán erőt vett magán.

Faarccal annyit mondott:

- Inkább tényleg hagyjuk a személyeskedést! Térjünk rá a nyomozásunk nem rendőrségi részére!

- Rendben, legyen!

- Természetesen, kizárólag a hatósági eljárásrend vonatkozó pontjai által megengedett mértékben. Különösen a 192. szakasz figyelembe vételével...

- Oké, ugorjunk a lényeghez! Sikerült beszélned Mario anyjával?

- Igen, most egy órája.

A válasz hallatán majdnem felpattantam a székből, de legalábbis még előrébb csúsztam:

- Mi? Komolyan beszéltél Eleonora Rivellivel?

- Így van. Domenico elhozatta orvos kíséretében a fia halálhíre után. Elég rossz állapotban volt a nő. Csak ült a széken, és maga elé bámult. Alig hallottam a kérdéseimre adott erőtlen válaszait.

- Be volt nyugtatózva?

- Azt hiszem, igen. Az orvos a beszélgetésünk alatt is beadott neki gyógyszert. Nem árulta el, mi az.

- Miért nem kérdeztél rá?

- Rákérdeztem, de a betegjogokra hivatkozott, Mrs Rivelli pedig nem adott rá engedélyt, hogy az állapotáról beszéljünk.

- Pfff. Erre te meg leálltál?

- Igen, Frida. Képzeld el, hogy vannak olyan emberek a világon, akik tiszteletben tartják a munkájuk erkölcsi és törvényi korlátait!

Ezt inkább hagytam leperegni, és témát váltottam:

- Miket mondott Eleonora Rivelli?

- Azt, hogy sok éve nem találkozott a fiával, és nem tudja, hogyan dolgozza majd fel az elvesztését. Mario jó fiú volt, ő pedig mindig remélte, hogy egyszer felerősödik, és viszontláthatja.

- Domenicóról mesélt valamit?

- Csak annyit, hogy Rivelli nevelte fel a fiát, de hát, ezt eddig is tudtuk. Nem hiszem, hogy bármi mást mert volna szólni róla, ugyanis Domenico Rivelli végig benn tartózkodott a beszélgetés alatt. Közvetlenül a nő mellett állt.

- Uhh, basszus! Nem tudtál volna megszabadulni tőle?

- Megpróbáltam kiküldeni, de nem mozdult. Nem vagyok illetékes ebben a gyilkossági nyomozásban, ezért a vonatkozó eljárásrend értelmében nem rendelkezhettem a hozzátartozók meghallgatásának körülményeiről...

- Tudtam, hogy nem kellene rád bízni ilyen fontos feladatot!

- Még annak is örülnünk kell, hogy egyáltalán találkozhattam vele. Nem volt jogom követelni a beszélgetést, csak magánszemélyként láthattam.

- Jaj, atyaég! - A tenyeremet nekitámasztottam a homlokomnak, hogy eltakarjam az arcomat kis időre, majd ismét belelendültem. - Na, jó, akkor legalább sikerült megfigyelned valami különöset?

- Úgy éreztem, a nő fél Rivellitől. Amikor egyetlen egyszer kimondta Domenico nevét, nyelnie kellett előtte.

- Eleonora Rivelli tényleg beteg volt? - dobtam be az újabb kérdést.

- Úgy tűnt. Az arcának semmi színe, a keze remegett, a szeme vizenyős. A haján is látszott a rövidre vágott frizura ellenére, hogy olyan fakó, fénytelen...

- Tessék?! - szakítottam félbe, nagyot csikordulva a szék négy lábával a padlón. - Hogy milyen frizura?!

Raul értetlen csodálkozással elismételte:

- Rövidre vágott.

- Rövid volt a haja?

- Igen. Vállig sem ért. Miért nézel így rám?

- Mert ez nagyon fura. Mario anyjának feltűnően hosszú haja volt az eltűnése előtt, és imádta. Ez volt talán a mindene: a rengeteg, szép haja. Még egy őskövület fényképen is láttam Rivelli irodájában, hogy milyen gyönyörű, hosszú haja volt!

A férfi arca a szokottnál is jobban elkomorodott:

- Arra gondolsz, hogy ez a nő nem Eleonora Rivelli volt?

- Látsz más magyarázatot?

- Kihullhatott a haja a betegségétől is.

- Szívbetegségtől?

- Tényleg nem tűnik valószínűnek. - Raul kinyitotta a noteszét.

- Borzasztóan gyanús!

Mindketten elhallgattunk. A rendőrkapitány feljegyzett egy sort, én meg a telómba pötyögtem be magamnak a tudnivalókat.

Aztán Raul befejezte az irkálást:

- Most akkor mi legyen?

Meglepett, hogy ilyen egyértelműen kikéri a véleményemet a nyomozásunk folytatásáról.

- Hát... ööö... - Elgondolkodtam a következő lépésen. - Talán cserélnünk kellene.

- Cserélnünk?

- Mostantól te szállsz rá a megbízómra, én meg Eleonora Rivellire.

- Én... nem is tudom... - Furcsa tétovázással elhalt a hangja.

- Még mindig tartasz tőle? Pedig Mr Wyatt pont nem rég mondta nekem, hogy meg szokta érezni, ha valaki jót akar. Szerintem, nem lesz gond, szót fogtok érteni. Az is szimpatikus volt neki, ahogyan hajnalban akkurátusan felvetted a vallomását.

A férfi továbbra is habozott:

- Csak... zavar, hogy gyanúsítottként kell kezelnem. Egyszer már cserben hagytam, pedig éreztem, hogy ártatlan. Most megint azon kell dolgoznom, hogy rávarrjak egy bűnügyet, amihez semmi köze?

- Nagyon is van köze, ahogyan annak idején is volt! Mindenhez van köze. Sőt, ő itt a közös tényező az összes rejtélynél!

- Hogyan lehetsz ebben ennyire biztos?

- Mario a halála előtt nem sokkal említette, hogy úgy érzi, valami nem stimmel Mr Wyatt bennragadásával az étteremben.

- Ez nem bizonyít semmit.

- Neked lehet, hogy nem, de nekem igen. És ráadásul Mr Wyatt pont a Mario Rivelli-gyilkosság környékén tűnik elő az éterből?

- Ezt a szálat az itteni kollégáim is vizsgálják, gondolhatod. Nem tart nekik sokból dühöngő elmebetegnek beállítani őt.

- Engem viszont nem vádolhatsz előítéletességgel, és mégis furcsállom a történteket! Higgy nekem! Mr Wyatt a kulcs.

Raul végre beletörődött:

- Rendben, megpróbálok mélyebbre ásni az emlékei között.

- Köszönöm.

- Meglátjuk, mire megyek. Azt viszont nem sejtem, te hogyan akarsz Eleonora Rivelliből további részleteket előcsalni...

- Bízd csak rám!

Válaszom feszült légkört eredményezett. A rendőrkapitány gyanakvóan méricskélt, én pedig a hangulat oldására melléktevékenységképpen a telefonos jegyzeteim között akartam keresgélni. Ekkor észrevettem, hogy új üzenetem érkezett.

Litvin prof küldte.

“Nyomozókisasszony! Vissza tudna fáradni a kutatóközpontba alkalomadtán? Felfedeztem egy megvitatásra méltó részletet a kliense anyagaiban.”

Eltűnődtem rajta, hogy Litvinen kívül létezik-e még olyan ember, aki egy egyszerű kis üzenetet ilyen kacifántosan fogalmazna meg. Éreztem, hogy akaratlanul is felfelé kezd görbülni a szám szeglete. Bepötyögtem neki egy “Oké, megyek”-et, majd felpillantottam a rendőrkapitányra, aki továbbra is úgy mustrált, mintha egy bűnügye fő gyanúsítottja lennék.

- Jobb, ha most indulok - közöltem.

- Frida...

- Nyugi, ezúttal nem fogok fejbe lőni senkit.

Raul minden arcvonása kővé meredt a morbid célzás hallatán. Nyilván nem volt túl jó ötlet a balul elsült Csen-ügyem kapcsán kirobbant régi konfliktusunkon poénkodni, tekintve, hogy Gomez kapitány a sokkal ízlésesebb vicceimet sem szokta értékelni.

Inkább bevágtam a telómat a táskámba, és elhúztam, mielőtt a rendőrkapitány szóhoz jutott volna.

*

Ha már egyébként is a nagyvárosban tartózkodtam, és ráadásul Litvin annyira rendes volt, hogy tovább vizsgálta Wyatt ügyét az agykutató központban az irántam érzett sértődöttsége ellenére is, úgy döntöttem, kihasználom az alkalmat arra, hogy segítsek. Elkanyarodtam visszaindulás előtt a prof által megadott szállodacímre. Nagyjából még útba is esett.

Ideje, hogy véget vessek a kellemetlen félreértésnek, amelybe Bill belekényszerült a prof titkolózása miatt. Nézzük Stanislavot! Majdcsak megtalálom vele a közös nevezőt.

A Paloma hotel pompás, ötcsillagos szálloda volt a város közepén. Stanislav nyilván a professzor pénzéből tobzódott benne. Szerencsére, sikerült elkerülnöm a portaszolgálatot, és a hátsólépcsőn felsurranva megcéloztam a 126-os szobát. Senki sem állított meg, amíg ellopakodtam a Litvin által felírt szobaszámig a folyosó puha bársonyszőnyegén.

Bekopogtam.

Az ajtót borostás, nagydarab, ötvenöt körüli férfi nyitotta ki. Fekete, durvaszálú haja még nem kezdett őszülni, de dióbarna arcbőrét már mély ráncok árkolták. Jókora sörhasán félig legombolt, kockás inget fogott össze az övszíj úgy, hogy a mellkasán látszottak a sűrű szőrcsomók. A tagbaszakadt férfi kezében félüres borosüveg lógott. Áporodott izzadtság- és szeszszag keveréke lengte körbe. Megtippeltem, hogy Stanislavval találtam magam szemben.

Éppenséggel nem volt kiköpött férfiszépség, de azért a külső adottságai egy átlagos, középkorú kocsmatölteléknek elmentek. Nem alapozták meg azt a szívből jövő rettegést, amellyel a professzor attól tartott, hogy Stanislav esetleg összefuthat Billel. Litvin egyébként is, úgy vettem észre, hogy a felszíni sznobsága ellenére sem sűrűn ítél meg embereket külsőségek alapján – csak a saját esetében küzd a görcsösen tökéletes látszat megteremtéséért. Gyanítottam, hogy Stanislavnál is másban gyökerezik a félelme. Lássuk, mi itt a bibi! Bármi legyen is az, elbírok vele, és addig nem hagyom el a szállodát, amíg nem találunk közös megoldást. Csak ki tudunk fundálni valamit, amivel mindenki jól jár!

- Jó napot kívánok! Ön Stanislav? - A vezetéknevével akadtak kiejtési gondjaim, így inkább mellőztem.

- Igen, kiscsibe. Te ki vagy? Nem tűnsz szobaasszonynak.

Szuper, folyékonyan beszéli a nyelvet. Reméljük, a továbbiakban is így marad.

- Frida Lorne - mutatkoztam be, a fickó piros-fehér kockás ingének felső zsebébe nyomva a névjegykártyámat. - Litvin professzor nevében jöttem.

- Gavrilo küldött? Mi az ördög!

- Megengedi, hogy bemenjek?

Félreállt az útból, én pedig bevonultam, és helyet foglaltam egy hatalmas, bőrhuzatos karosszékben. Tényleg pöpec a szálloda.

- Jobb, ha leülünk, mert érdemes lenne kényelmes körülmények között megtárgyalnunk a helyzetet - magyaráztam közben. Kitettem a térdemre a mobilomat a számológép-alkalmazásnál megnyitva: - Szeretném, ha számokról beszélnénk.

- Csak tessék! - Elterült a szemközti karosszékben, koordinálatlanul hintáztatva jobb kezében a borosüveget.

- Kalkuláljunk ki egy összeget, ami Ön szerint elég lenne ahhoz, hogy leszálljon a professzorról, és hazautazzon Európába!

- Egyetlen összeg? - Öblös hangon felkacagott. - Nem így megy ám az! Maga a folyamat a legszórakoztatóbb. Apránként fogom elkéregetni Gavrilo vagyonát, hogy minden percét kiélvezhessem. Megszedem magam a pénzéből, aztán talán megalapítom itt a szomszédjában a saját cégemet, hogy még utána is...

- Álljunk meg egy pillanatra! Tárgyalni jöttem, nem handabandázni. Addig nem kelek fel innen, amíg észszerű megállapodásra nem jutunk. Kezdjük elölről! Mekkora lenne ez az összeg?

- Ugyan, bébi, te sem gondolod komolyan, hogy egy kifogyhatatlan aranybányáról lemondanék pár száz dollárért!

- Akkor kérjen szép nagy summát! A lényeg, hogy végződjön az ügy mindenki számára kedvezően. Dolgozzunk ki egy megoldást, ami Önnek is megfelel, és a professzor is nyugodtan élheti tovább a saját életét.

Stanislav ajkát ismét nevetésre emlékeztető, ugatásszerű hang hagyta el:

- Mi van, Gavrilo panaszkodott? Terhére vannak a hívásaim? Vagy a pénzt sajnálja tőlem? Pedig annak idején még azt is megengedtem neki, hogy nálam lakjon. Ezt nem mesélte, mi?

Továbbra is nyugodtan érveltem:

- Nem hiszem, hogy a professzor bármit is sajnálna Öntől. Egyszerűen azt szeretné, ha a múlt a múltban maradna, és ő boldogan élhetne tovább úgy, ahogyan azt kiharcolta magának évtizedek becsületes munkájával.

- Ha neki ennyire fut a szekér, én is igazán részesülhetek belőle. Nem nagy kérés.

- És Ön pontosan mivel érdemelte ki?

Borízűen felharsant:

- Kikérem magamnak ezt az ítélkező hangnemet! Ha tudnád, hogy mi mindent elnéztem neki... Nehogy azt hidd ám, hogy olyan könnyű volt vele! A férfiakhoz mit sem értett, zöldfülű volt, tapasztalatlan. Folyton csak a könyveit bújta, meg a leckéit magolta. Semmi gyakorlatiasság. Gondolod, hogy én ezt akartam? Hát nem! De mégis megtűrtem! Akkor most igazán jár érte némi jutalom.

Amikor nem feleltem semmit, nagyhangon folytatta:

- Ráadásul lelépett a hálátlan kis nyüzüge. Ehhez mit szólsz?

- Nem lehetséges, hogy azért hagyta el, mert Ön bántotta?

- Ugyan már! Nem volt semmiféle bántalmazás. Egy-két pofon, ilyesmi, nehogy már ne férjen bele egy kapcsolatba! Főleg, ha egyébként is nagy szívességet tettem neki, hogy egyáltalán elviseltem. Megérdemelte. Kaphatott volna többet is.

Leengedtem a telefonomat magam mellé, és előrébb dőltem:

- Nézze! Nincs közöm a múltjukhoz, de nekem nagyon úgy tűnik, hogy a professzor az égvilágon semmivel nem tartozik Önnek. Ha okozott is némi kiadást azzal, hogy egyszer ezer éve ideig-meddig Önnél lakott, nem kétlem, hogy az utóbbi hetekben busásan megtérítette. Nem maradhatnának ennyiben?

- Sajnálom, szivi, élvezem a játékot, és egyre jobban tetszik. Nem megyek sehová.

- Ezzel egy békés kis család életét dúlja fel - vetettem be újabb érvet.

- Család? Miféle család? - Egy böfögéssel nagyot húzott az üvegéből.

- A professzoré.

- Nincs is családja. Már annak idején sem volt.

- Azóta alapított.

- Ugye, nem arra a szemrevaló fiúra gondolsz, aki a villája udvarán kóricál?

- De, igen.

Stanislav ismét rekedten felkacagott:

- Csak rá kell nézni, és egyből látszik, hogy Gavrilo nem a “családi szeretet” miatt tartja.

- Ha ránézésre el lehetne igazodni az emberi viszonyokon, eléggé más hely lenne ez a világ, drága uram.

- Talán csak nem láttál még eleget az életből! - vágott vissza.

- Ha Ön mondja...

Elhallgattunk. Megforgattam a térdemen a mobilomat, eltűnődve. Aztán a férfi megvető felhorkanása törte meg a csendet:

- Gavrilo kényes nyámnyila volt. Folyton érzékenykedett, mint egy mimóza... Ki fizeti ki nekem a sok türelmet? Megértéssel fordultam felé, pedig egyből ki kellett volna hajítanom, az első nyivákolásra.

- Így látja a kettejük hajdani kapcsolatát? - kérdeztem bele fojtott hangon.

- Így bizony. Kételkedsz a szavaimban? Hát, elég, ha azt előadom, hogy Gavrilo mit pőtyögetett, amikor egyszer úgy istenesebben felképeltem. Pedig jogosan tettem; szokás szerint elrontott valamit, mert mint mondtam, érdemi dologhoz nem értett. Már nem emlékszem minden részletre, de hogy ő valaki olyanról álmodik, aki megérti. És hogy miért nem lehet őt a hibáival együtt is szeretni. Miért nem tudja senki szeretni. Ebből a szánalmas, kamaszlányos szövegből aztán gyorsan elegem lett, és megmondtam, hogy nekem ne rinyáljon. Az emberek nem ilyenek. Majd akkor fogják szeretni, ha a kedvükre tesz. Ha nekik tetszően viselkedik. Közöltem vele, hogy vegye tudomásul, hogy ha már a szülei sem voltak képesek elfogadni olyannak, amilyen, akkor más végképp nem fogja. Nyilván azért nem szerették a szülei sem, mert nincs is benne semmi szeretetre méltó. Örüljön neki, hogy én legalább hajlandó vagyok szóba állni vele.

Felemeltem a tekintetem a mobilom képernyőjéről, és lassú ujjnyomással kiléptem a számológép-alkalmazásból. Stanislav folytatta fröcsögve előadott monológját:

- Párszor jól kiosztottam. Nem szeretem a nyavalygást. Ahelyett, hogy próbálna engedelmesebb lenni, hogy legalább én megtűrjem, még ráadásul szövegel?! Volt egy mesekönyve. El tudod ezt képzelni? Amikor elmenekült a szülei házából üres zsebbel, éjnek évadján, egy istenverte mesekönyvet vitt magával! Mert hogy az apja meg az anyja kisgyerekkorában abból tanította olvasni, vagy mi a franc. És magával hurcolta azt a rongyos vackot, még tizennyolc évesen is! Hát, nem csoda, hogy azóta sem talált magának senkit, aki hajlandó lenne leállni vele. Csak egy selyemfiút pénzel a villájában. Egyáltalán nem lep meg. - A pasas meglóbálta nagy svunggal a boros üveget. - Na, azért anno, amikor szakítani merészelt velem, jól elláttam a baját. Remélem, abból okult, amikor...

Ez volt az a pont, amikor félbeszakítottam:

- Ne folytassa, kérem! Nem akarom hallani.

- Nem? Pedig a javát még el sem meséltem.

Nem feleltem, csak eltettem a táskámba a mobilomat. Elsimítottam orgonalila szoknyámon egy ráncot, majd fogtam a táskámat, és felkeltem. A férfit meglepte az immár egyértelmű távozási szándék:

- Na, mi van, most lelépsz? Azt hittem, még jó darabig makacskodni akarsz itt a kis tárgyalásoddal meg a kölcsönösen előnyös megállapodásokkal...

- Befejeztük a beszélgetést.

Nagy önuralommal ennyit bírtam magamból kipréselni, majd sarkon fordultam, és kisiettem a szállodai szobából.

*

Kaptam látogatói kártyát az agykutató központban, és egy asszisztens felkísért Litvin professzor irodájához. A folyosón aztán elköszönt tőlem, én pedig gyors kopogás után beléptem a kellemesen légkondicionált helyiségbe.

A professzor az íróasztala mellett állt, gyűrődésmentes, galambszürke öltönyében és gondosan vasalt, halványkék ingében. Éppen egy koponyaröntgen felvételét rögzítette mágnessel a falnál húzódó fehér táblára. Ahogy meglátta, hogy érkezem, elegáns higgadtsággal magyarázni kezdett, az ábra felé intve márványfehér kezével:

- Az új keletű sérüléssel kapcsolatban nem tettem hasznos felfedezést, a régi kapcsán azonban megállapítottam...

Litvin hangja elhalt, ugyanis az ajtón belépve fékezés nélkül odasiettem hozzá. Aztán – se szó, se beszéd – magamhoz öleltem.

Miután letelt a meglepődés pár dermedt másodperce, a professzor finoman eltolt magától. Én is félbehagytam az ölelést, hátralépve.

Litvin köszörült egyet a torkán:

- Kisasszony, Ön felettébb kelekótyán viselkedik.

- Igen, azt hiszem. - Leporoltam egy hajszálamat a férfi makulátlan öltönyéről. - Bocsánat.

- Mi lelte Önt?

- Semmi. Semmiség, csak... öhm... - Megálltam a beszédben, majd füllentettem találomra valamit indoklásul: - Csak végtelenül hálás vagyok érte, hogy a problémás kapcsolatunk ellenére belenézett a Wyatt-leletekbe.

- Ez a legkevesebb, ha egy ember egészsége a tét. Nem Ön miatt teszem.

- Igen, persze, világos, csak... Na, mindegy, ne haragudjon, hogy félbeszakítottam, amit elkezdett mondani a belépésemkor. Mit tudott meg?

Működött a terelés, ugyanis Litvin figyelme visszatért a mágnessel kitűzött röntgenképhez:

- Több szögből kinagyítottam a régi fejsérülés után maradt hegeket. Megpróbálom közérthetően elmagyarázni a szövetburjánzás és a koponyacsont gyógyulási jellemzőit...

Odarontottam a kitett képhez, és ügyet sem vetve a professzor által éppen darálni kezdett latin szavakra, magamhoz húztam a felvételt.

- Talált egy lenyomatot a forradásban! - állapítottam meg a képet vizslatva, az izgatottságtól hadarva.

- Igen, ezért hívtam Önt.

- A tárgyon, amely annak idején a fejsérülést okozta, volt egy kidomborodó minta, és ez máig nyomokban kirajzolódik a koponyacsont felszínén?

- Valóban így van, bár ha figyelembe vesszük a beforrás során keletkezett...

- Ön is úgy látja, hogy elefántra hasonlít? - Ismét elvágtam a tudományos blabla áradását, mohón böködve a körvonalakat az ujjam hegyével.

- Nos, magam is így véltem. Bíztam abban, hogy érdemes együtt megtekintenünk, bár lehetséges, hogy mindössze banális apróság.

- Banális apróság? Hiszen ez óriási felfedezés! Már belebotlottam elefántba a mostani nyomozásom során!

- Igazán?

- Mr Wyatt egy rohama során azt hajtogatta a kezelőorvosának, hogy „Nem lett volna szabad meglátnom a negyedik elefánt szívét. Minden rossz azután történt.” Most pedig megtudtuk, hogy régen elefánt mintájú tárggyal ütötték le! Ez mi, ha nem az eddigi legfontosabb nyom?

És mielőtt Litvin megakadályozhatta volna, ismét a nyakába ugrottam.

26. fejezet: Árnyak

Az igazat megvallva, egyetlen ütős ötletem sem volt, hogy mit kezdjek az elefántos felfedezéssel. Ha most komolyan nekiállok Wyatt évtizedes halandzsája után kérdezősködni, tényleg megadom a kegyelemdöfést az irodámnak. Alapból sem rózsás a helyzet, de ha még így fel is teszem az i-re a pontot... Mégsem tudtam ellenállni a késztetésnek, és legalább Gomez kapitánynak küldtem üzenetet, hogy kérdezzen rá az ügyfelemnél az elefántokra. Első lépésnek megteszi.

Nem volt időm tovább töprengeni a kérdésen, ugyanis hívott az asszisztensem, hogy azonnal induljak az irodába. Betoppant Domenico Rivelli, és rám vár. Úgyhogy, futva elbúcsúztam Litvin professzortól, aki szemlátomást cseppet sem bánta a távozásomat, majd kirongyoltam a kutatóközpont folyosójára.

Kisvártatva meg is érkeztem a jól ismert irodaépületemhez, a parkolóban hevenyészve magam mögött hagyva a kocsimat - a liftből pedig berepültem a váróba.

Domenico Rivelli árnyékként állt a falnál, nem ült le a várakozáshoz. Ráncai élesen kirajzolódtak, bőre megereszkedett az erőtlenségtől. A karján kopott aktatáska lógott.

- Elnézést, de új megbízást kaptam, és messzire kellett utaznom miatta - füllentettem késésemre mentségként, hogy egyúttal az irodámat is fényezzem. - Fáradjon be!

Ahogy Rivelli megmoccant, hogy kövessen, meg kellett támaszkodnia az ajtófélfánál. Öregnek és fáradtnak tűnt. Azt hiszem, észlelte, hogy bizonytalan léptei nem maradtak észrevétlenek, ugyanis megjegyzést tett a figyelmem elterelésére:

- Az asszisztense azt mondta, hogy Ön éppen szakmai előadást hallgat vidéken.

- Jaj, szegény néni már néha félrehall dolgokat! Összekevert valamit, tényleg új ügyfélhez mentem. - Fénysebességgel témát váltottam: - Hozott már Önnek kávét?

- Igen.

- Akkor kezdhetném rögtön a nyomozással kapcsolatos kérdéseimmel?

- Természetesen. - A férfi az irodában sem ült le, csak megállt az íróasztalom előtt, a székem támlájánál megtámaszkodva.

Szembe kerültem vele:

- Azt hallottam, hogy Eleonora Rivelli a városba érkezett.

- Ugyan hol hallotta?

- Nem adhatom ki a forrásaimat.

Rivelli átható tekintete jégcsapként szúrt, de én meggyőződéssel álltam.

- Rendben, megértem, hogy hallgat - engedett végül. - Fontos a diszkréció.

- Ha ilyen szépen egyetértünk, akár vissza is térhetnénk a tárgyra.

- Mégpedig?

- Arra, hogy a sógornője a városban van.

- Ha Ön ezt tekinti a beszélgetés tárgyának...

- Igen. - Ragaszkodtam a célomhoz, bár kényelmetlen volt, mint eddig is mindig. - Szóval, hogyan tudott a hölgy utazni?

- Ahogyan bármilyen más ember.

- Tudja, mire utalok. Hogyan kelhetett útra ilyen súlyos betegen?

- A kezelőorvosa elkísérte.

Amikor más választ nem kaptam, tudomásul kellett vennem, hogy egyelőre besültek a kérdéseim. Ezért látszólag eltértem a betegség témájától:

- Mrs Rivelli hogyan fogadta a fia halálhírét?

- Elájult.

Vártam, de Rivelli nem tett hozzá semmit.

- Ön mondta el neki, vagy az orvosok?

- Én. Úgy gondoltam, jobb, ha tőlem hallja.

- Nem tartotta kockázatosnak?

- Kockázatosnak? - visszhangozta kifejezéstelen hangon.

- Arra utalok, hogy tudtommal Ön azért tiltotta meg Mariónak az édesanyja meglátogatását, nehogy túl nagy terhelés érje a beteg hölgy szívét. Ha még az ilyen érzelmi hatástól is óvni kellett kábé húsz éven át, akkor most mire alapozta, hogy biztonságos közölni vele a fia halálhírét?

- Nem állítanám, hogy biztonságos, de joga volt tudni. Nem hallgathattam el.

- De azt megakadályozhatta egy életen át, hogy találkozzon a saját fiával?

Rivelli hátralépett, mintha egyszerre a távozást fontolná. Úgy vetette oda:

- Nem ismer sem engem, sem a családomat. Nem csoda, hogy nem ért.

- Akkor fejtse ki!

- Azt akartam, hogy Eleonora tudja az igazat, mert a rokonaimmal szemben fontosnak tartom az őszinteséget.

- Nekem ez nem csak őszinteségnek, hanem kegyetlenségnek is hangzik.

Megtorpant:

- Mire céloz?

- Nem célzok. Pontosan a gondolataim lényegét mondtam.

A saját asztalánál a háttérben az asszisztensem behúzta a nyakát, de én nem hátráltam meg. Sőt, a meglepetés erejével bedobtam a kérdést:

- Mi a véleménye Mrs Rivelli hajáról?

- Tessék?

- Úgy értem, mit gondol a frizurájáról.

Rivelli elzárkózó mozdulattal átfogta egyik kezével a másik csuklóját. Akaratlanul pont az ingujja alatt rejtőző - és Feng Cung Tao által az üzleti vacsorán felfedett - sebhelynél.

- Semmit - válaszolta kurtán. Úgy tűnt, a távozásról megfeledkezett a váratlan és elég abszurd haj-téma hatására. - Nem értem, hogy jön ez ide. Nem szoktam női frizurákon gondolkodni.

- De valami csak eszébe jutott a kérdésem hallatán...

- Nem mondhatnám.

- Emlékszik még, milyen volt Eleonora Rivelli régen, a faluban?

A férfi nem adott választ, így én folytattam:

- Kinn van a fiatalkori képe az irodájában. Ha akarná sem tudná elfelejteni, nem igaz? Most is olyan szép, hosszú, ápolt még a haja? Ugyanolyan csinos?

Egyre feszesebben szorította a csuklóját:

- Nem értem, miért kérdez erről.

- Az a rövid hajú nő, aki a városba érkezett, tényleg a valódi Eleonora Rivelli? Vagy csak szélhámos, akit Ön felbérelt a rendőrség hülyítésére?

- Nem tudom, hogyan merészeli...

- Miért tereli folyton másra a szót, ha róla próbálok kérdezni? Mi történt Mario anyjával? Mondjon már végre valamit, kérem! Mario emlékéért, a nevelt fiáért. Valaki megölte az egyetlen embert, akit Ön igazán szeretett, és képes hátráltatni a nyomozást a hallgatásával?!

- Nincs joga a családom múltjában vájkálni. Nem kell tudnia rólunk.

- És, ha azt mondanám, hogy a húsz évvel ezelőtti eseményeknek közük van Mario halálához?

- Van rá bizonyítéka?

- Nincs, de...

- Akkor hagyja békén a családomat!

- Szerintem, illene tiszteletben tartanod a kérést, Frida - szólt közbe Mrs Blackhawk célzatos fejmozdulattal a háttérből.

- Jól van, legyen! - sóhajtottam fel. Tényleg nem hiányzik, hogy végleg összerúgjam a port egy bűnözővel, igaza van az öreglánynak. - Akkor beszéljünk a feljelentésről!

- Milyen feljelentésről? - Rivelli ellazult az új kérdéskör hallatán, még a csuklóját is elengedte.

- Feljelentették Önt meg a nevelt fiát, hogy ketten holttestet pakoltak be egyik este az autójuk csomagtartójába. Tényleg ez történt?

- Nem. - A válasz megint a lehető legminimálisabb volt.

- Akkor mivel magyarázza az esetet?

- Azzal, hogy a feljelentő vagy hazudott, vagy képzelődött.

- Nincs más hozzáfűznivalója?

- Nincs.

- Tudja, melyik éjszakáról van szó?

- Sejtem, mert a rendőrség is kikérdezett róla.

- És? Mit csinált aznap éjjel?

- Semmi olyasmit, amiről Önnek tudnia kellene.

- De járt az étterem közelében? A feljelentő láthatta ott?

- Ha elmondanám az igazat, úgysem hinne nekem. Maradjunk annyiban, hogy nincs köze Mario halálához az esetnek, ezért Önnek nem kell vele foglalkoznia. Jelentéktelen.

- Márpedig kétségem sincs afelől, hogy van köze, és cseppet sem jelentéktelen!

- Téved. Bagatell részlet, és nem fogok beszélni róla. Így meg főleg nem, hogy Ön ügyetlenül belekeveri a nyomozásba.

- Miért nem bízik meg abban, hogy meg tudom ítélni, mi a lényeges, és mi a lényegtelen?

- És Ön miért nem bízik meg abban, hogy én meg tudom ítélni?

Kimerülten a kezembe temettem az arcom:

- Na, jó, hagyjuk! Csak azt nem értem, hogy egyáltalán miért jött be, ha semmiről nem hajlandó érdemben beszélni...

- Behoztam Mario fényképeit.

A válasz hallatán leengedtem a karom.

- Hajnalban megtaláltam a szobájában az előhívott fotográfiáit. - A férfi hangja egyszerre reszelős lett. - A rendőrség a nagy részét lefoglalta, de a többit reggel összecsomagoltam.

- Megnézte a képeket?

- Nem. Sosem ültem le Marióval, amikor büszkén meg akarta mutatni az alkotásait. Egyszer még azt is mondtam neki, hogy nem mennék el, ha sikerülne megszerveznie egy kiállítást, mert naplopóknak, léhűtőknek való. Több fényképekkel teli borítékot bontatlanul kidobtam tavaly a szobája takarításakor... Most miért nézegetném már?

Kikeresett az aktatáskából egy lapos papírdobozt, majd felém nyújtotta. Amikor újra megszólalt, a szavai már keményen és közömbösen pattogtak, mint felverődő kőszilánkok a szélvédőn:

- Összeszedtem, amit a rendőrök meghagytak. Nem tudom, hasznos lehet-e a nyomozásához, mindenesetre elhoztam.

- Köszönöm. - Átvettem a dobozt, és elhelyeztem az asztalom közepén. - Vigyázni fogok rájuk.

- Nem kell. - Az ajtó felé indult, vissza sem pillantva többé. - Felőlem meg is tarthatja mindet.

Akartam még mondani valamit, de mire megszólalhattam volna, feketébe öltözött alakja már a liftnél vetett árnyat.

*

Mrs Blackhawk egy iratrendező átcsoportosításával foglalatoskodott, én pedig a sokadik kávémat főztem le. Még leültem átgondolni a nyomozást, mielőtt újabb teendőnek látnék neki. Ki kellett fundálnom, hogyan akadhatnék rá Eleonora Rivellire a sógora tudta nélkül.

A székemen billegve nekiálltam a fotók átnézésének, hátha közben megszáll az ihlet. Nem jutottam azonban egy-két képnél messzebbre a műveletben, ugyanis az asszisztensem némi készülődés után megtörte a csendet:

- Kedvesem, annyi minden történt az utóbbi napokban, hogy nem igazán volt időnk szót váltani...

Már a kezdés hallatán tudtam, hogy semmi jóra ne számítsak:

- Jaj, ne! Ugye, nem akar pont most előszedni egy kínos témát? Hulla fáradt vagyok, ráadásul most folytattam Mr Rivellivel egy necces párbeszédet, és egyre zavarosabb a Wyatt-ügy. Lassan már azt sem tudom, mi az, amit egyáltalán jól csinálok...

Az öregasszony nem hagyta, hogy folytassam, hanem belekotyogott:

- Miért nem beszélsz többé a Hoolock-showról?

Megálltam a billegés közepén, és az asztal szélébe kapaszkodva ledermedtem:

- A... a miről? Mégis, miért kellene egy fontos nyomozás kellős közepén egy idióta bulvárműsorról beszélnem?

- Mert az az ember előszedte egy nyomasztó gyerekkori emlékedet, és visszataszítóan kiforgatta. Nem lenne jobb, ha elmondanád valakinek az érzéseidet?

- Nincsenek semmiféle érzéseim. Már lezártam magamban, kár ragozni. Vagy Ön is szaftos kommentet vár, mint a nyomomban sündörgő vloggerek?

Lecsaptam a szék görgőit a padlóra, és szétnyitottam magam előtt a fényképeket, hogy jelezzem, nem vagyok hajlandó tovább beszélgetni. Úgy tűnt, maró válaszommal sikerült megbántanom az asszisztensemet, mert egy darabig csendben pakolászott, háttal nekem.

Aztán azonban ismét felém oldalazott, és látszólag ide nem tartozó kérdéssel rukkolt elő:

- Még mindig rémálmaid vannak a Dalton-labor miatt?

Látom, nem könnyű leállítani a lelkizést. Talán most megpróbálkozom az igazság gyors ledarálásával, hátha akkor túlesünk rajta:

- Igen. Néha elnyom egy ájulásszerű álom a kimerültségtől, máskor viszont félig éberen hánykolódom. Magam előtt látom a bezárt emberek arcát.

Ahogy kimondtam, furcsa melankólia lett úrrá rajtam, és képtelen voltam folytatni a tárgyilagos hadarást. Hátradöntöttem a fejem a szék kipárnázott nyaktámlájára, és felbámultam a mennyezetre:

- Tudja, mi kísért folyton? Hogy ott kellett hagynom őket. Tovább kellett menekülnöm, és egyszerűen ott maradtak.

- De hát, utána kiszabadított mindenkit a mentőszemélyzet. Megmenekült az összes fogoly, élnek és virulnak.

- Ezt akkor nem tudhattam. Nem tudhattam, hogy túlélem-e, és hogy lehet-e még rajtuk segíteni. Csak... csak mennem kellett tovább, és otthagytam őket. Semmit nem tehettem értük.

- Végül mégis neked köszönhetik, hogy túlélték.

- Ott álltam az átlátszó falak előtt, láttam, hogy szenved az a sok ember, és... és én tovább rohantam.

- Azért döntöttél így, mert ezzel javítottad mindenkinek a túlélési esélyeit, nem?

- De.

- Akkor meg, ne hagyd, hogy nyomasszon! Ha lett volna gyorsabb és biztosabb megoldás, úgyis azt választottad volna.

- Gomez kapitány is majdnem meghalt...

- Ő is megmenekült!

- Mégis mindig erről álmodom.

Az öregasszony mostanra már mellém ólálkodott, és megállt az íróasztalom sarkánál:

- Hagyod, hogy Ethel Dalton beférkőzzön a fejedbe? Hogy még a messziből, ezer fal mögül is legyőzzön téged?

- Nem, nem erről van szó.

- Akkor miről?

- Én csak...

- Hány altatót vettél be az elmúlt hetekben?

Összerándultam, és megfeledkezve a plafon fixírozásáról, kiegyenesedtem ültömben:

- Mi? Miért kérdezget ilyeneket? Azt hiszi, hogy be fogok kattanni?

- Korábban sosem szedtél gyógyszert. Most üres altatós doboz áll a szemetesedben...

- Ne szórakozzon már! Komolyan a szemetemben turkál?!

- Véletlenül észrevettem, amikor reggel nálad tartottuk a tanácskozást.

- Így engedjen be az ember bárkit az otthonába! - Szisszentem egyet.

- Csak tudni szeretném, hogy jól vagy-e.

- Nem. Nem vagyok jól. Az irodám a csőd szélén, a konkurencia virágzik, ocsmány bulvárshowban mocskolnak, a szerelmi életem katasztrófa, egy pszichopata lányt bújtatok a házamban, az egyetlen nyomozási ügyem koronatanúját brutálisan meggyilkolták, és... és hónapok óta non-stop Dalton mama hüllőszerű tekintetéről meg a rohadt laborjáról álmodom! Pocsékul vagyok, soha rosszabbul. Tessék! Ezt akarja hallani?

Az öregasszony újabb totyogó lépést tett felém, és megpaskolta a vállamat:

- Sajnálom, bogaram.

- Egyébként viszont, ha Vaughn Hoolockról akar mindenáron beszélni, tényleg van egy érzésem vele kapcsolatban.

Az idős asszony összehúzta a szarkalábakat a szeme sarkában:

- Hogy érted? Milyen érzés?

- Ki akarom deríteni, miben sántikál.

- Mégis, miben sántikálna? Nyilván szokás szerint anyagokat gyűjt a műsorába.

- Nem, nem. Itt sokkal fajsúlyosabb dologról van szó.

- Jaj, lelkecském...

- Figyeljen! Mi tűnik fel, ha alaposabban visszagondol az engem lejárató adásra? Az, hogy szükségtelenül eltúlzott. Mármint, nem fura, hogy Mr Hoolock ekkora erővel rám támadt a műsorával? Nem olyan, mintha egy legyet pöröllyel akarna agyoncsapni? Nem ártottam neki. Oké, talán terhére voltam a kéretlen lelki fröccs erőltetésével, meg nyilván annak sem örült, hogy hazudtam Rivelliék szakácsáról egy alkudozásunk során, de semmi olyasmi, ami miatt el kellene sütnie a teljes fegyverarzenált. Hol arányosak ezek azzal, hogy ő ország-világ előtt megbélyegezett, és egy gyerekkori traumámban vájkált, valószínűleg egy életre tönkretéve a hírnevemet szakmailag és emberileg is?

- Tényleg hátborzongató, hogy ezt tette, még belőle sem néztem volna ki. Mit kellene azonban az esetnek jelentenie, azon kívül, hogy Vaughn Hoolock rémes ember?

- Azt, hogy jó oka van a hiteltelenítésemre. Készül valamire.

- Bogaram...

- Tuti, hogy grandiózus tervet forral!

- Lelkem, megértem, hogy felkavart, amit az a borzadály volt ügyvéd művelt, de...

- Nem! – szakítottam félbe, és egyenesen rámutattam az idős nőre. - Meg ne próbálja azt mondani, hogy képzelődöm! Vagy hogy az elfogultságom miatt találom ki!

- Akkor mégis, mit vársz, mit válaszolhatnék?

- Már a műsoradás előtt is ijesztőnek tartottam, ahogyan Vaughn Hoolock tetteti, mintha minden szuper lenne. Pedig nyilvánvalóan nem. A fényes felszín alatt semmi sincs rendben vele a Sorbet-gyilkosság óta. És most már látom, hogy én nem tudok segíteni. Ha szerette volna magát egészségesen túltenni a történteken, mostanra sikerült volna. Ő viszont másra tartogatja az energiáját.

- Mire?

- Na, ezt akarom kideríteni, mielőtt baj lesz. Azt már kinyomoztam, hogy Mr Hoolock korábban felvette a kapcsolatot a nem rég elhunyt volt ügyvédtársával. A nyugdíjas ügyvéd a halála előtt nem sokkal elmesélte az ismerőseinek egy golfpartin, hogy új ingatlanfejlesztési projektbe ruháznak be - legalábbis Doktor Fudge így hallotta tőle, aki szintén együtt golfozott vele akkor.

- Doktor Fudge?

- Leonard Wyatt elmeorvosa. Tudja, akit álruhában kerestem fel. Na, szóval, Fudge doki véletlenül említette meg a sztorit, amikor nála jártam a kórházban.

- Ugyan miért beszélt Doktor Fudge egy elhunyt ügyvédről?

- Mert Vaughn Hoolock régi társa pont a mi ügyfelünk, Leonard Wyatt idős ügyvéd rokona, akitől az ügyfelünk, Leonard jó sok pénzt örökölt. Ennek kapcsán került szóba az öreg Wyatt korábbi üzleti terve, én meg elraktároztam a hallottakat. Az idős Wyatt a halála előtt új ingatlanprojektbe fogott a régi társával.

- Nem látok ebben kirívót.

- Vaughn Hoolock azonban semmiféle munkahelyi ingatlanprojektben nem utazik, ezt a környezetéből is visszaigazolták nem rég. Márpedig a Hoolock & Wyatt irodában ő volt Wyatt ügyvéd hírhedt társa! Ki másra utalt volna Fudge doktor? Mr Hoolock sminkese azt is kihallgatta, ahogyan a főnöke épp telekberuházást említ telefonban.

- Igen, azt elismerem, hogy valószínű, hogy Vaughn Hoolockról volt szó, de...

- Min ügyködhetett hát titokban az idős ügyvédtársával? Semmi keresnivalója nem volt nála. Nem hiszem, hogy anno jóban váltak volna el. Az idős Wyatt gyáván kihátrált, amikor kínossá vált a munkakapcsolatuk Mr Hoolock régi botránya miatt. Kizárt dolog, hogy Vaughn Hoolock megfeledkezett volna erről, és vidáman elcsevegett volna az áruló ex-kollégájával baráti témákról. Mit akarhatott tőle? Ami ráadásul privát, titkos ingatlanügylet...

- Ó, kedvesem...

Az asszisztensem szomorkás sóhajtására feladtam a folytatást:

- Most azt hiszi, hogy beképzelem, igaz?

Mrs Blackhawk nem felelt, csak együttérzően megszorongatta eres, vékony ujjaival a vállamat.

*

Ezután a beszélgetés után nem sok kedvem maradt az irodában ténykedni, úgyhogy bezúdítottam a fényképeket az egyik fiókomba, és inkább útra keltem. Ha nincs jobb, csatlakozom Raulhoz, hogy felidéztessük az ügyfelünkkel a zavaros emlékeit. Talán tudnék pár hasznos kérdéssel segíteni.

Ahogy odaértem, és bedobtam magam a kocsim első ülésére, elfogott a bizonytalanság.  Nyitva hagytam volna az autó ajtaját? Ennyire siettem Rivellihez az emeletre? Ritkán előfordul, hogy nem bíbelődök a bezárással, mert őrzött parkolóról van szó, a portás rálát a kocsimra. Az összes alkalmazott személyesen ismer, így kiszúrnák, ha bárki el akarná kötni a verdát. Most azonban úgy rémlett, hogy bezártam.

Bár hajlottam afelé, hogy a feledékenység és a kapkodás számlájára írjam az esetet, mégis kikászálódtam, és visszamentem az épület portásához. Csakhogy a fickó sajnos nem tudott részleteket, ugyanis az elmúlt egy órában egy kiadó irodát mutatott meg egy potenciális bérlőnek. Pont nem látta az érkezésemet és az utána eltelt időben a kocsimat.

Eredménytelenül tértem vissza a járműhöz. Biztos, ami biztos, ellenőriztem a csomagtartót, de minden rendben volt benne.

Oké, nem kell paranoiásnak lenni - biztattam magam, és visszaültem a vezetőülésre. Mindenesetre, a pohártartóban hagyott, félig megivott kávém maradékát inkább kilöttyintettem egy kukába az ablakon át, nem fogyasztottam el.

Ennek ellenére kezdtem egyre furábban érezni magam, ahogyan már két-három utcára elhajtottam a parkolótól. Mintha elnehezülne a fejem, és romlana a koncentrációm. Egy idő után inkább lehúzódtam a padkához, mert nem voltam meggyőződve arról, hogy tudok tovább vezetni. Mi a franctól ilyen homályos a látásom?

Megdörzsöltem a szemem, és próbáltam összpontosítani. Ennyire azért nem lehetek álmos!

Nem a szokásos kimerültségi hullámról volt szó. Akkor viszont mi a baj? Körbenéztem a kocsiban. Nem észleltem semmi rendelleneset, de egyre jobban hintázott velem a világ, és már egyáltalán nem tudtam, mennyire bízhatok a látásomban.

A légkondicionálás. Mintha a szokásosnál zajosabban fújná be a keringetett levegőt.

Az egyik kezemmel odanyúltam a kapcsolókhoz, hogy leállítsam, de nem volt elég erő a mozdulatban. Hátraomlottam az ülésre.

Most megpróbáltam az ablak lehúzását bekapcsolni, de már nem fogtam fel, hogy sikerült-e. Minden zsibbadt homályban folyt össze előttem.

Még annyit érzékeltem, hogy egy jármű leparkol mellém, utána végképp elsötétült előttem a világ. Elvesztettem az eszméletemet.

27. fejezet: A fenyőerdő

Azt álmodtam, hogy lebegek. Ezüst víztükrön, mintha nem lenne súlyom. Talán tenger közepén. Alattam csak a mélység, felettem a kék, végtelen ég. Én pedig a kettő határán úszkálok.

Eleinte egészen kellemes álom volt: mintha jó pihenésbe süllyednék. Azonban egyszer csak elkezdtek hullámok csapkodni körülöttem. Magasba szökkentek a vízsugarak, majd kőkemény koppanással lezuhogtak. Az arcomba vágtak, egyre erősebben ütve.

Fel akartam nyögni, ám ekkor megtelt a szám valami undorító iszapos, kesernyés sárral, és nem tudtam lélegezni.

Kezdtem tudatomhoz térni.

Nincs itt semmiféle tenger. A rám nehezedő nyomás nem hullámoktól származik, hanem záporozó földcsomóktól. Lenn fekszem, mélyen, hideg, nyirkos sár vesz körbe. És egyre hullik rám fentről az újabb meg újabb dzsuva.

Mi ez?!

Már nem csak nyöszörögni próbáltam, hanem sikoltani, de ehelyett csak sarat nyeltem, és fulladozni kezdtem.

Segítség...

Mintha mindenemet lehúzta volna a rám egyre bővebb rétegben záporozó föld. Még kába voltam, azt sem tudtam felfogni, hol lehetek, vagy mit keresek itt, de egy dolgot éreztem: azonnal ki kell jutnom.

Mozogni akartam. Küzdöttem, próbáltam elfojtani a bódulatba húzó álmot és a tagjaimra nehezedő súlyt. Egyszerre magam elé idéztem a rendőrkapitányt. Bár nem csak kellemes érzések támadtak fel, de mindenesetre elektromos rándulásként futott át rajtam Raul gondolata. Sikerült eszméletemnél maradnom, így újra a körülményeimre összpontosíthattam.

Valahonnan a magasból távoli hangot hallottam. Férfi fojtott suttogását. Nem értettem belőle semmit, idegen nyelvnek hangzott. Aztán távolodó léptek tocsogása.

A légszomj annyira eluralkodott rajtam, hogy nem tudtam tovább koncentrálni, csak megvonaglottam. A kényszermozdulat végre legyűrte a kábultságot.

Legmélyen belül találtam magamban annyi erőt, hogy az egyik kezemet meg tudtam moccantani. Még kevés volt ahhoz, hogy kiszabadítsam a ráhányt föld alól, de éreztem, hogy van remény. Újra Raulra gondoltam, és minden kitartásomat összeszedve megismételtem a mozdulatot.

Végre kiért a kezem a szabad levegőre, és földgöröngyöket vetve felszínre tört.

Az arcomhoz kaptam, és a földcsomókat félretaszigálva felköhöghettem, hogy friss oxigént szívjak a tüdőmbe.

Tovább lökdöstem a földhalmokat, hogy még nagyobb mozdulatokra legyek képes.

Hamarosan zihálva felültem, és a lábamat is kiszabadítottam. A látásom még homályos volt, és sáros könny csorgott a szememből a belement szennyeződés miatt. Annyit viszont így is felfogtam, hogy gödör mélyén vagyok.

Nagy nehezen felvonszoltam magam térdelő helyzetbe a sáros veremfalba mélyesztve az ujjaimat.

Tök sötét volt. Mintha fenn az égen csillagok pislákolnának... De túlságosan égett a szemem a beletapadt mocsoktól ahhoz, hogy tisztán kivehessem. Próbáltam a kézfejem hátuljával megdörgölni a szemhéjamat, mire még több saras föld kenődött szét az arcomon.

Ekkor ismét léptek cuppantak fenn. Valaki közeledik...

Már készültem rá, hogy amennyi erőm van, összegyűjtöm, és segítségért kiáltok neki, ám megdermedtem, mielőtt belekezdhettem volna. Ekkor tudatosult ugyanis bennem a felismerés. Ha frissen megásott gödör alján ébredtem, alig betemetve, akkor könnyen lehet, hogy a munka félbemaradt. És ki más mászkálhatna itt, mint az elásóm? Épp jön vissza, hogy folytassa az elföldelésemet.

A következő pillanatban pedig sötét árnyalak emelkedett a verem szélénél. Fémes villanás a holdfényben...

Egy ásó csapódott a homlokomnak, és visszazuhantam a gödör aljára. Fájdalom mart a halántékomba az ütés hatására, de már csak a menekülésre fókuszáltam. Lendületet vettem, felpattantam, és egy ugrással a verem szélére vetődtem. Kiráncigáltam magam a felszínre. Éreztem az ásó újabb csapódását a lapockámon, azonban kényszerítettem magam, hogy semmi másra ne figyeljek a testem kivonszolásán kívül. Aztán a következő ütés már csak a hűlt helyemen placcsant a fölásott földbuckák között, ugyanis előre vetettem magamat a göröngyhalmok között.

Fogalmam sincs, hogyan bírtam talpra kecmeregni, de csak sikerült, mert a következő pillanatban eliramodtam.

Teljes erőmből rohantam, menekültem a gödör közeléből. Még szédültem az elkábítás hatásától, hullámzott körülöttem a világ. Nagyjából kivettem, hogy sötét erdő közepén vagyok, és fenyőfák fekete rengetege vesz körbe.

Találomra befutottam a fák közé.

Lövés dördült, aztán az egyik mellettem tornyosuló fenyőfa törzséről gyantaszagú kéregdarabkák záporoztak a hajamba. Atyaég, még puskájuk is van! Tudtam én, hogy mi hiányzott... A következő lövés nem tudom, hová csapódhatott be, csak a hangját hallottam, de az tuti, hogy még kétségbeesettebb száguldásra sarkallt.

Újabb durranás.

Csak futottam, és futottam.

Alattam susogott a tűlevelű ágak rétege, néha roppant is egyet. Még szerencse, hogy nem volt sűrű aljnövényzet, mert akkor rögtön összeestem volna. Totál bizonytalannak éreztem a mozgásomat. Néha nekiütődtem egy-egy érdes fatörzsnek, pedig elsőre úgy véltem, hogy simán elfutok mellettük. Egyszer pedig térdre zuhantam egy lapályosabb részen. Mégis, mindig leküzdöttem a kábultságot, és inaltam tovább.

Aztán, amikor már rég magam mögött hagytam a gödröt, lerogytam egy fa tövébe. Nem bírtam tovább a futást, zihálva kapkodtam lélegzet után.

Eddig nem mertem hátranézni, nehogy a felerősödő szédüléstől elveszítsem az egyensúlyomat. Most, összeszedve magam, felmértem a terepet.

Nem jött utánam senki. Úgy tűnik, hogy az idegen nyelven sutyorgó elásóim meg sem kíséreltek befutni az éjszakai erdőbe. Még jó, hogy a sötétben a célbalövés sem ment nekik.

Ráomlottam a fa alatt puklisodó fenyőgallyhalomra, és nem törődve a tűlevelek kellemetlen böködésével, a hátamra fordultam.

Kapkodva szedtem a levegőt a túlerőltetett rohanás után. Két ág között kiláttam az égre, és bágyadt ernyedtséggel révedtem a csillagokra.

Néztem, néztem a magasban sziporkázó parányi fényeket.

*

Hosszas pihenést igényelt, mire elmúlt az elkábításomhoz használt ki-tudja-milyen szerek hatása. Csillapodni kezdett a homlokomról csordogáló vérpatak is. Alaposan fejbe vert az ásó, de úgy tűnt, nem hagyott mély sérülést, csak egy kisebb részen szakadt fel a bőr.

Nyöszörögve felültem, és kipróbáltam, hogy mennyire szédülök. Már nem volt vészes, mert elsőre fel tudtam állni.

Végignéztem magamon.

Nagyjából úgy festettem, mint egy mocsári szörny. Sártól csimbókos hajjal, nyakig földesen... És a frissen manikűrözött körmeim közül kettő is beszakadt, amikor vakon a gödör szélébe kapaszkodva felszínre rángattam magam!

Elfojtottam egy nem éppen szalonképes kifejezést. Amennyire tudtam, letöröltem mocsoktól csicsogó ruhám ujjával a véres sárt a homlokomról. Oké, gyerünk! Ki kell jutnom innen!

Nekivágtam a fenyőerdőnek. Erre, amerre futottam, lejtett a terep, úgyhogy az egyszerűség mellett döntve, továbbra is ugyanebbe az irányba tartottam. Haladtam a völgy felé.

Pokoli út várt rám.

A sérüléseim miatti fájdalom vagy a szédülés és a kábultság utolsó nyomai még elmentek volna, de az az állandó feszült figyelem, amelyre minden egyes ágroppanás vagy feltámadó szellő kényszerített... Nem volt egy nyugodt pillanatom sem. Egyre azt vizionáltam, hogy előront egy ásós árnyalak valamelyik fatörzs mögül, vagy újból lövés dördül a magaslat felől. Ehhez képest az olyan gondolatok, hogy belefutok egy medvébe vagy belezuhanok egy szakadékba a sötétben, már-már jelentéktelennek tűntek.

Végül aztán egyik sem következett be. Csak egész éjszaka gyalogoltam. Amikor végre felkelt a nap, némileg megkönnyebbülten folytattam a vándorlást. Bár reggelre már kimerültem, a javuló fényviszonyok erőt adtak.

Két-három újabb mérföld után sikerült egy autóút korlátjához lebotorkálnom a hegyoldalban. Elcsigázott, de boldog fújtatással értem ki az aszfalt peremére, és felnyújtottam a karom a levegőbe, igyekezve leinteni egy arra járó sofőrt.

Elsőre nem sikerült. Mondjuk, nem csodáltam, hogy a legtöbb autósnak esze ágában sem volt ilyen koszos illetővel szóba állni. Feltételezem, az már végképp fel sem merült bennük, hogy jó ötlet lenne, ha beültetnének a járművükbe.

Egy-két hasonlóan kevéssé gyümölcsöző próbálkozásom után végre egy nyugdíjas házaspár lehúzódott mellém a kocsijával. A bácsika a felesége bökdösésére kis habozás után rászánta magát, hogy leengedje az ablakot.

- Jól vagy, kislányom? - szólt ki. - Megsérültél?

Úgy éreztem, egyszerre minden erő elszáll belőlem, amikor felfogtam, hogy végre megmenekültem.

- K... kérem... hívják a rendőrséget... - Aztán összerogytam a porban.

*

A nagyvárosi kórházba vittek be. Ott a személyzet adott rám tiszta hálóinget, egy orvostanonc fertőtlenítette és összeöltötte a sebet a homlokomon, aztán a helyi rendőrök felvették a vallomásomat. Már délután volt, mire végre lepihenhettem egy kórteremben.

Azonban még le sem fekhettem, máris újra nyílt az ajtó.

A látogatóm az asszisztensem volt, akit egyből felhívtam a kórház telefonjáról, amint behoztak. Mint megtudtam a rendőröktől, Mrs Blackhawk már tegnap bejelentette az elrablásomat, és még azt is elérte, hogy komolyan vegyék. Ehhez talán lehetett némi köze annak a hímzett párnahuzatnak, amelyet az egyik fiatal zsaru nagymamájának ajándékozott...

Hozott be váltásruhát a sártól és vértől tönkrementek helyett. Sőt, még elővarázsolt a táskájából egy nagy edény zöldséges trutymót is.

- Neked főztem, bogaram, vitaminleves. Akartam tenni bele egy kis sertéslapockát is, csak az íze kedvéért... - montyogta, mialatt lepakolt az éjjeliszekrényemre.

- Remélem, lebeszélte róla magát.

- Igen, sajnos, kénytelen voltam a finnyásságod miatt. No, de, hogy vagy, lelkem?

- Nem túl jól. Lassan több fejsérülést szenvedek a nyomozásaim során, mint egy profi boxoló.

- Meg is látszik.

Inkább nem firtattam, hogy mire utalt az öregasszony, csak elterültem a kórházi ágyon.

- Mi történt? - noszogatott közben.

- Elástak egy fenyőerdő közepén. Lehet, hogy hárman is voltak, vagy még többen. Menekülés közben nem tudtam megfordulni a szédüléstől. Mindenesetre, egy ásós meg egy puskás. Kettő tuti.

- De hát, kik ezek, és miért akartak élve eltemetni?

- Passz.

Megtapogattam a kötést a fejemen. Egyszerre eszembe jutott egy részlet, és vad hirtelenséggel újra felültem:

- Na, jó, figyeljen! Nagyon durva! Akik meg akartak ölni, idegen nyelven beszéltek egymás között. Sajnos, teletapadt a fülem sárral, és még elég kába voltam, de ha tippelnem kellene, tudja, melyik nyelvre tippelnék?

Az öregasszony nem várta végig az általam tartott hatásszünetet, hanem mohón közbekíváncsiskodott:

- Nos? Melyikre?

- Az olaszra. Szerintem, olaszul suttogott valamit az egyik.

- Jól hallottad? - tamáskodott Mrs Blackhawk.

- Hát, nem, egyáltalán nem. Totál ki voltam ütve.

- De, mégis, mennyire tartod elképzelhetőnek? Nem lehettek inkább kínaiak? Sokkal észszerűbbnek tűnne, hogy a Keleti Sárkányok...

- A kínai nyelv lejtése egészen más. Persze, tényleg pocsékul hallottam, és csak egy-két szó volt, de... szerintem, olaszul beszéltek!

- Miért akarna Domenico Rivelli megöletni? - hitetlenkedett tovább az öregasszony. - Elvileg, az áldását adta a nyomozásodra Mario halála után, nem?

- Elvileg, igen.

- Mondjuk, kezdettől fogva meggyőződésem, hogy ő gyilkolta meg a fiút! Talán attól tartott, hogy egyből nyomra bukkannál.

Még előrébb dőltem, és buzgó lendülettel megragadtam az idős nő csontos karját:

- Akármi is a magyarázat, azonnal meg kell találnunk a nőt, aki Eleonora Rivelliként megjelent nemrég a rendőrségen. Muszáj kikérdeznem.

- Hogyan akadhatnánk a nyomára? Domenico nyilván már visszavitette külföldre...

- Ha kell, a világ végére is utánamegyek. Mindenesetre, kezdhetnénk azzal, hogy Ön bevonszolja magát az irodába, és átnézi a Rivelli-autó mozgását. Még rajta van a nyomkövetőnk, nem? Térképezzük fel, merre járt a kocsi szegény Mario megölése óta! Domenico melyik reptérről hozhatta Mrs Rivellit? Hány órakor? Ezzel talán le tudnánk szűkíteni a keresést bizonyos járatokra.

- Ajjaj, angyalkám, elég hosszadalmas adatbogarászás lesz.

- Tudom, sajnálom. És még az sem biztos, hogy Mr Rivelli a saját autójával ment ki a sógornőjéért...

- Nem baj, ez a szakterületem, nem? A nehezen fellelhető hasznos információk kikutatása. - Mrs Blackhawk egészen kedves főbólintással fogadta el a feladatát.

Nyilván megszánt az állapotom miatt. Remek. Úgy látszik, vannak előnyei, ha megpróbálják fenyőerdő mélyén elhantolni az embert.

*

Pár órát szundítottam, aztán jött is az újabb látogatóm. Bill esett be az ajtón falfehér arccal.

- Frida! - Odarohant hozzám. - Most hívott Mrs Blackhawk, amint végeztem a melóval, indultam is hozzád.

Észrevettem, hogy nemrégiben megborotválkozott, és drága arcszesz illata lengi körbe. Nem kommentáltam a változást, hanem hagytam, hogy magához öleljen.

- Jól vagy? - Nagy sokára elengedett. - Mennyire fáj a fejed?

- Megmaradok. Éltem át rosszabbat is.

- Tudom, amikor az egyik megvadult ügyfeled püfölni kezdett függönykarnissal.

- Ja, meséltem már?

- Csak ötször. - Bill erőtlenül ugyan, de rám mosolygott.

- Akkor megkíméllek a részletektől. Dalton mama laborjaiban is volt pár szép jelenetem... De, a lényeg, hogy még mindig itt vagyok.

Biztatóan megfogtam az ujjait, és végre felolvadt a fiatal férfi arcán az aggodalom.

- Mi történt? - Szeretettel megszorította a kezemet. - Ezúttal ki próbált megölni?

Helyet csináltam neki az ágyam szélén, hogy le tudjon ülni mellém. Aztán beavattam a részletekbe, legalábbis amennyit fel tudtam idézni közülük.

- Azonnal el kell kapnunk, aki el akart temettetni! - jelentette ki a sztorit hallva, már indulatos erővel szorítva a kezem. - Ilyen kegyetlen és közveszélyes ember nem ténykedhet szabadlábon! Hogyan segíthetnék?

- Pillanatnyilag nem tudsz. Nekem kell cselekednem.

- Az idősebb Rivelli állhat az elrablás hátterében?

- Nem vádolnék egyelőre senkit. Folytatom a szaglászást, aztán meglátjuk, mire bukkanok. Most viszont még ledőlök kicsit.

Bill ekkor felkelt, elengedve a kezem:

- Rendben, hagylak pihenni. Amúgy is sietnem kell, úgyhogy elköszönök.

- Hová sietsz? Nem azt mondtad, hogy végeztél a munkával?

- Ja, de, igen. Nem melóügy. Csak időpontom van a szépségszalonba.

- Szépségszalonba?!

- Végre sikerült összekaparnom elég pénzt, úgyhogy kértem időpontot a város legjobb mesterfodrászához. Gondoltam, nem ártana divatos új frizura. Gavrilo már biztosan unja ezt a kócos, loncsos izét.

- Ööö...

- Lehet, hogy szoliznom is kéne, meg ki akarom kérni a tanácsukat, hogy melyik selyeminget vegyem meg.

- Ne butáskodj már! - nevettem fel, a homlokomba hasító fájdalom ellenére. - Mégis, mit művelsz?

- Tetszeni akarok Gavrilónak, jobban, mint a titkolt Stanislav. Elképzelhető, hogy az a baj, hogy túl jól néz ki a pasas, és én eltörpülök mellette. Össze kell szednem magam.

- Gondolj arra, amikor először találkoztál a professzorral!

- Hát, izé... - Értetlenül megdörzsölte frissen borotvált állát. Nyilván nem tudta, vajon miért hozom fel hirtelen a múltat, de azért reagált: - Egy konferencián volt. Ásványvizeket osztogattam meg székeket pakoltam, sima egyetemista diákmeló. Gavrilo tartotta az egyik előadást, és kinézett a tömegben. Megvárta, amíg kettesben maradunk a prezentáció utáni teremrendezés közben, hogy megkérdezhessen...

- Na, és hogyan voltál öltözve? Selyemingben feszítettél? Frizurára vágott haj? Ezer dolláros nyakkendő?

- Nem, dehogy. Atom másnapos voltam egy durva egyetemi buli után. Azt sem tudtam, hol vagyok. Fesztiválról maradt pólóban, kopott farmerben és strandpapucsban mentem be. Még rám is szólt aznap reggel a diákmunka szervezője, hogy legközelebb igényesebben öltözzek fel, ha rendezvényre osztanak be.

- A professzornak pedig több száz öltönyös-tudós sznob között te tetszettél meg! Gondolod, hogy tényleg érdekli őt a puccos külső? Hogy az vonzza, ha valaki órákon át tollászkodik szépségszalonokban? Nem lehet, hogy a puszta fizikai vonzalmon túl pont az keltette fel a mélyebb érdeklődését, hogy te laza, őszinte vagy, és mersz önmagad lenni?

- Talán, de...

- Ne félj, drága frizu és kiöltözés nélkül sem lesz semmi baj.

- Már így is van. Épp elég nagy. - Bill idegesen toporgott. - Ki akarok találni valamit, hogy visszahódítsam Gavrilót, és lekörözzem ezt a Stanislavot. Bármit. Kérlek, segíts!

- Nincs szükséged...

Fájdalmas arcrándulással belém fojtotta a szót:

- Belegondoltál már, hogy Gav mennyi mindent megtett érte?

- Stanislavért? Mi mindent?

- Mégis, hogyan jutott ide az a fickó Belgrádból? Itt kell lennie az országban, hiszen amerikai számról hívogatja Gavrilót. Tudod, milyen nehéz csak úgy ideköltözni onnan? Mindenféle papírt szerezni a huzamosabb itt tartózkodáshoz... Gav intézhette neki. Minden követ megmozgatott, hogy az exével lehessen, miután viszontlátta Belgrádban. Ez mi, ha nem mély ragaszkodás?!

És a srác folytatta volna még szerelmes kesergését, ám ekkor észrevette, hogy szájtátva bámulok rá. Beléfagyott a szó.

- Frida? Jól vagy? - kérdezte aztán, aggódva. - Elég furán festesz...

- Igen, elnézést - rázkódtam össze. - Csak eszembe jutott valami arról, amit az előbb mondtál. A ragaszkodásról és a beutazásról.

- Micsoda?

- A nyomozási ügyem egy részlete. - Felugrottam, és felnyaláboltam az éjjeliszekrényre tett ruháimat. - Ne haragudj, megígérem, hogy komolyan veszem a ti problémátokat is, de most muszáj rendeznem a gondolataimat a munkámmal kapcsolatban.

- Persze, megértem. - Bár látszott, hogy a srác is top prioritásnak érzi a gyilkossági nyomozásomat, mégis bánatos sóhajjal indult az ajtó felé. - Megyek, hagylak. A mi ügyünkön már amúgy sincs kinyomozni való. Elég egyértelmű, hogy Gavrilo miért titkolja Stanislavot, és miért jön zavarba előttem...

- Ne add fel a reményt! Ígérem, találunk megoldást. - Ennyit szóltam utána, nem célozva a professzor által bizalmasan felfedett részletekre, aztán, amint Bill kilépett, viharos sebességgel öltözni kezdtem. A pihenésről szőtt ábrándjaim szétfoszlottak az új terveim hatására.

28. fejezet: Sárkányok

Busszal kellett útra kelnem, ugyanis a kocsim eltűnt az elrablásomkor. Szívből bíztam abban, hogy a rendőrség hamar előkeríti, de egyelőre nem kaptam hírt. Sajnos, esélyes, hogy ha megtalálják, akkor sem szolgáltatják vissza egyből. Át kell vizsgálniuk bizonyítékok után, ellenőrizni, hogy pontosan mi történhetett, satöbbi. Váltig állítottam, hogy a légkondicionáló berendezés püfögött be kábító hatású gázt az utastérbe, nyilván, mert előre megbuherálták a parkolóban. Bár, végül is, mindegy, mi történt, így is, úgy is meg kell vizsgálniuk a kocsit. Már, ha egyáltalán rálelnek. Az elrablóm valószínűleg kiszerelte, vagy tönkretetette a navigációs rendszert, és a telómat sem tudták egyelőre bemérni. Nem túl ígéretes.

Lényeg, ami lényeg, kénytelen voltam a tömegközlekedéshez folyamodni. Minél előbb az irodámba akartam érni, mert ellenőrizni próbáltam egy elméletemet. Közben más kérdés is foglalkoztatott. Úgyhogy, először mégis azzal a portással álltam le beszélni, aki az elrablásom idején szolgálatban volt.

- Elnézést, tegnap már érdeklődtem, hogy őgyelgett-e valaki a kocsim környékén - szólítottam le az egyenruhás fickót.

- Igen, emlékszem. Zsaruk is jártak itt, mert eltűntél. Mi történt a homlokoddal?

- Semmiség, elestem a biciklivel - hazudtam indokot találomra. - Szóval, most szeretnék pár részletet tisztázni. Tegnap azt mondtad, hogy pont nem láttad az érkezésemet és az utána eltelt időben a kocsimat. Ugyanis akkortájt kiadó irodát mutattál meg egy potenciális bérlőnek.

- Így volt.

- Na, arra lennék kíváncsi, hogy ez az érdeklődő, aki pont akkor akarta megtekinteni az irodát, hogyan nézett ki.

- Már nem sokra emlékszem. Annyira talán, hogy nagybajuszú olasz pasas volt.

- Olasz?

- Igen, folyton olasz szavakat kevert a beszédébe az amúgy is erős akcentusa mellé.

- Hány évesnek tűnt?

- Talán ötvennek-hatvannak, de lehetett éppen több vagy kevesebb is. A jókora tömött bajusz eléggé öregítette.

- A nevét megmondta?

- Nem rémlik.

- Kiderült, hogy honnan jött?

- Nem mesélt a lakhelyéről. Azt sem láttam, hogy milyen járművel érkezett.

- Mit mondott, miért érdekli az iroda?

- A nemzetközi cége amerikai külképviseletét szeretné itt megalapítani.

- Semmi mást nem mesélt?

- Nem.

- Hagyott itt elérhetőséget?

- Semmit. Sajnálattal közölte az egyórás bemutató-túra végeztével, hogy az iroda nem felel meg az igényeinek, utána lelépett.

Eltöprengve megdörzsölgettem a felragasztott kötést a homlokomon:

- Köszönöm a segítséget. Felcsörögnél, ha valaha újra látod a pasast?

- Persze, szívesen.

Beláttam, hogy nincs több értelmes kérdésem, így búcsút intettem, és elsétáltam a lifthez.

Az irodámba felérve egyből belefutottam Mrs Blackhawkba. Az idős nő felnézett a Rivelli-autón elhelyezett nyomkövetőnk koordinátaadatainak rendszerezéséből.

- Jaj, aranyoskám, hát nincs annyi eszed, hogy pihenj még fél napot? Hogy jöhettél be dolgozni kórházi betegként?

- Túlélem. - Lehuppantam az íróasztalom előtti székre, és előkaptam a fiókból a Mario Rivelli által készített fényképeket. Szétterítettem a fotókat a billentyűzet körül.

- Mit csinálsz? - kotyogott tovább az öregasszony.

- Keresgélek. Mario mondott egyszer olyat Billnek, hogy fényképeket készített Tingről. Hol vannak ezek a képek? Miért volt rájuk szükség?

- Egy közösségi oldalra kellhettek. Mostanában akkora divat lett a folytonos pózolás...

- Kétlem, hogy Tinget tiniproblémák foglalkoztatták volna.

- Mi másért készíttetett magáról fotókat?

- Jó kérdés.

Végigpörgettem vagy tíz zöldséges kosarat ábrázoló fotót.

- Úgy látom, Mario kedvelte a csendéleteket. - Félretoltam egy bazsalikompalánta művészi bemutatását is.

Rátértem egy szárított paprika-csokorról készült sorozatra.

- Miért fotózott ennyi zöldséget? - lesett oda a vállam fölött Mrs Blackhawk.

- Mr Rivelli megemlítette futólag, hogy a nevelt fia fotósorozatot akart készíteni a néhai édesapja receptjeihez. Talán ahhoz kellettek a képek.

Egy darabig még kerülgettem a paradicsomok és cukkinik kompozícióit, aztán végre előtúrtam közülük egy másik fotót.

- Na, itt is van - lobogtattam meg.

A fénykép kelet-ázsiai lányt ábrázolt hárfa mellett állva. Hollófekete haja hosszú fátyolként borította az általa viselt, bokáig érő, tradicionális selyemruházatot. A lány szerény szemérmességgel lesütötte a szemét. A fotó beállítása olyan ügyesen sikerült, hogy a képet kellemes, sejtelmes aranyfénybe vonta az ablakon át besütő napsugár. Mesebeli látvány volt.

- Ki ez a bájos teremtés? - firtatta Mrs Blackhawk.

- Hát, szerintem Ting.

Megerőltette a szemét:

- Biztos vagy benne?

- Kilencvennyolc százalék. Sőt, ha hozzávesszük, hogy milyen ritkán szoktam tévedni, akkor kilencvenkilenc.

- Valahogy nem úgy néz ki, mint általában.

Egyszerre zsebre vágtam a képet, és felkeltem:

- Ideje, hogy elbeszélgessek a védencemmel.

*

Szétnéztem az utcában, mielőtt megközelítettem az otthonomat. Szerencsére, sem potenciális orgyilkosokat, sem leselkedő paparazzit nem fedeztem fel, így elsurranhattam a bejáratig. Eltűntem az ajtó mögött, majd megkönnyebbült fújással kettőre zártam a benne pihenő pótkulcsommal, amelyet még Tingnek hagytam itt.

A lányt a nappaliban találtam, fejjel lefelé lógott a hátsó ablakban. Az egyik bokája tartotta a keretbe akasztva.

- Jól eltűntél - szólalt meg az ajtócsukódást hallva, a fordított testhelyzet ellenére megerőltetés nélkül. - Az asszisztensed még a rendőrségre is bement. Bár én mondtam neki, hogy biztosan csak összeakadtál valakivel, akivel kellemesen telik az idő... Miért kellene elszámolnod, ha máshol alszol?

- Megpróbáltak élve eltemetni egy erdő közepén.

Egy mozdulattal felrántotta magát ülőhelyzetbe, és szembe kerültünk.

- Komoly? Volt sírköved is?

- Az nem.

- És, még időben odaértek a zsaruk, vagy mi?

- Kiástam magam.

- Durva. - Sötét szeme kifejezéstelenül szegeződött rám.

- Hát, igen, legközelebb kihagynám a nyomozói programomból.

Átmentem a fürdőbe, és behoztam a körömlakklemosót, pár vattapamacsot meg a reszelőt. Leültem az achátcsigáim terráriuma melletti fotelba, hogy nekiálljak helyrehozni a göröngyök kaparászása közben beszakadt körmeimet.

Ting leugrott az ablakból, és odahuppant mellém a karfára:

- Furán szótlan vagy. Mi történt még? Megsérültél?

- Semmi komoly. - Nagy gonddal húztam egyet a reszelőn. - Bár kétlem, hogy valóban érdekelne.

Féloldalra billentette a fejét:

- Megmentetted az életemet. Persze, hogy tudni akarom, jól vagy-e.

- Vajon éreztél valaha aggodalmat bárki iránt is?

- Érdekes kérdés.

- Mariónak előadtad a külföldre szakadt, korlátok közé zárt, elárvult fiatal lány szerepét. Pont, ahogyan ő érezhette magát itt.

- Hogy jön ez ide? Tényleg nem szerettem a zenesulit.

- A szeretet megint olyan érzés, amit kétlem, hogy ismernél.

- Hah! - Elterült mellettem a fotel karfáján. - Milyen elvont lettél mára!

- Pár napja olyan kíméletlen szarkazmussal kérdeztél tőlem a házamba érve, ahogyan én szoktam faggatni a gyanúsítottaimat. Aztán pont olyan lazán, nyitottan próbáltál Billel ismerkedni, amilyen a srác is. Nem tartod furcsának?

- Nem értem, miért kell ennyire túlgondolni mindent. Tök cuki ez a Bill, és eszembe jutott, hogy ha lenne kedve kimozdulni...

- Ugyan már! - szakítottam félbe nemes egyszerűséggel, mert így a fenyőerdő mélyéről előkecmeregve már nem volt türelmem a mellébeszéléshez.

- Miért? Ne mondd, hogy neked még sosem jutott eszedbe!

- Micsoda?

- Hogy összejöhetnétek. Már mióta ismered!

Nem bírtam visszatartani, kibukott belőlem a halk nevetés.

- Na, jó, koncentráljunk a lényegre! - legyintettem inkább az ujjaim közé csippentett vattapamaccsal. - Szóval, feltűnt ez az állandó stílusváltás. Kételkedni kezdtem, hogy egyáltalán bármilyen gesztusod szívből jön-e. Mindenkinek lemásolod a személyiségét, de valódi érzésed nincs. Csak megerősített a feltételezésemben, amikor Domenico Rivelli is lelketlennek jellemzett.

- Az a vén varjú utál! Persze, hogy megpróbál lejáratni.

- Nem indulatból alkotott véleményt. A saját szemével látta, amikor megkínoztál egy pincérlányt. - A hangomba nyomatékos él költözött. - Szerintem, nem véletlen, hogy leutánoztad Bill fesztelenségét. Vagy az én indiszkrét nyomozói vájkálásomat. Ahogyan az sem volt véletlen, hogy Mariónak előadtad a külföldön árválkodó, magányos lánykát. Feng Cung Taónak a gátlástalan szadistát. A zenesuli számára meg elkészíttetted Marióval a legtündéribb hárfaművészi portrékat magadról, gondolom, a portfóliódhoz kellettek...

Előszedtem a zsebemből az irodámban talált fényképet, és ledobtam a dohányzóasztalra.

- Mindig, amire éppen szükség van - folytattam. - Mint egy kaméleon. Így próbálsz az emberek bizalmába férkőzni. A kifelé mutatott személyiséged csak tetszőlegesen variálható álarc.

Ting nem válaszolt egyből. A fényképre révedt, mintha elveszne a múlt távolában.

- Lehet, hogy én így tudok túlélni a Keleti Sárkányok világában - hagyott fel végül a tűnődő hallgatással, bár a hangja nem árult el semmit. - Miért fontos erről beszélnünk?

- Mert egyre inkább úgy vélem, hogy fajsúlyos szereplője vagy az eseményeknek.

- Mit akarsz hallani?

- Mindent, ami Rivelliékkel kapcsolatos.

- Nem tudok újat.

Hát, így nem jutunk messzire. Felmartam a képet az asztalról, és megpörgettem a levegőben.

- Ki ez a lány, hm? - csaptam le újra a fotót, ezúttal már vehemensebben. - Ki ez a lány a paróka, a smink és a szerény félmosoly mögé rejtve? Ki az a Min Ting?

Felelet nélkül ült mellettem.

- Jó, akkor megmondom én - ragadtam magamhoz a szót ismét. - Szerintem, szerencsétlen bátyád semmit sem ért, amikor azt hiszi, hogy az ártatlan kishúgát védelmezi. Amikor bánatos sóhajjal gondol a makrancos fruskára, akit a főnöke sajnos nem szemelt ki a sok bájos fiatal lány közül menyasszonynak. Én ugyanis azt gondolom, hogy igazából egészen más történt. Mi lenne, ha feltételeznénk, hogy a Keleti Sárkányok vezére, Feng Cung Tao, akiről sok rosszat lehet mondani, de azt nem, hogy tökkelütött lenne, egyből meglátta benned a lehetőséget? És, éppenséggel, a legelső pillanattól kezdve tudta, hogy egy napon téged akar feleségül venni!

Amikor nem tudtam előcsalni semmiféle reakciót, összefoglaltam még erőteljesebb mondatban:

- Az az elméletem, hogy Feng Cung Tao menyasszonya vagy.

Ting némán visszabámult rám, így tovább beszéltem:

- Mr Feng nyilván felérte ésszel, hogy az ilyesmit nem érdemes a kirakatba tenni. Domenico Rivelli mesélt nekem pár sztorit, hogy hogyan fenyegették meg az exbarátnőit, és el tudom képzelni, hogy Mr Feng kiszemelt menyasszonyának lenni sem életbiztosítás. Titokban kívánta hát tartani a választását, a legközelebbi embereinek sem árulta el, még a bátyádnak sem.

A lány ezúttal már nem tudta megállni szó nélkül:

- Tévedsz. Cung Tao engedelmes, szelíd lányt keresett, így Huang lebőgött a kőkorszaki próbálkozásával, hogy erővel hozzáadjon. A főnöke rám sem hederített.

- Kétlem, hogy Mr Fengben félelmet vagy egyéb komplexusokat keltene egy erős feleség gondolata. Nem puhány.

Tinget mintha kényelmetlenül érintette volna, ahogyan a válaszát beállítottam. Habozni kezdett:

- Jó, hát, nem is úgy értettem...

- Akkor miért ne tetszettél volna neki?

- Csak... nem ilyen az ízlése.

- Dehogyisnem. Amikor összeakadtam vele egy régebbi ügyem során, pontosan azt a benyomást keltette, mint aki a szíve mélyén szórakoztatónak találja a bátor nőket. Nem számít azonban, hogy mit gondolok Mr Feng ízléséről. Ugyanis nyilván nem személyes vonzalmak alapján választott, hanem racionális szempontok szerint. Amikor Huang a színe elé cipelte Kínából a kezelhetetlen kishúgát, ő egyből átlátott minden álcán. Meglátta benned a jövendőbeli feleséget, aki az oldalán a Keleti Sárkányok élére kerülhet, és aki legalább olyan kegyetlenné meg gátlástalanná válhat, mint ő maga...

- Elég! - Ting fekete szeme hipnotikus sötétséggel szegeződött rám. - Légyszi, ne folytasd!

Rá sem hederítettem:

- Az egész akkor merült fel bennem, amikor egy ismerősöm az Amerikába beutazás nehézségein filózott a kórtermemben. Eszembe jutott, amit a bátyád mesélt. Egy éttermi beszélgetésünk során ugyanis megemlítette, hogy amikor belátta, hogy a főnöke nem fog téged feleségül venni, és megnevelni sem tudott, hazavitt Kínába. Te viszont számára ismeretlen módon visszakerültél ide. Akkor nem tűnődtem el a szavai jelentőségén, most viszont, ahogy a kórházban az ismerősöm felemlegette, hogy milyen nehéz segítség nélkül külföldről ideköltözni, újra beugrott a sztori. Elkezdtem agyalni, hogy vajon hogyan jöttél vissza. Honnan szereztél drága repülőjegyet, papírokat, ki vállalt itt újra felelősséget érted, satöbbi? Nyilván befolyásos személy segített. Átgondoltam a személyiségedről megtudottakat, és összeállt a kép. Sokkal fontosabb vagy Feng Cung Tao számára, mint amit a külvilággal elhitet. A rád tetovált fekete sárkány képe is erről árulkodik.

Ting alig észlelhetően megrezzent mellettem:

- Honnan tudsz a sárkányról?

- Egy szemtanú mesélte. - Nem utaltam rá többet, hogy Rivelli szakácsai kottyantották el, hanem egyből mást mondtam: - Az is gyanús volt, ahogyan már a legelső találkozásunkkor kapásból traktáltál, hogy mennyire félsz Mr Fengtől. Indokolatlannak tűnt, főleg, hogy egy magas ablakban függve nem éppen úgy festettél, mint aki aggódós típus. Szóval, sejtettem, hogy valamit leplezni akarsz Mr Fenggel kapcsolatban. Most pedig már tudom is, hogy mit.

Ting ekkor kihúzta magát ültében:

- Rendben. Beszéljünk nyíltan! Cung Tao valóban engem választott. Megmondta, hogy senki nem tudhatja meg, hogy a menyasszonya vagyok, és hogy várnunk kell. Hogy csak tizennyolc éves korom után fog elvenni. Addig lesz lehetőségem bebizonyítani, hogy méltó vagyok hozzá.

- Mikor töltöd be a tizennyolcat?

- Már betöltöttem, idén márciusban.

- De hát... - Elhalt a megkezdett mondat az ajkamon, és hirtelen felkaptam a fejem: - Mi?! Akkor most fogsz hozzámenni?

- Jövő hónapban lesz az esküvőnk.

Annyira váratlanul ért az információ, hogy egyből kibukott belőlem az első eszembe ötlő kérdés:

- Jól meggondoltad ezt?!

- Tudod, hogy igen.

Tettem egy nyugtalan mozdulatot a kötés megigazítására a homlokomon:

- És Mario?

- Mi van vele?

- Ő is egyetértene a döntéseddel?

Elfordította a tekintetét, ismét az asztalon pihenő fotót kezdte nézni.

- Mario halott, nem? - Érkezett színtelen felelete.

- Igen, de...

- Megölték, vérbe fagyva találtam rá.

- Beszélsz végre?

Ting viszont elhallgatott, ezért noszogatásul megjegyeztem:

- Annak idején Mr Feng küldött téged Rivelliék étterméhez, kémkedni. Gondolom, meg kellett kedveltetned magad Marióval, és adatokat gyűjtened róluk.

A lány végre belátta, hogy nincs értelme a hallgatásnak, mert túlságosan képben vagyok. Úgyhogy belefogott:

- Igen, Huang azt hitte, őt próbálom bosszantani, azért lógok olasz sráccal, de voltaképpen Cung Tao terve volt. Látni akarta, mire vagyok képes. Megpróbáltam a parancsára elszédíteni Mariót és egyúttal megfigyelés alatt tartani Rivelliék üzleti ügyeit. Telebeszéltem Mario fejét hazugságokkal. A vén Rivelli gyűlölt, mert sejtette, mire megy ki a játék, de nem tudott mit tenni. Mario végig hitt nekem. Ő... ő... látott bennem valamit, amit senki más...

Ting elhallgatott, és pózt váltott a karfán. Átvetette egyik lábát a másikon, utána - továbbra is a fotóra függesztve a tekintetét - folytatta:

- Emlékszem a hideg mustrálásra, ahogyan Feng Cung Tao végigmért az étterme konyhájában, amikor először bemutattak neki. Méricskélt, mint egy árucikket, hogy megfelelek-e az elvárásainak. Mint egy darab húst. De... de amikor Mario nézett rám, ő mást látott. Ő valami olyat látott, amit én sem értek. Hitt bennem. Nem úgy, mint ahogyan Cung Tao beszélt a bennem rejlő lehetőségekről. Mario... ő valami jó és szép dologban hitt. Nem tudom... Nem tudom megfogalmazni...

Tartott kis szünetet, aztán csak annyit toldott hozzá gyerekes daccal:

- Nem vagyok szerelmes Marióba. Nem is voltunk egy pár. Nem tudom, mi volt ez.

- Feltételezem, csak azért csepegtetted a bátyádnak, hogy jártok, hogy Mr Feng rajta keresztül lássa, milyen jól megy a rád bízott feladat.

- Igen. És jól is ment. Mario megkedvelt. Telt-múlt az idő, egyre közelebb kerültünk egymáshoz. Lehet, hogy bolond voltam, de végül hagytam, hogy hatással legyen rám. Ahogyan ő látta a világot... - A mondat vége susogássá halkult. Aztán erőt vett magán, és érthető hangerővel folytatta: - Elhitette velem, hogy lehetne másképp is. Hogy lehetne másmilyen is... Tudod, mintha a Keleti Sárkányok világa vér lenne és sötétség és hideg rémálmok, Mario pedig beszivárgó fénysugár. Hívogatott. Csábított, hogy kövessem. Tényleg hülye voltam.

- Miért? Mert változtatni próbáltál az életeden?

- Mert a lehetetlenben reménykedtem. Te sosem éreztél így? Hogy lenne valaki, akiről a szíved azt súgja, hogy megmenthetne saját magadtól, de az eszeddel tudod, hogy nem fog sikerülni. És... és ostoba vagy, és feleslegesen reménykedsz...

- Hát, de, sajnos, ismerek egy ilyet. - Elfojtottam a kikívánkozó sóhajt. - Na, de maradjunk a tárgynál! Szóval, úgy sejtem, tényleg változtatni akartatok. Erőt adtatok egymásnak, és közös tervet eszeltetek ki. Meg akartatok szökni az esküvőd előtt. Most azt próbálod elhitetni velem, hogy a múlt miatt ölték meg Mariót, egy évtizedekkel ezelőtti titok következtében. Nyilván azért bizonygatod, mert a valóságban az ellenkezőjét gondolod: azt, hogy jelenbeli tett miatt történt. Próbáltál megvezetni a Rivelli-múlt felhánytorgatásával. Szerintem viszont, el akartatok menni Marióval egy messzi városba, ahol senki nem ismer. El akartátok árulni Domenico Rivellit és Feng Cung Taót, hogy szabadok és boldogok lehessetek.

Ting végre megadta magát.

- Mario túl jó volt... - lehelte, egyszerre lehajtva a fejét. - Nem lett volna szabad belerángatnom a világomba. Miattam halt meg. Mert rábeszéltem, hogy szökjünk meg. Vagy Cung Tao, vagy a vén varjú Rivelli megneszelte. Miért kellett? Miért nem adtam a kezem Cung Taónak habozás nélkül? Tudhattam volna, hogy rossz vége lesz. Tudhattam volna, hogy számomra nincs kiút...

- Mr Feng vagy az idősebb Rivelli hogyan szerezhetett volna tudomást a tervről?

- Fogalmam sincs. Bárcsak sejteném!

- Mario nyilván nem hagyta volna, hogy a fülükbe jusson.

- És én sem!

- Akkor viszont miért bántották volna Mariót?

- Nem tudom. Nem tudom, hogyan jöttek rá. Senkinek nem szóltam, hogy le akarunk lépni, még szegény Huangnak sem. Pedig... pedig ő még hiányozna is.

Eltakarta az arcát az alkarjával. Adtam neki egy percet, mielőtt tovább faggattam volna.

- Gondolom, az sem véletlen, hogy most itt vagy nálam - váltottam aztán egyszerre témát.

- Mire utalsz?

- Arra, hogy szerintem te sugalmaztad a bátyádnak, hogy semleges, de képben lévő kívülállóhoz kellene eljuttatnia téged a holttest felfedezése után. Tisztában voltál azzal, hogy kikérdeztem korábban a bátyádat, és mivel jól ismered őt meg a nem túl penge észjárását is, úgy tudtad adagolni az információmorzsákat, hogy pont én jussak eszébe ideális megoldásként.

Ting leengedte a karját, és már teljes nyugalommal, tűnődve megpöckölte az orrpiercingjét:

- Miért csináltam volna ilyet?

- Mert ez volt a drágalátos vőlegényed utasítása.

Megdermedt a válaszom hallatán.

- Bizony, rájöttem, hogy nem cigit kerestél a cuccaim között - folytattam. - Nem kell hozzá agytrösztnek lennem, hogy lássam, hogy a Sárkányok kéme ül a házamban, és a nyomozásomat próbálja figyelemmel kísérni. Gondolom, sikerült kivívnom Feng Cung Tao nem kívánatos figyelmét azzal a húzásommal, hogy belefüleltem egy tárgyalásába, amelyet az idősebb Rivellivel folytatott. Már helyben sejtettem, hogy lebuktam, bár, ha megszakadok sem jövök rá, hogy Mr Feng honnan tudta...

- Én sem sejtem - vallotta meg Ting -, de tényleg tudja. Tudja, hogy ott jártál aznap este.

- És megkért, hogy használd ki a Mario Rivelli-gyilkosság miatti kavarodást, és férkőzz be az otthonomba. Azt gondoltátok, hogy a segítőkészségem erősebb lesz a gyanakvásomnál, mi?

Ting némán bólintott.

- Nagyszerű. - Hátranyaklott a fejem a fotel háttámlájára. - Tudtam én, hogy még ez hiányzott. Gondolom, a holttest felfedezésekor nem is a bátyádnak szóltál először, hanem Mr Fenggel beszéltél, és tőle kértél utasításokat. Ő mondta, hogy manipuláld az együgyű bátyádat és ezáltal engem is.

- Igen. - Húzott egyet a vállán. - Bocsi, nem ellened irányult. Mario halott, így nem maradt más, akihez fordulhattam volna, csak Cung Tao. Ő pedig megparancsolta, hogy derítsem ki, pontosan milyen ügyben nyomozol, és hogy keresztbe tehetsz-e az üzleteinek.

Rájöttem, hogy erre már nincs több mondanivalóm. Hosszú csend borult a nappalira, csak az egyik fel-alá futkosó csincsilla körmeinek a kopogása hallatszott.

Aztán utolsó elszánással felegyenesedtem ültömben:

- Még egyszer megkérdezem: jól meggondoltad ezt az esküvő-dolgot?

- Igen.

- És Mario?

- Csak álom volt. Annyi éven át, mintha csak álmodtam volna...

- De nem álmodtad, hanem valós, hús-vér ember volt.

- Most akkor is halott. Nem maradt más út számomra, hozzámegyek Cung Taóhoz.

Egyszerre kinyúltam felé, és megszorítottam a térdén pihenő hideg kezét:

- Őszinte leszek. Nem kedvellek, és nem is vagy szimpatikus. De szeretném azt hinni, hogy Mariónak igaza volt. Azzal, amit látott benned. És, örülnék, ha kihoznád ezt magadból. Feng Cung Tao mellett viszont nem leszel képes rá.

Ting elhúzta az ujjait, és felkelt a fotel karfájáról:

- Már döntöttem.

Engedtem távolodni.

- Most ki fogsz dobni, igaz? - kérdezett rá ekkor.

- Nem. Ha Mr Feng rájönne, hogy elszúrtad az álcádat, bántana téged.

- És? Nem tán megsajnáltál?

- Ígéretet tettem a bátyádnak. Betartom. Addig maradsz itt, amíg biztonságossá nem válik a távozásod.

- Hát, akkor... Köszi, azt hiszem.

És egy darabig még üres tekintettel bámult rám, mielőtt elsétált volna a hálószobája felé.

29. fejezet: Titkok

Visszatettem sajgó fejemet a fotel háttámlájára, és aludtam pár órát. Egy idő után azonban beláttam, hogy túl veszélyes. Akárki is próbált megöletni, nyilván nem fogja feladni egyetlen próbálkozás után. Ha itthon lebzselek, csak Ting biztonságát kockáztatom, és értékes időt veszítek. Nem pihenhetek tovább.

Befejeztem a körmeim ápolását, és talpra kecmeregtem. Odatámolyogtam a szekrényhez, és keresni kezdtem normálisabb ruhát, mint amit Mrs Blackhawk hirtelenjében behozott a kórházba. Végül beértem pepita cicanadrággal és fekete csőtoppal, mert nem tudtam, mi vár rám. Az először kinézett fodros, égkék szoknya meglehet, hogy akadályozna a szabad mozgásban. Tempósan átöltöztem hát a kényelmesebb ruhákba, kifésültem a kórházi mosás után maradt bogokat a hajamból, aztán kerítettem a szekrényből új táskát. Az átkozott elrablómnak pont egy kedvencemet sikerült lenyúlnia! Mindenesetre, beletömtem az új, csillogó, fekete kistáskába pár sminkcuccot meg körömlakkot. A buszon lesz időm lakkozni, és amilyen sebességgel döcög a két város között a jármű, meg is fog száradni. Aztán pénzt meg pár egyéb praktikus apró használati cuccot söpörtem még be. Találtam egy ősrégi tartaléktelefont, eltettem azt is, miután megküldtem a számát az asszisztensemnek. Végül útra keltem.

Az ügyfelemhez tartottam az első hajnali busszal.

Mire odaértem a szomszédváros ipartelepén magasodó, munkásszálló jellegű házhoz, már hiánytalanul elkészültem a manikűrrel, sőt, a zsebtükrömben még sminket is összehoztam a zötyögő busz ellenére.

Friss erővel csöngettem be.

Csak nagy sokára jelezte fémes sípolás, hogy Leonard Wyatt beenged. Előtte, gondolom, kileselkedett valahol, hogy ötször ellenőrizze, ki a látogató.

- Jöjjön gyorsan! - terelt be, ahogy beértem a folyosóra. - Sosem lehet tudni, ki próbál besurranni a túl sokáig nyitva hagyott ajtókon.

- Köszönöm. - Letopogtam kis port hófehér balerinacipőm orráról. - Járt már itt Gomez kapitány? Elküldtem Önhöz.

- Igen, tegnap.

- Jutottak bármire?

- Nem tudom. Elég furcsán viselkedett.

- Furcsán? - fékeztem le a kis lakás bejáratánál alig beljebb lépve. - Hogy érti, hogy furcsán?

Wyatt beletúrt borzas, ősz hajába:

- Hát, az elején a régi emlékeimet igyekezett feleleveníteni. Hogy mi történhetett, amikor a bizsuboltban bolyongtam. Többször átvettük, de nem derengtek fel új részletek. Aztán felemlegetett valami elefántokat is. Hogy azokról mi jut eszembe.

- És, beugrott valami?

- Nem, semmi.

- Akkor mi volt a furcsa?

- Ekkor még semmi. A rendőr újra meg újra belekérdezett a részletekbe, de nem jutottunk előrébb. Aztán egyszer kifakadtam, hogy talán mégis csak képzelek mindent. A La Volpe konyhájában nincs is húsdaráló és fahéjillat. Csak álom lehetett. Erre a rendőr hirtelen felugrott, és elismételtette velem, amit a fahéjról mondtam.

- Pont a fahéjon akadt fenn? - húztam fel a szemöldököm.

- Igen, ő még korábban nem hallotta. Azt mondta, hogy a fahéj és az elefántok így együtt utalhatnak valamire. Hogy bele kell ásnia magát a régi ékszerbolti ügy aktáiba. Aztán elnézést kért, és rohanva távozott, azóta sem hallottam felőle.

Leblokkoltam a váratlan infók hatására:

- A régi ügynek akart utánaolvasni? De hát, miért? Miért pont Rivelliék nem létező konyhája miatt? És miért emlegette együtt a fahéjat az elefántokkal?

- Sejtelmem sincs. - Wyatt arcán őszinte értetlenséget láttam. - Mondom, hogy furcsán viselkedett.

Lemerevedve álltam a lakás közepén, és igyekeztem rájönni, mi folyhat itt.

- Gomez kapitány vajon miért mosott így össze múltbéli és jelenbéli részleteket? Ugyan miért? - tűnődtem félhangosan. És ahogy az utolsó szó elhagyta az ajkamat, már el is kezdett egy gondolat alakot ölteni a fejemben. - Lehetséges lenne, hogy...?

Elfúlt a hangom.

- Maga is rájött valamire? - érdeklődött Wyatt.

- Hát, van egy elképesztő elméletem. Legalábbis, kezd kialakulni. - Hátrálni kezdtem az ajtó felé. - Bocsánat, sürgősen ki kell derítenem, hogy igaz-e.

Kívül kerültem, és futva távoztam.

*

Carolina Bonton mellbevágó füstölőillattal együtt tódult ki elém az otthona ajtaján.

- Ó, Fridácska, a gömböm jelezte, hogy eljössz! - vetett rám egy félrekent rúzsos mosolyt, közben rendezgetve hupilila köntöse bő ujját. - Már vártunk.

- Nem haragszik a múltkori indiszkrét kérdéseim miatt?

- Kártyát vetettem, és a lapok megmutatták, hogy valójában jót akartál. Felejtsük el!

- Örülök, hogy nincs harag. Nem is akarok sokáig maradni, csak tisztázni szeretnék pár részletet.

- Gyere be egy reggeli teára!

Némi fenntartással figyeltem, ahogy egy több láb távolságról is egyértelműen mosatlannak látszó bögrét előhoz a konyhából.

- A komód alatt lakó lidércnek főztem, de megbocsát, ha először te iszol belőle. - A kezembe nyomta a benne kotyogó bronzszínű folyadékot.

- Öhm... Köszönöm.

Követtem a nőt a nappaliba, egymásra tornyozott szőnyegek és párnák erdején keresztül egyensúlyozva. Pocakos, zsíros hajú férje az egyik vánkoson ült a sarokban, és üres tekintettel bámult egy pontot a falon.

- Üdvözlöm. Hogy van, Mr Bonton? - kockáztattam meg a kérdést.

A férfi meg sem rezdült.

- Edgar? Remekül - felelt helyette Carolina. - Már meg is tettük a mai első sétánkat.

- Szuper. - Lenéztem a kezemben tartott bögrére. Amikor ráismertem a peremén lévő foltban a nő éjszínű rúzsára, inkább félretettem a porcelánt az egyik füstölőállványokkal telepakolt polcra. - Leülhetek?

- Persze, drága Fridácska.

Ledobtam magam a párnákra.

- Szóval, munkaügyben jöttem - tértem a lényegre. - Az ügyfelemről van szó. Egyre súlyosabb fordulatokat vesz a nyomozás, és muszáj végre tisztán látnom.

- Miben segíthetek?

- Az üveggömböt szeretném megkérdezni.

- Milyen igazad van, Fridácska! Csak ő mutathatja meg a teljes igazságot.

Carolina kitett egy talpas, áttetsző golyóbist a nappali közepén álló asztalkára. A következő másodpercben már-már megbántam a döntésemet, ugyanis nekiállt átszellemülten kalamolni a tenyerével a levegőben a gömb fölött, latinnak hangzó szavakat kántálva. És ha mindez még nem lenne elég, Edgar Bonton is elkezdett előre-hátra billegni a sarokban, mint egy keljfeljancsi, dallamot dúdolva.

Miközben egyre jobban belehergelték magukat az éneklésbe, én a faragott asztal cikornyáit néztem. Igyekeztem nem gondolni arra, hogy még az is lehet, hogy életek múlnak minden perc késlekedésemen.

Aztán egyszer csak végre elhalt a kántálás, és Carolina helyet foglalt velem szemben egy párnahalmon:

- A gömb készen áll.

- A múltról fogok kérdezni. - Odafordultam az áttetsző golyóhoz, és úgy tettem, mintha tényleg hozzá beszélnék. - Leonard Wyatt az ügyfelem. Eljutottam olyan pontjára a nyomozásomnak, ahol már végleg el kell döntenem, hogy milyen irányba haladjak. Muszáj tudnom, hogy mennyire bízhatok meg benne. Az ő szavára alapozom ugyanis az ügy értelmezését. Arra, amit állítólag látott.

Carolina nyújtogatta a nyakát, de nem szólt közbe.

- Azt gondolom, hogy Mr Wyatt - bár esetlen, és gyötri pár kényszerképzet - jó szándékú ember. - Az üvegfelületen tartottam a szemem. - Aggaszt azonban, hogy sem ő, sem Carolina Bonton nem őszinte, amikor az ismeretségükről kérdezek. Vajon miért? Talán tévednék, és Mr Wyatt mégis átver? Lehet, hogy az egész nyomozást rosszul közelítem meg?

Mrs Bonton ekkor már nem bírta ki:

- Látod azt a fehér füstpamacsot az üveg mélyén gomolyogni?

Nem láttam semmit, de rábólintottam.

- Azt mutatja, hogy helyesen értelmezed az ügyfeled személyiségét.

- Köszönöm. - Továbbra is a gömbhöz intéztem a szavaimat. - Akkor viszont nem értem, miért ne tudhatnám meg, hogy Carolina Bonton és Leonard Wyatt hogyan barátkozott össze, illetve, hogy miért bíznak meg egymásban. Ideje lenne, hogy maradéktalanul ráhagyatkozzam Mr Wyatt emlékeire, de amíg egy parányit is elképzelhetőnek tartom, hogy sötét titkot rejteget Bontonékkal egyetemben...

- A... a gömb... kezd kitisztulni. - Carolina akadozva félbeszakított. - Jelzi, hogy... hogy nincsen semmiféle gonosz titok...

- De valamilyen titok van. És úgy vélem, hogy a megörökölt hagyatékokkal kapcsolatos.

A nő fészkelődni kezdett, én viszont figyelmen kívül hagytam a kényelmetlenségét, és folytattam:

- Bontonék is örököltek anno házat egy elhunyt rokonuktól, és nemrégiben Mr Wyatt is szert tett szép summára egy távoli hozzátartozója után. Igaz?

- Igen, de...

- Véletlen egybeesés lenne, hogy mindkét procedúra simán ment? Hiszen elmeorvosi kezelés alatt állt személyekről van szó! Ki kezeskedett a beszámíthatóságukért?

- A gömb szerint lehetséges, hogy... hogy segítettek egészen kicsikét... egymásnak.

- Hogyan?

Mrs Bonton igazított egyet az alatta halmozódó párnákon:

- Hát... szükség volt tanúra, aki nyilatkozik az ügyben. És... és... nem volt, aki megtette volna...

- Szóval, Mr Wyatt kisegítette Bontonékat egy némileg szépítő vallomással? Aztán a mostani hagyatéki tárgyaláson meg Carolina Bonton tanúzott kedvezően Mr Wyatt elmeállapotának igazolására? Azt meg persze, jótékonyan elhallgatták, hogy ők maguk is elmeorvosi kezelést kaptak?

Az asszony sötétre festett ajka megremegett:

- Ha... ha Leonard nem segít, az utcára kerültünk volna Edgarral. Nem a vagyonról volt szó. Csak... csak közös otthont szerettünk volna, ahol meghúzhatjuk magunkat. Menedéket... Annak idején sokat segítettem Maggie néninek, bevásároltam, főztem rá. Nem volt senkije rajtam kívül. Aztán viszont kórházba kerültem, és akkor belevette a végrendeletébe a kitételt... Hogy... hogy tiszta és felelősségteljes gondolkodás szükséges... A városra szállt volna a ház, lebontották volna. Mi csak...

Tördelni kezdte a kezét.

- És Mr Wyatt hogy jön a képbe?

- Már a kórházban megkedveltük - suttogta. - Nem akartam elárulni neked, hogy jóban voltunk, mert féltem, hogy túl sokat kérdeznél az ismeretségünkről. De... de amikor megtudta, hogy földönfutók lettünk, és hajléktalanság vár ránk, vállalta, hogy segít megszerezni Maggie néni örökségét. Aztán most, amikor meg elhunyt az idős Wyatt ügyvéd, mi segítettük ki szegény Leonardot. Egészen kicsikét füllentettem az eskü alatti vallomásomban... De... de a többi Wyatt rokon is rengeteg pénzhez jutott. Utánajártunk, hogy nem érheti-e őket kár, ha Leonard is megkapja a részét. Kellett Leonardnak a túléléshez. Én... én úgy sajnálom...

- Csak ennyi az egész?

Carolina szempillája megrebbent a közbekérdezésem hallatán:

- Ez... ez szörnyű, hogy nem mondtunk mindenben igazat...

- Ugyan már, kedves Mrs Bonton! Én egyetlen átlagos munkanapomon tízszer ennyi bűncselekményt elkövetek. Nincs semmi más?

- Nincs, ez is épp elég nagy titok. Ha kiderülne...

- Nyugalom. Ha tényleg csak erről van szó, akkor nem érzem szükségét, hogy energiát pazaroljak a kérdéskör további feszegetésére.

- A gömböm azt mutatja, hogy nincsen semmi más.

Előredőltem, és megpaskoltam az üveggömb búbját:

- Köszönöm. Mostantól akkor ráteszek mindent arra a teóriámra, hogy Mr Wyatt igazat mond, és nincsen benne ártó szándék.

És a meglepett Mrs Bonton tátott szájú figyelmétől kísérve felszedelőzködtem, hogy távozzak.

*

Billel a városi parkba beszéltem meg találkozót egy internetkávézóból üzenetet küldve. Nem akartam időt húzni azzal, hogy az otthona vagy a munkahelye környékére megyek limitált utazási módszereimmel.

Hamarosan fel is bukkant a mellettem csobogó szökőkúthoz vezető ösvényen.

Egyből láttam, hogy nem fogadta meg a tanácsomat. Szokatlanul kényelmetlen, szűk farmerébe deréknál betűrve kődrága, hófehér selyeming. Az orrán márkás, óriási lencséjű napszemüveg ült, kristálytisztasággal villogva a napfényben. A nyakánál pedig kilátszott egy fekete ál-tetoválás kusza mintájának a széle. A frizurája is totál átalakult. A haja körben felborotválva. Felül a hosszúra hagyott részek nagy műgonddal előre vasalva és szőkére bemelírozva. Az aprólékosan alakra vágott, felváltva szőke-barna tincsek legvége meg előrebukott a homloka bal felére.

Bill észrevette, hogy a változást mérem fel.

- Gáz? - Feszengve zsebre gyűrte a kezét.

- Úgy nézel ki, mint egy menő popsztár.

- És ez dicséret?

- Nem biztos, hogy az, de tény.

- Mindenesetre, így már érthetőbb, hogy miért jött oda ma hozzám kutyasétáltatás közben három általános iskolás kislány autogramot kérni.

Egyszerre nevettük el magunkat.

- A prof mit szólt az újításhoz? - érdeklődtem aztán.

- Semmit. Amikor tegnap este először meglátott, síri csendben elvonult a könyvtárszobába. Aztán most reggel, miután két és fél órát töltöttem azzal, hogy megint belőjem a sérót, meg hogy felöltözzek a szalonból hozott prospektus szerint, már rákérdeztem, hogy tetszek-e neki egyáltalán.

- És?

- És, csak annyit dünnyögött, hogy az új frizurakölteményhez hozzá sem mer majd érni, pedig a régi összevissza tincseket szerette helyre simítgatni. Aztán elhúzott munkába. - Bill kiszabadította farmere zsebéből az ujjait, hogy tehetetlen csalódottsággal széttárhassa a karját. - Jobb lett volna, ha rád hallgatok, és nem verem el az összes megtakarításomat új külsőre.

Meglapogattam a vállát.

- Mi lenne, ha azt mondanám, hogy pont láthatjuk hasznát a változásnak? - jegyeztem meg végül felderítésképpen. - Azért hívtalak ide, mert szükségem lenne valakire, aki el tudna játszani egy trendi színészt. Nekem valószínűleg töménytelen álca kellene hozzá, főleg, hogy a tévében is sűrűn szerepelek detektívként. Aligha működhetne az átverés. Te viszont így kapásból tökéletes vagy, már el sem kell maszkíroznod magad. Ráérsz ma délután?

- Megoldom. Mi lenne a feladat?

- Dolgozott Rivelliék éttermében egy Cseng Lu nevű pasas, aki színészi babérokra tör. El kellene nyerni a bizalmát. Van egy elég őrült teóriám, és jó lenne igazolni. Vállalod?

- Persze.

- Színészi szerepekről kellene csevegni vele.

- Oké, mi a hipotézisünk?

- Az, hogy Mr Rivelli és az unokaöccse nem mást tömött be az autó csomagterébe egyik éjjel, mint Cseng Lut!

- De hát, ő nem lehet a Mr Wyatt által látott áldozat, hiszen még él.

- Csakhogy, szerintem, aminek az ügyfelem a La Volpe pizzériában a tanúja volt, az nem egy holttest eltüntetése volt!

Bill értetlenül pislogott párat orrára letolt, villogó napszemüvege mögött, én meg leültettem magam mellé, hogy megbeszéljük a részleteket.

Épp végeztem az eligazítással, amikor megcsördült az ősrégi, féltégla teló a táskámban.

Az asszisztensem hívott.

- Bogaram! Akárhol is vagy, azonnal hagyd félbe, amit csinálsz! - hadarta, amint felvettem a telefont.

- Mi történt?

- Lehet, hogy megtaláltam az ügy kulcsát. Olyan felfedezést tettem, hogy el sem fogod hinni.

- Mit?

- Készülj, mert ez mindent felülírhat...

- Jaj, nyögje már ki, mamika! Mellébeszéléssel nem fog fizetésemelést kisajtolni!

- Pedig igazán megfontolhatnád, aranyom. A lényeg viszont, hogy zseniális kitartással és aprólékos munkával találtam valamit a Rivelli-autó koordinátái között. Sorban összehasonlítottam az útvonalakat, az időpontokat, a földrajzi elhelyezkedéseket...

- És, mire jött rá?

- Arra, hogy honnan hozta Domenico Rivelli a nőt, akit a sógornőjeként mutatott be a rendőrségnek.

- Honnan?!

- Nem reptérről és nem is külföldről. Hanem egy közeli intézményből! Abból a kórházból, ahol az ügyfelünket is kezelték a kényszerképzetei miatt. Doktor Fudge elmegyógyintézetéből!

30. fejezet: Úton

Beestem Litvin professzor kutatóközpontbeli irodájának az ajtaján. A profot orvosi lexikonok bogarászásában zavartam meg.

- Bocsi, hogy már megint itt vagyok - fújtattam. - Csakhogy sürgős fejlemények vannak, és megint segítségre szorulok a gyilkossági nyomozásban.

Litvin elegáns főhajtással felkelt az asztaltól, ahol eddig olvasgatott.

- Rendben, de... Kisasszony, esetleg felhozhatnék egy témát, mielőtt a tárgyra térnénk?

- Persze, lökje csak!

A professzor megkerülte az asztalt, és kínoskodva végighordozta a tekintetét az összes irathalmon, mielőtt belekezdett volna. Végül csak kibökte:

- Lehet, hogy szükségem lesz a szolgáltatásaira.

- Miről lenne szó? Perpillanat nem nagyon van szabad kapacitásom.

- Sajnálattal hallom, ugyanis már igen kedvezőtlen irányba fordult az otthoni helyzet.

Megfeledkeztem minden másról, és meglepetéssel kérdeztem:

- Tessék? Hogy érti?

- Billnek végleg elege lett abból, hogy nem tudok megnyílni felé, és láthatóan elkezdett udvarolni valaki másnak.

- Micsoda?! Ki másnak?

- Ezt kellene Önnek kiderítenie. Nem tudom, személy szerint ki az, de észleltem, hogy Bill az utóbbi két napban feltűnően sokat foglalkozik a külsejével. Tegnap délután a haját is levágatta, nincsenek már sehol a régi kedves tincsek. Ráadásul, lecserélte a jól megszokott, otthonos ruhatárát. Csak egyet jelenthet: hogy már nem nekem, hanem valaki másnak akar tetszeni.

Beletámasztottam a sérült homlokomat a tenyerembe:

- Na, jó! Szerintem, inkább koncentráljunk értelmes dolgokra!

- Pedig felettébb aggasztó fejlemény...

- Csak beszéljünk a lényegről! Szükségem lenne a segítségére. Azonnal.

- Miben?

- Haladéktalanul be kell törnöm Doktor Fudge irodájába.

Litvin hátrahőkölt:

- Tessék? Parancsol?

- Be kell törnöm Doktor Fudge irodájába, és Ön lesz a figyelemelterelés.

- Hogyan, kérem?

- Nincs időnk értetlenkedésre. Azt hiszem, elég világosan fogalmaztam. Doktor Fudge-nak akarva vagy akaratlanul, de köze van az ügyhöz, úgyhogy át kell kutatnom az iratait. Ön fogja lekötni a dokit, amíg én körbeszimatolok.

- Mégis, mit feltételez rólam?

- Keresse elő a telóját, és hívja fel Fudge dokit, hogy most azonnal ellátogat az intézetébe egy kutatása keretei között. Találjon ki kamu indokot! Mondjuk, hogy új agykutatási projekthez gyűjt empirikus információkat. És indulhat is az elmegyógyintézetbe. Ott pedig csődítse össze a személyzetet a társalgóba egy röpke előadásra!

- De hát...

- Most, fényes nappal kell betörnöm, mert nem tudhatom, mire lelek, és hogy azonnali lépéseket igényel-e majd. Valószínűleg be kell jutnom olyan részekre is, amelyek éjjel zárva vannak, beriasztózva, nappal viszont könnyen hozzáférhetők. Ráadásul, ha véletlen lebuknék, könnyebb elhitetni, hogy nem sántikálok rosszban. Éjszaka lehetetlen lenne kimagyarázni. Na, segít?

- Miért tennék ilyet?

- Amikor ottjártam a múltkor, a doki elkotyogta, hogy érdekli az Ön tudományos munkája. Így pont jó lesz figyelemelterelésnek. Csipkedje magát!

Litvin végre magához tért meglepetéséből, és teljes határozottsággal közölte:

- Nem. Nem megyek sehová. Hogyan is képzeli, hogy megtévesztenék egy tiszteletreméltó szakembert?

- Lehet, hogy Doktor Fudge sejti, mi történt Eleonora Rivellivel!

- Fogalmam sincs, ki az az Eleonora Rivelli, és nem is akarom tudni.

Csípőre tettem a kezem:

- Idefigyeljen! Ha nem segít, Billt fogom megkérni. Amit Ön csinálna, az legális és ártalmatlan. Bill viszont csak veszélyesebb módszerekkel tudná végezni a figyelemelterelést, és simán lehet, hogy lebukna. Akkor szegény még börtönbe is kerülhet, vagy megsérülhet.

- Bill nem tenne ilyen felelőtlen botorságot.

- Bill habozás nélkül kockáztatna, ha tudná, hogy így megérthetjük a barátja, Mario meggyilkolásának a hátterét, és elkaphatjuk a tettest.

- Ön most komolyan Bill épségével fenyeget?

- Csak tényeket állapítottam meg.

Litvin fakó arccal hallgatott.

Hozzátettem:

- Szándékosan sosem ártanék Billnek, de a véletlen következményeket nem jósolhatom meg.

- Rendben. - A professzor ekkor rideg hirtelenséggel beleegyezett. - Megteszek bármit, amit kér, csak hagyja ki Billt belőle!

- Szuper. Ráadásul, ha Bill megtudja, hogy Ön segített kézre keríteni Mario gyilkosát, el fog olvadni...

Litvin félbe szakított:

- Mondja meg, mit kell tennem, és mást ne is szóljon hozzám!

- Azért ennyire nem kell megsértődni...

- Kérem!

Inkább elfogadtam a felszólítást. Nagy levegőt véve magyarázni kezdtem, hogy hogyan prezentálja a hazugságát a kórházlátogatásról.

*

Litvin kényszerűen intézett pár telefonhívást, hogy megoldja a helyettesítését a központban, aztán csatlakozott hozzám az irodája ajtajában.

Egyetlen szó nélkül elindult a mélygarázshoz vezető lépcső felé. Olyan tempósan lépdelt, hogy loholnom kellett a nyomában.

Egy idő után megtörtem a jeges csendet:

- Ugye, elvisz odáig a kocsijával? Az enyémet még mindig keresik a zsernyákok. Ja, mert egyébként, elraboltak nem rég.

- Tudom, Bill mesélte. - A rövid válasz alig hallatszott hátra hozzám.

- Köszönöm, hogy ilyen kedves aggodalommal rákérdez - szúrtam oda -, nem lett nagy bajom, pár kisebb sérüléssel megúsztam.

Litvin előreszegezett tekintettel haladt, és csak annyit felelt:

- Bill ezt is mondta.

- Azzal a puccos verdával fogunk menni, amelyik a villa udvarán szokott parkolni? Vagy milyen kocsival jár munkába?

- Ha nincs mondanivalója a feladatomról, nem szeretnék hallani Öntől semmit.

Hát, azt hiszem, a professzornál végleg elrúgtam a pöttyöst a mostani akciómmal. Legalábbis, sikerült minden eddigi mélypont alá süllyedni. Nem csodálom. De mi mást tehettem volna? Üljek a babérjaimon, amíg valaki újra eltemettet egy fenyőerdő mélyén, vagy más gyilkosság történik? Muszáj volt belendülnöm.

Litvin már a folyosóvégi ajtónál járt, és szaporáznom kellett a lépteimet, hogy ne maradjak le.

Éppen készültem volna, hogy menetközben adjak még jó tanácsot Doktor Fudge megvezetéséhez, ám ekkor kijött az egyik laborhelyiségből egy védőköpenyes pasas. Nagyot nézett, ahogy meglátott.

Az az igazság, hogy az elmúlt évben elkezdtem irtózást kifejleszteni a laborköpenyek látványától. Nyilván szoros összefüggésben áll a Dalton-laboratóriumokban átélt nem kellemes eseményekkel és egy másik ügyemmel, ahol szintén védőöltözet segítette az elkövetőket egy ember megkéselésében. A védőköpeny látványára most is kényelmetlen borzongás kúszott végig az alkaromon.

- Frida Lorne? - meredt rám tovább a laboros. - Maga szerepelt a Hoolock-showban, igaz?

Megtorpantam, mintha láthatatlan falnak ütköztem volna.

Megjegyezte:

- Nem sűrűn fordul elő, hogy az ember élőben találkozzon egy gyilkossal.

Nem bírtam semmit felelni, ő meg egyre több indulattal folytatta:

- A családommal felháborodottan találgattuk, hogy miért nem éri utol az igazságszolgáltatás az ilyen embereket...

Ekkor Litvin visszafordult az ajtóból. Egyszerre közénk lépett. Teljes testszélességgel kitakart a hőzöngő alkalmazott látómezejéből, mintegy védelmező pajzsot képezve kettőnk között. Aztán felszegett állal, még tőle is szokatlan hidegséggel közölte a beosztottjával:

- Megkérném, hogy ezek között a falak között ne terjesszen megalapozatlan, rosszindulatú szóbeszédet. Végképp ne zaklassa a vendégemet egy szenzációvadász televíziós produkció állításai miatt! Mi itt a központban azon dolgozunk, hogy embereket gyógyítsunk meg az egzakt tudományos eredményeinkkel. Nem helyénvaló, hogy emellett egy demagóg bulvárműsornak segédkezzünk mérget szétfröcsögni a világban, általunk át sem élt események átköltésével és előítéletek szajkózásával. Ráadásul, fájdalmat okozva az érintetteknek. El tudja ezt Ön fogadni?

Litvinnek elég ütős presztízse lehetett a központban, ugyanis a velünk szemben álló munkatársat mintha leforrázták volna.

- Én csak... öhm... csak a tévében azt mondták, hogy... hogy... de... Igen, persze, igazgató úr! - A köpenyes fickó futólépésben hátrálni kezdett. - Bocsánat! Bocsássanak meg...

És már el is tűnt a kanyarban rákvörös fejjel.

- Elnézését kérem, kisasszony. - Litvin kinyitotta előttem a folyosóról kivezető ajtót.

Nem tudtam megszólalni, csak némán bámultam rá.

- Lenn van a személyzeti parkoló - tette hozzá kifejezéstelen hangon.

Összeszedtem magam, és végre elindultam.

- Köszönöm - suttogtam. Nem felelt semmit. Amint áthaladtam az üres illedelmességgel kitárt ajtón, elfordult, és többé rám sem nézve sétált le mellettem a lépcsőn.

*

- Itt menjünk balra! - integettem rá az anyósülésről az útra összpontosító Litvinre az egyik kanyarban.

- Tessék? Az intézet nem arra van.

- Csak meg akarok nézni valamit gyorsan.

A professzor kelletlen lassúsággal rákanyarodott az általam mutatott útra.

Abba az utcába irányítottam el, ahol a nyomozási anyagaink szerint a bizsubolt állt anno. A kis üzlet, ahol Leonard Wyatt tíz éve rohamot kapott. Már vegyesbolt működött a helyén. Én viszont a szomszédos épületre bökdöstem az autóablak üvegén át:

- Jól látom, hogy az ott egy indiai étterem?

- Úgy fest. Remélem, nem kíván benn uzsonnázni, elég alacsony kvalitású helynek tűnik. - Litvin homlokán ránc ütközött ki a lepukkant bisztró láttán.

- Igen, de indiai étterem!

- Nos, nem értem...

- Le merném fogadni, hogy már tíz éve is itt üzemelt. És Gomez kapitány, aki kívülről tudja a régi ügy részleteit, egyből felidézhette az elefántok és a fahéjillat hallatán, hogy a bizsubolt közvetlen szomszédságában egy kis indiai kifőzde állt. A fahéj az indiai konyha egyik tipikus fűszere, az elefánt pedig klasszikus ázsiai szimbólum.

- Mit jelent ez a nyomozására nézve?

- Fogalmam sincs. Gomez kapitánynak meggyőződése - és én is egyet értek vele - hogy a jelentőségteljes események tíz éve történtek a bizsuboltnál. Nem idén, a La Volpe konyhájában! Mr Wyatt fejében csak összekeveredtek az emlékek az újraélt szituáció hatására. Az igazi bűntényt tíz éve látta.

- Attól tartok, még mindig nem egészen értem...

- Nem érdekes, ne erőltesse! Az én dolgom a részletek kibogozása, nem az Öné. Most viszont induljunk Doktor Fudge-hoz! Gomez kapitány közben alaposan utánanéz az indiai étterem-szálnak. Ha akad használható nyom, elő fogja ásni. - Elmerengve ciccentem egyet. - Szegény Mr Wyatt! Már mióta kísértheti tudat alatt, amit itt látott! A La Volpe sötét konyhájában botorkálva előtört az emlék...

- Egy-egy múltbéli trauma felidézése sokkal erősebb kihatással lehet a jelenre, mint szeretnénk.

Vetettem egy oldalpillantást a profra. Készületlenül ért a célzatos megállapítás.

- Hát, igen. - Először be akartam érni ezzel a semmilyen válasszal, aztán azonban mégis odafordultam Litvin felé az ülésben. Erőt véve a torkomat elszorító kellemetlen érzésen, előrukkoltam vele: - Azt hittem, Ön nem látta az adást. A... a Hoolock-showt. Mármint, sosem említette. Csak most a kutatóközpontban...

- A hamis botránykeltések abból táplálkoznak, hogy az emberek beszélnek róluk. Éppen ezért nem tartom célravezetőnek szót pazarolni rájuk.

- Fel sem merült Önben hogy igaz lehet, ami a műsorban elhangzott?

- Egyetlen pillanatra sem. - Litvin az előttünk futó úton tartotta a tekintetét. - Miért, Önben igen?

Meglepett a furcsa visszakérdezés:

- Hát, ööö... nem... természetesen nem. - Zavartan megrázogattam a fejem. - Vaughn Hoolock gonosz kitalációja.

- Remélem is, kisasszony, hogy nem hibáztatja magát egy előre nem látható autóbalesetért.

- Hát, én... Nem, dehogy hibáztatom.

- De ha mégis, akkor igazán nem szabad hagynia, hogy így érezzen.

- Én csak... - Elhalt a hangom. Rájöttem, hogy tekergetni kezdtem az egyik vörös hajfürtömet, így kibújtattam belőle az ujjam, és leengedtem a kezem a térdemre. - Na, jó, ne rólam beszéljünk! Hanem inkább arról, hogy Ön minden estét egyedül tölt a könyvtárszobájában, egy réges-régi mesekönyvet lapozgatva!

Litvin görcsös szorossággal markolt rá a kormánykerékre.

- Ugyan honnan tud a könyvemről? - Reszelt egyet a torkán. - Már kémkedik is utánam?

- Nem, Stanislav említette egy nem túl magasröptű találkozásunk során. Gondolom, Ön a rémes viszontlátás hatására feléledő emlékek miatt újra elővette a szülei mesekönyvét. Bill mondta, hogy állandóan elzárkózik egyedül a dolgozószobába. Kitaláltam, hogy a könyv felett rágódik a múlt fájdalmain.

- Úgy véli, hogy helytelenül teszem?

- Nem, de nem gondolja, hogy Bill megérdemelné, hogy a része lehessen a merengéseinek? Miért nem beszél vele arról, ami gyötri? Szegény csak annyit lát, hogy az Ön gondolatai máshol járnak, és azt hiszi, hogy egy szuper-jóképű exről fantáziál. Miért nem avatja be?

- Nem akarom terhelni. A családi múltam az én hibám, nekem kell feldolgoznom, egyedül.

- Az Ön hibája?

- Igen. Én tehetek arról, hogy képtelen voltam megfelelni a szüleim elvárásainak.

- Ugye, ezt nem mondja komolyan?!

- Semmi rosszat nem akartak, csak annyit kértek tőlem, amit bármelyik szülő megkívánna a gyermekétől. Hogy legyen belőlem jóravaló felnőtt. Én meg szégyent hoztam rájuk és az emberi értékeikre.

- Mit is tanácsolt az előbb az önmagunk alaptalan hibáztatásával kapcsolatban?

Litvin ujjai még természetellenesebb erővel fonódtak a kormányra. A kesztyűmentes keze a szokottnál is jobban kifehéredett. Csak nagy sokára szólalt meg újra:

- Tudja, amikor elmenekültem a szüleimtől, olykor-olykor megkérdeztem a rokonomat, akinél laktam, hogy mit tud róluk. Hogy jól vannak-e. Aztán egyszer, évek múltán összegyűjtöttem a bátorságot, és puhatolóztam, hogy ők szoktak-e kérdezni felőlem. A rokonom először nem akart válaszolni, csak keresztülnézett rajtam, mintha meg sem hallott volna. Gyakran csinálta ezt, mert nem szívesen szólt hozzám. Végül csak elárulta, hogy egyszer régen, amikor vendégségben járt a szüleimnél, megpróbált nekik mesélni a tanulmányi eredményeimről. Az első mondat végéig sem jutott el, amikor az apám közölte, hogy nincsen fiuk. Az anyám pedig szó nélkül kiment a szobából.

A professzor rákanyarodott egy útra, amely kivezetett a városból. Csak a manőver befejeztével folytatta, elerőtlenedett hangon:

- Évek elteltével sem kérdeztek rólam. Egyetlen egyszer sem. Ön meg tudná bocsátani magának, ha ezt tenné a saját szüleivel? Ha elvesztenék Ön miatt az egyetlen gyermeküket?

A nehéz szavak ólomsúllyal függtek a levegőben. Nem beszéltünk többet, hanem mindketten a gondolatainkba merültünk. Az út szélén álló fák zöld pacákként suhantak mellettünk.

Aztán egyszerre mozgolódni kezdtem:

- Állj, állj, állj! Húzódjunk le!

- Miért?

- Közeledünk. Innen már gyalog kell továbbmennem, nehogy meglásson valaki a kocsiban.

Litvin leparkolta az autót, és várakozásteljesen felém fordult. Hirtelen előrenyúltam, és megragadtam a prof kesztyűs kezét:

- Sok sikert! Ne essen ki a szerepéből, és ne felejtse el az általam javasolt szöveget! És... és köszönöm.

- Vigyázzon magára!

Olyan öröm öntött el a rövid, de baráti mondatka hatására, hogy kétszeres erővel szorítottam meg Litvin ujjait. Aztán kipattantam a járműből, hogy szembenézzek az egyébként nem túl szívderítő betörési feladatommal.

31. fejezet: Eleonora

Az elmegyógyintézet folyosója pontosan annyira volt hívogató, mint az intézmény többi része. Ahogy bemásztam az álkulccsal kinyitott ablakon, kis puffanással landoltam a hűvös, fehér padlólapon.

Gyerünk, villámgyorsan meg kell találnom Fudge doki irodáját. Ki tudja, Litvin meddig képes feltartóztatni a személyzetet váratlan látogatásával? Ráadásul, csak remélhetem, hogy tényleg mindenkit leköt a rögtönzött prezentációjával.

Megigazítottam a landolás lendülete miatt meggyűrődött gumikesztyűm szárát, és eliramodtam egy üres lépcső felé. Közben igyekeztem magamban felidézni, merre kísért a doktor, amikor látogatóba jöttem.

Elsőre melléfogtam, de újabb kihalt folyosó elhagyása után ismerőssé vált a terep. Hamarosan már Doktor Fudge irodájának az ajtaja körül sündörögtem. Kétszer bekopogtam, hogy ellenőrizzem, tényleg üresen áll-e a helyiség, és csak miután semmiféle válasz nem érkezett a próbálkozásaimra, akkor nyomtam le a kilincset. Szerencsére, nyitva hagyta.

Szuper! Benn is vagyok.

Nekiestem volna az első, hozzám legközelebb eső iratos szekrénynek, ám a fiókokat bezárva találtam.

Nem volt nálam a komplett betörőkészletem, csak a limitált verzió. Reméltem, hogy elég lesz. Mindenesetre, abból halásztam elő egy fémkütyüt a táskám mélyéről, és nekiálltam a zár farigcsálásának.

A feltörés idegtépő percei után végre kihúzhattam az első fiókot. Számomra érdektelen iratok voltak benne, mindenféle foglalkozástervek. Úgyhogy, kapkodva folytattam a következővel.

Nem bántam volna, ha a doki feliratozta volna betűrendben az iratos fiókokat, de sajnos, kívülről semmi nem utalt arra, hogy hol találom a páciensek anyagait. Fél óra szerencsétlenkedés után azért végre felfedeztem a B betűs vezetéknevű kezeltek kartotékjait. Onnantól már meg tudtam becsülni, hogy körülbelül hány fiókkal arrébb keressem az R-t. Az első célkitűzésem szerint ugyanis azt akartam csekkolni, hogy van-e Rivelli vezetéknevű páciense az intézménynek. Bár nem voltam biztos az ötletem eredményességében, hamarosan mégis szökkenhettem kisebbet örömömben. Ugyanis, előkotortam egy újabb szekrény mélyéről egy “Rivelli, Eleonora” feliratozású iratcsomót.

- Ez az!

Felcsaptam a fedőlapot, ám csak üres papirosok szállingóztak gumikesztyűvel borított ujjaim közül a padlóra. Semmi szöveg. Az Eleonora Rivelli számára készített mappa nagy kamu volt, kitömve hófehér lapokkal.

Wow. Itt aztán tényleg bűzlik valami. Miért hiányoznak a páciens anyagai?

Átforgattam a kibelezett iratgyűjtőt, és a sarkába felírva találtam még egyetlen adatot: “193-as kórterem”.

Azt hiszem, ezek után nem is volt kérdés, hogy hová vezessen az utam. Semmi értelme Doktor Fudge papírjait túrnom cél nélkül. Sokkal ütősebb nyom a 193-as kórterem.

Szélsebességgel visszapakoltam a fiókokba, és a betörőszerszámommal ráforgattam a zárakat az iratos szekrényekre. Hátha nem veszik észre, hogy járt itt valaki.

Majd rohanva nekiindultam a kórtermek felkutatásának.

Úgy tűnt, az ápoltakat is lecsődítették Litvin előadását hallgatni. A folyosók legalábbis kísérteties ürességgel tátongtak, ahogy visszhangzó léptekkel végigügettem rajtuk. Képzelem, hogy szegény kezeltek milyen jól szórakozhatnak Litvin prof tudományos szakzsargonnal teletűzdelt, laikusok számára teljességgel emészthetetlen, egyórás monológját hallgatva... Éreztem némi lelkifurdalást: nem gondoltam volna, hogy ilyen igen kevéssé humánus vonzatai is lesznek az akciózásomnak. De legalább engem nem háborgat senki.

Egy kis tévelygés után megérkeztem a 193-as számmal jelölt ajtóhoz.

Ha a helyiséget üresen találom, lesz alkalmam átkutatni. Ha viszont nem, akkor talán még nagyobb fogásra lelek...

Benyitottam.

Egy egyágyas helyiségbe léptem be, és a lakóját is egyből megpillantottam kopottra mosott egyenhálóingben.

A nő az ablaknál ült fehér, fémkeretes széken. Megfelelt Gomez kapitány leírásának. Táskás szemű, sápadt. Egészen rövid haja mint valami vízből kimert ázalék, egyenetlen és sötét. Lerévedt a rácsos üvegtáblán keresztül az udvarra.

- Mrs Rivelli? - kockáztattam meg súgva a kérdést, miközben elővigyázatosságból becsuktam magam mögött az ajtót. Jobb, ha véletlenül sem láthat vagy hallhat meg senki a folyosóról.

A nő nem reagált, halott tekintettel bámult ki az ablakon.

- Eleonora Rivelli? - ismételtem meg, ezúttal már hangosabban. - Frida Lorne vagyok, magánnyomozó.

Még mindig semmi.

Közeledtem pár lépést:

- Mario halála miatt vagyok itt, feltétlenül beszélnünk kell.

Egy lassított felvétel vontatottságával felém fordult, de még mindig nem válaszolt. A tekintete homályos volt, mintha nyitott szemmel álmodna.

Állt még egy szék a szobában, azt odahúztam magamnak az ablakhoz.

- Mit műveltek Önnel? Benyugtatózták? - Reméltem, hogy egyáltalán tud angolul. Legalábbis, Gomez kapitány nem említette, hogy tolmács kellett volna a kikérdezéséhez. Mindenesetre, ezen a rozzant telón nem fogok tudni fordító appokat használni, úgyhogy, jó nagy bajban leszek, ha nyelvi nehézségek támadnak.

Nem kellett azonban emiatt aggódnom. A nő ugyanis végre megszólalt, bár olyan halk és elvékonyult hangon, hogy alig hallottam:

- Nem tudom. Már rég nem tartom számon, milyen gyógyszereket adnak.

Huh. Folyékonyan beszél angolul. Erőt nyerve a kedvező fordulatból, bele is vágtam a közepébe:

- Miért van itt? Mivel kezelik Önt?

- Domenico megtiltotta, hogy a személyzeten kívül mással beszéljek. Nem válaszolhatok.

- Maga Mr Rivelli küldött ide - nyomattam azonnal az ordenáré nagy hazugságot. - Nyugodtan feleljen bármire!

- Domenico? De hát, miért?

- Felkért, hogy derítsem ki, mi történt szegény Marióval. Mint mondtam, detektív vagyok. A nyomozásom keretei között szeretném meghallgatni.

A nő először rám emelte üres tekintetét, aztán azonban visszafordult az ablak felé:

- Nem hiszem, hogy Domenico engedné, hogy kettesben beszélgessünk.

- Pedig esküszöm az életemre, hogy ő küldött!

- Inkább menj! Nehogy az orvosok meglássanak!

- Az orvosok is jóváhagyták, hogy itt legyek.

- Hazugság. Domenico megtiltotta, hogy bárkit is beengedjenek hozzám.

- Akkor mit gondol, hogyan jutottam be?

Nem nézett rám vissza:

- Nem akarom tudni. Kérlek, távozz!

- Segítenie kell, hogy elkapjuk a fia gyilkosát!

Nem felelt. Na, ez jól besülni látszik. Nem árt, ha előkapok egy Frida Lorne-féle váratlan szúrást, hátha az felrázza:

- Ha megmondom, mi történt a hajával, cserébe beszélni kezd?

Végre újra megmoccant, és elkerekedett szemmel felém nyikorogva az ócska széken, tudakolta:

- Ugyan hogyan találnád ki?

Nem válaszoltam a kérdésre:

- Áll az alku?

- Senki nem tudja...

- Domenico Rivelli levágta.

Síri csönd. A nő elnyílt ajakkal bámult rám.

- Láttam Mr Rivelli csuklóján az ősrégi karmolásnyomokat - adtam homályos részmagyarázatot a következtetésemre. - Gondolom, Ön foggal-körömmel küzdött, hogy megakadályozza.

Még mindig nem tudott megmukkanni sem, úgyhogy némi várakozás után újra én beszéltem:

- Egyszer nekem is le akarták vágni a hajam; leborotválni egy erőszakos koponyaműtéthez. Gyerekkorom óta növesztem.

Még egy kis hallgatás, aztán reszketeg hangon átvette a szót:

- Semmi más örömöm nem volt, csak a szép hajam. A falu a csodájára járt.

- Elhiszem, láttam képet.

- Olyan unalmas, kisstílű porfészek volt! Utáltam. Utáltam ott mindent. Csak azt szerettem, amikor a hajamat nézték.

A szájára szorította a kezét, és nem folytatta. Mintha belső rosszullét fogta volna el az emlékek hatására.

Én viszont már nyeregben éreztem magam, mivel észleltem, hogy hajlandó megnyílni. Bele is vágtam:

- Kezdjük az elején! Mi történt a férjével?

- A férjemmel?

- Gondolom, nem betegség okozta a halálát.

- Erről nem beszélhetek.

- Miért nem?

- Mert Domenico megöl, ha megtudja.

- Tőlem nem fogja megtudni.

- Nincs rá bizonyítékom, hogy mi történt.

Úgy tűnik, azért nem megy minden olyan olajozottan, mint hittem. Megpróbáltam noszogatni, hogy nyögjön már ki használható részletet:

- Valamilyen elképzelése csak van, nem?

- Igen, az van.

- És, mi az?

- Hogy Domenico megmérgezte!

Kis csend.

- Domenico Rivelli? - kérdeztem végül vissza, féloldalra billentve a fejem. - Ugyan miért tett volna ilyet? Szerette az öccsét, nem?

- Nem ilyen egyszerű. - Mrs Rivelli még mindig lassú erőtlenséggel formázta a szavakat. - Ehhez ismerned kellett volna akkor. Egészen más volt. Sokra tartotta magát, nagyon sokra. Azt akarta, hogy minden ember leboruljon előtte, és a falu királyaként tiszteljék. Állandóan a márkás autóival, külföldi kalandjaival villogott...

- Igen, és?

A nőt megakasztotta a flegma közbekérdezés. Mintha azt várta volna, hogy elszörnyülködök a leírás hallatán.

Végighúzta a kezét színtelen alsó ajka előtt:

- És... és szemet vetett rám. Már rég az öccse felesége voltam, de ez sem érdekelte. Megpróbált drága ajándékokkal elhalmozni...

- Például?

Nem felelt egyből, csak erőtlenül pihegett, úgyhogy én tippeltem:

- Hozott egyszer igazi szőrmekabátot. Rókaprémet.

- Honnan tudod?

- Ezt is láttam a fotón. Mr Rivelli irodájában áll kinn egy családi kép a férjéről, a kis Marióról és Önről. Téli kép, úgyhogy Önön pont rajta van a kabát.

- Nos, igen, azt ő adta. Domenico.

- Miért fogadta el? Nem érezte túlzásnak? Minek vesz valaki kődrága szőrmét az öccse feleségének?

- Furcsállottam, de nem dobhattam ki olyan jó minőségű holmit. Többet ért, mint a férjem egész veteményese.

- Azt mindenesetre a kép alapján is látom, hogy lelkesen hordta...

A nő megdermedt a megjegyzésem hallatán:

- Gondolod, hogy adtam alá a lovat? Nem. Minden alkalommal éreztettem, hogy szeretem a férjem, és hűséges vagyok hozzá. Domenico azonban fiatalon nem az a szigorú, puritán ember volt, akinek most tűnik a fekete gyászruházatában. Azt képzelte, hogy bármit megkaphat...

- Ön szerint az öccse meggyilkolása fölött érzett lelkiismeret-furdalás változtatta meg?

- Talán. De mindig is kegyetlen, rideg ember volt. Régen el tudta ezt leplezni a szórakoztató történeteivel és a nagyvilági könnyedségével, de látnom kellett volna rajta kezdettől fogva.

A nő tekintete ekkor ismét homályossá vált, mintha a gyógyszerek elködösítenék az elméjét.

Úgy tűnt, nem ártana a lényegre szorítkozni, ezért megpróbáltam:

- Hogyan jutunk el egy szőrmekabáttól a gyilkosságig?

Jó darabig nem válaszolt, és amikor újra megszólalt, akkor is elég zavaros volt a beszéde.

- Domenico... Domenico tette. - Bágyadtan meglegyezte magát hófehér kezével. - Nem tudom, pontosan hogyan. Talán a férjem kávéjába kevert mérget. Egyszer ott járt nálunk vendégségben, és igen sokáig elzörgött a kávés zacskóval...

- Azt állítja, hogy Mr Rivelli mérget rakott az öccse kávéjába?! Hogy így ölte meg?

- Akkor még nem sejtettem. Nem néztem volna ki belőle, hogy ilyen alattomosságra képes. Öntelt, kőszívű ember, de hogy megmérgezze a saját öccsét... Álmomban sem hittem volna. De szegény férjem azután kezdett panaszkodni fájdalmakra... Egyre sűrűbben. Alig evett. És aztán egyszer csak be kellett vinni a kórházba, ahol meg is halt. Belső vérzése volt. Mi más okozna ilyen súlyos gyomorvérzést? Ráadásul, bármi hasonló kórelőzmény nélkül. Domenico... Domenico megmérgezte. Tudom. És ami utána jött...

Elhalt a hangja.

- Igen? - biztattam. - Mi történt a férje halála után?

- Még alig értünk haza a temetésről, a rokonok még kinn beszélgettek a fák alatt a hűvösben... Domenico már karon ragadott, és bevonszolt a konyhába. Beszélni akar velem négyszemközt, azt mondta. Ott viszont nem engedett el, hanem a falhoz szorított, és... meg akart csókolni.

A nőt kirázta a hideg az emlék hatására.

- Persze, ellöktem magamtól. Szegény férjem még épp csak a földbe került, és ő már ilyen bűnös gondolatokat forgat a fejében! Iszonyodtam tőle. Aznap délután Domenico megértette, hogy sosem leszek önszántamból az övé. És a visszataszító vonzódása utálattá vált. Sötét, izzó gyűlöletté... Ezért záratott be az embereivel. Hogy ha az övé nem leszek, másé se lehessek. A korrupt orvosok és az alvilági kapcsolatai segítettek.

- Miért vágta le a haját?

- Mert tudta, hogy ezzel okozhatja a legnagyobb fájdalmat. Azóta... azóta sem engedi, hogy megnövesszem. Már nem érdekel, de régen... Régen azt hittem, belehalok. Semmi sem lehetett volna rosszabb.

- Aránytalanul nagy kegyetlenségnek tűnik.

- Domenico végtelenül kegyetlen ember. Én is csak az évek során értettem meg teljes mélységében.

- Senki sem próbálta megtalálni? Mario egyszer említette, hogy volt Önnek barátnője, akivel gyakran együtt hűsöltek a fák alatt, meg limonádét iszogattak.

- Lauretta?

- Hát, ha így hívták. Nem kereste Önt?

- Lauretta is unta a falut, mint én, és együtt álmodoztunk, de ő nem volt közeli barátom. Szerintem, nem is gondolt rám többet, miután eltűntem.

- És mások?

- Tudtommal senki nem keresett.

- Az egész faluban nem akadt senki, aki firtatta volna az eltűnését?

- Sajnos, nem. A közeli családtagjaim már mind elköltöztek, vagy halottak voltak.

Hümmögve doboltam egy sort a térdemen az ujjammal, aztán mást kérdeztem:

- Ismer Ön egy Leonard Wyatt nevű pasast?

- Nem.

- Pedig pont itt kezelték.

- Domenico nem engedi, hogy beszéljek a többi beteggel.

- És?

- És sosem mernék ellenszegülni a parancsainak. Te nem tudod, miféle szörnyeteg...

- Nézze, azt látom, hogy hangulatos jelzőkkel le tudja festeni Mr Rivelli jellemét, de a tények jobban érdekelnének.

A nő egyszerre levegő után kezdett kapkodni, majd olyan váratlanul ugrott fel a székből, hogy a mozdulat készületlenül ért az eddigi élettelen ernyedtsége után.

- Hogy... hogyan? - zihálta. - Hát nem érted, hogy mit tett velem az az ember? Megkínzott, és évtizedek óta bezárva tart, mint madarat a kalitkában... Mi mást kellene róla mondanom?

- Nehezemre esik elhinni, hogy a messziből meg tudná akadályozni, hogy Ön legalább pár szót váltson a többi kezelttel vagy a külvilággal...

- Azt állítod, hogy hazudok?!

- Én csak...

A nő hangja ekkor azonban hisztérikus hirtelenséggel sikoltássá torzult:

- Ápolók! Segítség! Betört hozzám egy detektív, és zaklat! Segítség!

Megállt bennem az ütő. Mrs Rivelli pedig odavetette magát a vészhívó gombhoz az ágy mellett, és püfölni kezdte rohamszerű görcsösséggel.

Ez volt az a pillanat, amikor beláttam, hogy jobb, ha menekülőre fogom.

Felpattantam, és teljes erőmből az ajtó felé száguldottam. Úgy rohantam, ahogy csak bírtam.

Kinn találtam egy nyitva hagyott ablakot, és habozás nélkül átlendítettem a lábam a párkányán.

Hamarosan már az alattunk húzódó folyosó ablakában kapaszkodtam, majd egy huppanással kikötöttem az udvar kavicsán.

Utána száguldottam a parkoló felé.

Amikor megláttam Litvin járművét, berepültem a szándékosan nekem nyitva hagyott kocsi hátsóülésére, és elhasaltam, hogy kintről minél kevésbé látsszak. Aztán csak vadul zakatoló szívvel igyekeztem nyugtatni a légzésem ütemét, hogy valamennyire levegőt is kapjak.

Egy idő után Litvin kimért léptekkel felbukkant a parkolóban, és szép nyugodtan helyet foglalt az első ülésen. Amikor azonban nekiállt volna szarvasbőr ronggyal letisztogatni egy szabad szemmel nem látható foltot a kormánykerékről, rárivalltam:

- Taposson bele a gázba! Azonnal!

- Ön már itt is van? Nem vettem észre az üléstámláktól...

- MOST!

A professzor végre felocsúdott, és elindította az autót. Azonban nemsokára éreztem, hogy lassít:

- Várnunk kell, éppen lecsukják az udvarról kivezető kapu sorompóját.

- Padlógáz!

- Kisasszony, már nem hajthatok át.

- Ha nem akarja bíróságon tölteni az elkövetkező fél évet, akkor nyomja tövig a gázpedált!

- De hát...

- Mégis, mit gondol, miért csukják le a nyüves sorompót?!

- Ugye, nem azt akarja mondani, hogy lebuktunk, és Önt keresik?

- De, igen, és ha megtalálnak itt a kocsijában, mindketten megyünk a sittre, úgyhogy nyomassa, mint a meszes!

Litvin arcán megfagyott az értetlen kifejezés. Aztán a következő pillanatban felbúgott a kocsi motorja, és kilőttünk, mint a nyíl egy hajszállal az ereszkedő sorompó alatt az országút felé.

32. fejezet: Nyomok

- Arra nem gondolt még, hogy autóversenyzéssel foglalkozzon? - Hátradőltem az ülésen felkászálódva, megkönnyebbülten fújtatva.

Litvin éppen leállította a kocsit egy szupermarket kihalt parkolójában, hogy szusszanni tudjunk a hajmeresztő száguldás után. Végre elég messzire kerültünk az elmegyógyintézettől.

- Ugyan miért kérdez ilyesmit, kisasszony? Egyáltalán nem kedvelem a gyorshajtást.

- Csak eszembe jutott, hogy Ön akkor is minden sebességrekordot megdöntve vezette a kocsiját, amikor egyszer-kétszer Bill megmentésére igyekezett, és most is szuperül kimenekített, egyetlen karcolás nélkül. Ezzel sztár lehetne a pályán.

- Nem értem a javaslatát. Nem rendelkezem megfelelő képzettséggel versenyjárművek kezelése terén...

Inkább rálegyintettem a professzor faarca láttán:

- Poén akart lenni. Mindegy, térjünk rá a következő nyomozási lépésünkre!

- Lépésünkre? Kisasszony, megtisztelő, hogy számít a jövőbeni segítségemre, de szeretnék végre hazamenni Billhez és a kutyákhoz. Nem kívánok tovább részt venni a nyomozásában. Már ez a mostani menekülés is épp elég nyugtalanná tett...

- Nem lesz semmi baj, csak pár címre kellene elfurikázni. Légyszi! Egy-két órán belül végzünk.

- Megígéri?

- A szavamat adom.

Töprengő hallgatás. Aztán Litvinnek valószínűleg eszébe juthatott, hogy ha rá nem tudok támaszkodni, akkor nyilván Billt fogom felkérni, úgyhogy végül beleegyezett:

- Rendben, diktálja a címet a navigációs készüléknek, elindítom a hangfelismerő funkciót.

- La Volpe pizzéria!

*

Az ajtón függő “Zárva” tábla ellenére lenyomtam a pizzéria kilincsét. Az étkezde kongott az ürességtől. A székek felfordítva az asztalokon, a pultban nem áll senki, a konyha edénycsörgés helyett hallgat.

Rivelli irodájának az ajtaja résnyire nyitva volt, így arra vettem az irányt.

- Be vagyunk zárva - szólt a férfi, ki sem tekintve.

A nem túl hívogató bejelentés ellenére kopogtam, és egyből be is léptem:

- Csak én vagyok az. A nyomozás miatt jöttem, nem zavarok sokáig.

Domenico Rivelli kurtán biccentett felém, hogy bemehetek. Az íróasztalánál állt, az egyik kezében fényes papirosra nyomtatott, összefűzött lapköteget fogott. Előtte pedig sötétkék öltönyfelső pihent, kiterítve.

- A temetkezési vállalkozó hagyott itt katalógust. Ki kellene választanom, hogy milyen koporsószövet illene Mario kedvenc zakójához. De... de egyszerűen képtelen vagyok... - Rászorította az ujjait az asztallapon pihenő ruhadarab ujjára. Aztán megacélozva magát, társalgási könnyedséggel folytatta: - Mármint, úgy értem, sosem foglalkoztam színárnyalatokkal. Ez az asszonyok dolga. Azt sem tudom, mire kellene figyelnem.

- Rábökjek egyre?

Rivelli nem felelt egyből, én pedig türelemmel vártam. Végül feloldotta a zakó ujjára font ujjait, és szó nélkül kinyújtotta felém a katalógust.

- Nyugalom, nincs annyira rossz ízlésem, mint ahogyan az asszisztensem híreszteli. - Belelapozva a kiadványba, kinéztem egy törtfehér, jó minőségű kárpitozást. - D439.

Visszaadtam az összefűzött papírokat.

Rivelli merev mozdulattal odafirkantott az asztalán lévő tollal egy ikszet a D439-es ábra mellé. Meg sem nézte, mit választottam.

- Beszéljünk a nyomozásáról! - utasított helyette. - Gondolom, van valamilyen fejlemény, és azért keresett fel.

- Igen. Sikerült kikérdeznem az ügy egyik kulcsszereplőjét.

- Kit?

- Eleonora Rivellit.

A katalógus puffant az íróasztalon:

- Nem érti, hogy tévúton jár? Talán nem kellett volna bíznom a nyomozói szaktudásában. Ilyen egyszerű detektívmunkát sem képes ellátni!

- Honnan veszi, hogy egyszerű az ügy? Szerintem, nagyon is szövevényes.

Rivelli fejének a félrefordítása jelezte, hogy nem hisz nekem:

- Miért nem a különböző üzletfeleimet és ellenségeimet vizsgálja? Talán fenyegető üzenetnek szánták...

- Mindketten tudjuk, hogy nem erről van szó. Mario a múlt miatt halt meg.

- Mivel bizonyítja?

- Továbbra sincs bizonyítékom, de egyedül így állhat össze a kép.

- Milyen kép?

- Az Ön öccsét, ugyebár, megölte valaki.

- Az öcsémet? Hogy jön ide az öcsém?

Beláttam, hogy ez eltart még, úgyhogy leültem az asztal melletti egyik székre. Csak aztán folytattam:

- Mrs Rivelli is úgy véli, hogy a néhai férjét megmérgezték.

- Igazán? - A férfi hangsúlya gúnyos élre váltott. - Vagy úgy! Szóval, úgy véli...

- Elmondom Mrs Rivelli verzióját a történtekről, és aztán azt is, hogy én mit gondolok. Ha Ön ezek után sem hajlandó megosztani velem a részleteket...

- Halljam! - vágott bele a mondandómba. Karba tett kézzel állt meg velem szemben.

- Mrs Rivelli szerint Ön udvarolt neki, és értékes ajándékokkal halmozta el.

- Az öcsém felesége volt!

- Miért adott Ön ajándékba drága rókaprém kabátot?

- Az öcsém kérte, hogy szerezzek, mert Eleonora vágyik egy igazi szőrmekabátra. Nem a magam nevében adtam, egyszerűen csak én tudtam külföldről beszerezni. Eleonora már hónapok óta rágta a fülét.

- Mrs Rivelli szerint Ön el akarta csábítani az ajándékkal.

Nem felelt, összepréselt ajakkal hallgatott. Én viszont élénken tovább beszéltem:

- Csakhogy én egészen másként képzelem. Szerintem, tényleg esze ágában sem volt udvarolni az öccse feleségének. Az a hiú, csodálatra áhítozó, nagyravágyó valaki, akit más sem érdekelt, csak hogy az embereket lenyűgözhesse, nem Ön volt, hanem Eleonora Rivelli! Aki sem az egyszerű, dolgos férjét, sem a kisfiát nem szerette, csak naphosszat feküdt az ágyon és a világszép haját fésülgette, eltelve önimádattól... És aki utálta a szürke, rozzant kis falut. Aki egyre arról álmodott, hogy egy márkás autókkal villogó, nagyvilági férfi majd elviszi magával külföldre. - Pattintottam az ujjaimmal a mondandóm nyomatékosítására. - Nem Ön szemelte ki magának az öccse feleségét, és végképp nem próbálta elcsábítani, hanem pont fordítva történt! Eleonora Rivelli szeretett bele Önbe, nem igaz?

A férfi összekulcsolta maga előtt a kezét, erővel egymásnak préselve megsárgult ujjait:

- Nem ismertem fel időben a jeleket. Mindennap megbocsátásért imádkozom. Arra gondolok, hogy mit mondhattam vagy tehettem volna másképp... Hogy ha a saját magam fényezése vagy a vagyonommal kérkedés helyett arra összpontosítottam volna, hogy félretegyek a közös éttermünkre... Akkor talán szegény öcsém még élne. Tudta ezt? Hogy az öcsém egyetlen álma egy saját pizzéria volt? Bármikor megnyithattuk volna... De én inkább elszórtam a pénzt világi hívságokra, és kalandokat üldöztem. Ha legalább arra képes lettem volna, hogy a felesége előtt ne hangoztassam! Nem fogtam fel, hogy Eleonora miért néz engem úgy... Megszoktam, hogy a faluban mindenkit elképesztettek a sikereim. Még az utolsó pillanatban sem értettem meg, csak amikor már túl késő volt.

- Ön szerint mi történt?

Domenico válasza szárazon koppant:

- Eleonora megmérgezte a férjét. Az öcsém világéletében erős szervezetű, egészséges ember volt. Sosem panaszkodott gyomorbántalmakra. Aztán egy-két hét alatt olyan súlyos gyomorfekélye alakul ki, hogy belehal?

- Igen, esélyes, hogy megmérgezték, de honnan tudja, hogy Mrs Rivelli tette?

- Az öcsém temetése alig ért véget, és az a nőszemély már körülöttem ólálkodott. Csak arra várt, hogy kettesben maradjunk. Az udvaron még kinn ültek a rokonok a fák alatt, közben meg már a kezemnél fogva húzott be a konyhába. Fokról fokra kezdtem sejteni az igazat, de még akkor is próbáltam a gyász miatti hisztériának tulajdonítani a viselkedését. Ahogyan a külföldről és az elutazásunkról beszélt... Hogy vigyem el magammal. Mario eszébe sem jutott, mintha nem is létezne. Csak ékszerekről és szállodákról fecsegett, és hogy elhárult minden akadály... Próbáltam nem elhinni. Amikor azonban... - Rivelli szava elakadt egy pillanatra. - Amikor meg akart csókolni, akkor megértettem.

- El tudom képzelni, milyen iszonyatos felismerés lehetett.

- Nem tudja elképzelni. Én sem tudtam volna. Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen gyűlöletet érezhetek. - Az állkapcsa megcsikordult, olyan erővel préselte össze a fogsorát. - De ne pazaroljuk a szót érzésekre! Önnek a lényeget kell hallania. Meg akartam ölni Eleonorát. Ott rögtön képes lettem volna megtenni. Akár puszta kézzel is. De amikor eltaszítottam magamtól, véletlenül levert a polcról egy családi fényképet. Azt a képet, amit azóta is éjjel-nappal az irodámban tartok. Amikor megláttam a fényképen az öcsémet, és azt a szeretetet, ahogyan a családjára tekint... Tudtam, hogy nem akarná, hogy a felesége meghaljon, és hogy belőlem gyilkos váljon. Mindig is tisztaszívű, megbocsátó ember volt. Nekem is elnézte, hogy nem álltam a szavam, és nem tértem haza, hogy felépíthessük a családi éttermet. Pedig az jobban fájt neki, mint ha mérget adagoltam volna. Ezúttal hát megtettem, amit kívánt volna. Megkíméltem annak az átkozott nőszemélynek az életét.

- De levágta a haját, és elzárta a külvilágtól.

- Igen. Aznap magára hagytam, mert tudtam, hogy ha egy percig is a közelében maradnék, megölném. Akár a gyászoló rokonság szeme láttára is. Másnapra hidegfejjel végig tudtam gondolni, mit tegyek. Megmondtam Eleonorának, hogy választhat. Ha élni akar, ez az ára: be fogom záratni. Megpróbálhat elszökni, de ha megtalálom, megölöm. Rabként kell élnie, ahogyan a hozzá hasonló gyilkosoknak!

- Úgy tűnik, Mrs Rivelli inkább így döntött.

- Volt egy üzletfelem orvosi körökben, ő segített keresni egy intézményt, ahol kérdés nélkül bezárják, ha a megfelelő szálakat mozgatjuk meg.

- Aztán meg idővel elhozatta a sógornőjét ide, Amerikába.

- Igen. Itt is akadt, aki sokkal tartozott nekem, és hajlandó volt segíteni. Szemmel akartam tartani azt a gyilkos nőszemélyt, hogy nehogy bármivel próbálkozzon.

- Doktor Fudge?

- Ő nem tud semmit, egy kollégája szavára vette fel ide Eleonorát. Úgy tudja, hogy a másik orvos egy távoli rokonát akarja így titokban kezeltetni.

Megnyugodtam, mert Doktor Fudge szimpatikus, jóindulatú úriember benyomását keltette eddig bennem, és szíven ütött volna, ha kiderül, hogy mélyen benne van bármiféle suskusban. Majdnem el is mosolyodtam, de aztán úgy ítéltem meg, hogy nem illene a helyzet komolyságához.

Inkább másra tereltem a szót:

- Gondolom, azt inkább meg se kérdezzem, hogy annak idején miért nem lett volna egyszerűbb simán rendőrségi feljelentést tenni? Ha egyszer úgy tudta, hogy a sógornője bűncselekményt követett el...

- Több oka is volt, hogy nem fordultam a hatóságokhoz. Először is, akadtak bizonyos üzleti tevékenységeim, amelyek nem tették lehetővé, hogy megkeressem a rendőrséget. Egyáltalán, bizonyítható lenne-e, amit Eleonora művelt? Arról nem is beszélve, hogy híresen szép volt. Könnyedén az ujja köré tudta csavarni a férfiakat. Elég, ha egyetlen korrupt rendőrt el tud csábítani... De ezt Ön bizonyára tudja. Úgy informálódtam, hogy Ön jó pár illegális nyomozást megúszott, mert a rendőrkapitány a szeretője.

Elfojtottam egy ciccenést:

- Kissé pontatlanok az értesülései, de inkább ne ragozzuk! Maradjunk a múltnál! Mi történt még a sógornőjével?

- Ennyi volt. Bezártam, és gondoskodtam arról, hogy ne tudjon érintkezni a külvilággal, csak az orvosaival.

- Nem kerülhetett kapcsolatba a páciensekkel sem?

- Miért kérdezi?

- Csak tudni szeretném.

- Kizárt dolog, hogy a betegek közé engedték volna. Erre külön felhívtam az orvosai figyelmét.

- De, ugyebár, garantálni nem tudta...

- Mire gyanakszik?

- Mindegy, egyelőre elég, ha én tudom. - Felpattantam a székről, és váratlanul elindultam az ajtó felé. - Jobb, ha folytatom a nyomozást, mert szorít az idő.

Rivelli nem tartóztatott, úgyhogy már a kilincsen volt a kezem.

Egyetlen dolgot viszont még tisztázni akartam vele Mario halála kapcsán, és végül úgy döntöttem, hogy azt is ellenőrzöm. Visszafordultam hát az ajtóból:

- Lehet még egy utolsó kérdésem?

- Csak tessék!

- Ha, mondjuk, egy hete megtudta volna, hogy Mario azt tervezi, elszökik egy messzi városba, hogy új életet kezdjen fotóművészként, félredobva mindent, amit Ön tanított neki, Ön mit érzett volna?

Rivelli jégcsapként szúró, áthatóan rám szegezett szemén látszott, hogy mérlegeli, vajon mire irányulhat a puhatolózás:

- Nyilván nem örültem volna. Mit vár, mit mondjak?

- Hát, egy ismerősöm például mesélte, hogy őt a szülei halottnak tekintették attól a perctől kezdve, hogy végleg letért az általuk kijelölt útról. Még a holléte vagy a hogyléte felől sem érdeklődtek többé. Valóban totál úgy kezelték, mint ha meghalt volna. Ön is így reagált volna, ha Mario elárulta volna?

Domenico tekintete rávillant az asztalán pihenő temetkezési kiadványra:

- Egyszer láttam egy szerencsétlen embert. Régen, már legalább harminc éve történt, még fiatal voltam. Megpróbált lelépni egy kamionszállítmányunkkal, és az akkori főnököm... maradjunk annyiban, hogy nem kedvelte a tolvajokat. Így a tanúja lettem, ahogyan megkínoztatta és megcsonkíttatta az illetőt. Nem részletezem, mert nem hölgyek fülének való. Annyi a lényeg, hogy tudom, arra gondoltam akkor, hogy ez a legrosszabb dolog, ami történhet valakivel. Hogy ilyen fájdalmakat kell kiállnia, és még gyógyíthatatlan sérüléseket is szerez. Egész hátralevő életében roncsként kell majd tengődnie, ellátásra szorulva. - Keskeny ajka kemény vonallá préselődött az emlék hatására. Aztán egyszerre újra felnézett rám: - Tudja mit? Habozás nélkül átvenném a helyét annak az embernek, ha cserébe Mario élhetne, még ha egy messzi városban, a nyavalyás fényképezéssel foglalkozna is!

Félrecsapta a katalógust, és a fényes papírok halk zizegéssel hullottak a padlóra.

Elhátráltam az ajtó felé, és tapintatos halksággal behajtottam magam mögött a lapját, ahogy távoztam.

*

Lehuppantam Litvin mellé az anyósülésre.

- Mit csinál? - érdeklődtem, amikor konstatáltam, hogy a prof másfél oldalas e-mailt szerkeszt a telóján. - Még ilyenkor is dolgozik?

- Nem. Csak írni akartam üzenetet Billnek, hogy későn érek haza, és hogy ne felejtse el szemügyre venni a kisebb termetű foxi bal mellső mancsát. Az a gyanúm, hogy már megint tüske ment a talpába.

- És, mi ez a mérföldes hosszú halandzsa?

- Igyekszem választékosan fogalmazni.

Odanyúltam, és kikaptam a prof kezéből a telefont.

- Megírom én. - Megnyitottam új üzenetet, és bepötyögtem: “Segítek Frida Lorne nyomozásában. Nézd meg a kis foxi lábát, mert sántít. Még nem tudom, mikor érek haza, de örülnék, ha ma este le tudnánk ülni kettesben. Szeretnék végre nyíltan beszélni Stanislavról és az engem kísértő emlékekről.”

Visszaadtam a telefont:

- Tessék, küldheti is. Benne van a lényeg.

Litvin rápillantott, aztán fanyar képpel törölte az üzenetemet. Elsuvasztotta a telefont a zakója zsebébe.

- Mehetünk? - kérdezte aztán.

- Okés, induljunk! Csak még ki kellene sütnöm, hogy mi legyen a következő lépésünk.

- Elakadt a nyomozás?

- Nem, nem, csak gondolkodnom kell. - Hátradőltem az ülésen, megnyomkodva ujjbegyeimmel a homlokomat. Aztán egy perc csönd után leejtettem a kezem a térdemre. - Igen, elakadt a nyomozás. Fogalmam sincs, mihez kezdjünk.

- Tudja, ki a tettes?

- Sejtem.

- Akkor mi a gond?

- Az, hogy nem áll össze a kép. Nem értem a múltbéli események szerepét, és így nem tudom, mit kellene keresnünk. Sőt, az indítékot...

Ekkor megcsördült a féltégla teló a táskámban. Előkotortam, és láttam, hogy Bill hív. Végül is, nem csoda, mert egyedül az asszisztensemnek és neki adtam meg a számot.

- Hoppá! Pont Bill az - böködtem Litvin felé a kivénhedt készülékkel. - Akar vele beszélni?

A professzor arcán felsejlett egy árnyalatnyi vörösség:

- Én... nem is tudom...

- Ne mondja már, hogy még évek elteltével is zavarba jön, ha a szerelmével telefonál!

- Csak... nem akarom, hogy kínos legyen, hogy én szólok bele az Ön tulajdonát képező elektronikus készülékbe...

- Szóval, zavarba jön.

- Nem, kisasszony, én csak...

- Na, jó, felveszem én. - A fülemre nyomtam a készüléket. - Halló? Mi a helyzet ott?

Bill hangja izgatott örömmel csendült:

- Hahó! Most végeztem Cseng Lunál. És állati hírem van. Igazad volt, Frida! Tényleg Csen Lu került be Rivelliék csomagtartójába, ugyanis egy színdarabot próbáltak el. Vagyis hát, nem is színdarabot, hanem egy filmrészletet. Cseng Lut érdekli a filmipar is...

- Remek. Mondj el mindent, amit kiderítettél!

- Kezdem az elején. Először távolságtartó volt ez a Cseng Lu, de amikor előadtam, hogy filmszínész vagyok, és casting kapcsán szeretnék egyeztetni, már megnyílt. A megbeszéltek szerint mondtam, hogy akciófilmről lenne szó, és kérdeztem, hogy próbált-e már ilyen jeleneteket... Akkor mesélte, hogy nemrég be akarták hívni pont hasonló film meghallgatására, még egy jelenet forgatókönyvét is megküldték, de aztán kiderült, hogy bazi nagy átverés. Nem is volt semmiféle meghallgatás. Senkit nem talált a címen, ahová behívták, csak egy bezárt, régi mozit. Pedig rengeteget készült a meghallgatásra.

- Ezt a jelenetet próbálta el egyik éjszaka Rivelliékkel is?

- Igen, pontosan.

- Honnan jött a forgatókönyvrészlet?

- Cseng Lu e-mailben egyeztetett a csaló filmessel. Aztán az illető nem jelentkezett többet az eset után.

- Ki adta az ötletet, hogy pont ott az étteremnél, éjjel, Rivelliékkel próbálja el?

- Még szegény Mario javasolta.

- Mario?!

- Igen.

- És ő honnan szedte?

- Cseng Lu sem tudta. Mindenesetre, Mario rábeszélte a nagybátyját, hogy segítsen, és a hitelesség kedvéért mindent úgy csináltak, ahogyan a szövegben le volt írva. Jó négyszer-ötször elpróbálták. Az volt a lényeg, hogy Cseng Lu az éjszaka közepén áldozattá válik, halottnak hiszik, berakják a kocsi csomagtartójába, és elhajtanak vele. Aztán nagyjából véget is ér a jelenet. Az idősebb Rivelli kelletlenkedett egy sort, de végül beleegyezett, hogy pár órát rászán a gyakorlásra. Így jutottak el a Wyatt által látottakig.

- Mondjuk, nem csodálom, hogy ezt a magyarázatot nem kötötték a rendőrség orrára, és inkább azt hazudták, hogy ott sem jártak aznap éjjel.

- Hát, tény, hogy elég képtelenül hangzik - értett egyet Bill is.

- Főleg, hogy Rivelliék valóban folytatnak illegális ügyleteket. Csak hát, így meg szegény Mr Wyatt jött ki rosszul az egészből. Őt nézték már megint futóbolondnak, pedig igazat mondott.

- De ugyan miért lehet ez jó bárkinek? Ki és miért találta ki a furcsa színjátékot? Mario? De hát, ő miért...

- Ne aggódj, a részletek kiderítése az én feladatom. Már így is roppant sokat segítettél.

Bill hangján hallottam, hogy elmosolyodik a biztatásra:

- Köszi. Először megijedtem, hogy nem fogom tudni meggyőzni Cseng Lut, de aztán, amikor elhitte, hogy én is színészettel foglalkozom, már simán ment. Tényleg jól jött az új celeb-külsőm. Szerencsére, a mondandója nagyrészét is sikerült megértenem, bár a bonyolultabb szavak helyére bekevert néha egy-két kínai kifejezést.

- Kiváló munka. Nem is tudom, mihez kezdenék nélküled.

Ekkor Bill hangja váratlan halkságra váltott:

- Öhm, Frida?

- Igen?

- Tudom, hogy most sietned kell a nyomozás miatt, de feltarthatnálak még egy magánéleti kérdéssel?

- Persze, mondd csak!

- Ahogy így a kínai szavak hallatán elgondolkodtam az idegen nyelvek használatán, fennakadtam egy részleten. Már megint Gavrilón járt az eszem... Szóval, az ugrott be, hogy Gav vajon miért angolul beszélt a telefonban Stanislavval, amikor kihallgattam őket? Miért nem az anyanyelvükön? Mit gondolsz? Jelenthet ez jót vagy rosszat?

- Ööö... - Vetettem egy oldalpillantást a mellettem ülő Litvinre. - Most nem igazán alkalmas, hogy kifejtsem. Majd beszélünk még, jó?

- Jó, de...

- Köszi a segítséget! - Kinyomtam a telefont. Alkalomadtán bocsánatot kérek a kurta-furcsa elköszönésért, és magyarázatot adok a viselkedésemre.

Újra hátradőltem az ülésen.

- Jól van Bill? - kockáztatta meg a kérdést a prof.

- Persze - válaszoltam szórakozottan, mert közben már ismét a nyomozásra összpontosítottam. Próbáltam az újonnan megtudottakat beilleszteni a képbe. Sajnos, azonban nem okoztak túl nagy meglepetést, így éreztem, hogy továbbra is sötétben tapogatózom. Tényleg átverés volt, amit Wyatt az étteremben látott. Igen, de mi értelme?

Valahol a tudatom hátterében viszont ott motoszkált Bill utolsó kérdése is, és furcsamód nem hagyott nyugodni.

Egyszerre a professzor felé perdültem:

- Miért angolul beszél telefonon Stanislavval?

Litvin szőke szemöldöke megfeszült:

- Miféle kérdés ez?

- Csak úgy elgondolkoztam rajta. Bill egyedül akkor érthetett meg egy elkapott beszélgetésfoszlányt, ha Önök ketten angolul telefonáltak. Miért?

- Évtizedek óta nem használom a szerbet, és Stanislav folyékonyan tud angolul. Ráadásul a kelleténél bizalmasabbnak is érezném, ha a saját nyelvünkön...

- Azok az olaszok, akik elástak! - tört ki ekkor belőlem, a váratlan felismerés hatására jókora hangerővel. - Atyaég, bocsánat, de most hirtelen eszembe jutott valami! Az egymás között használt anyanyelv... Hát, persze. Ez itt a kulcs. Tényleg minden évtizedekkel ezelőtt kezdődött! Abban a faluban... Mindent értek! Tudom már, mit keresünk.

Elkezdtem fénysebességgel üzenetet írni Mrs Blackhawknak a kivénhedt telón, hogy minek kellene utánajárnia a bevándorlásiaknál.

- Az asszisztensem feltárja a beutazási hátteret, mi pedig elmegyünk bizonyítékot lopni. Indulhatunk is, már tudom a következő úticélunkat!

- Elnézést, kisasszony, jól értettem, hogy a “lopás” szót használta az előbb?

- Nem, nem, csak nyelvbotlás volt. - Aztán már diktáltam is a címet Litvin GPS készülékének.

*

A szakácsok háza volt az új célpont. Esteledik, és ha elég halk vagyok, talán be tudok úgy lógni, hogy nem vesznek észre. Remélem, már lepihentek, vagy itthon sincsenek. Szerencsére, jártam egyszer náluk, így részben volt fogalmam a ház felépítéséről.

Amikor Litvin leparkolt a düledező kerítés mellett, rászóltam:

- Kapcsolja le a lámpákat, teljes sötétségben kell majd kinn várakoznia, jó?

A prof engedelmeskedett, és leoltotta a jármű minden világítását. Felé fordultam, és erővel megszorítottam a vállát:

- Jól figyeljen! Félórára bemegyek, és ügyelni fogok rá, hogy ne tartózkodjak benn tovább. Amikor legkésőbb harminc perc múlva kijövök a házból, Önnek készen kell állnia arra, hogy azonnal elhajtsunk. De ezúttal tényleg szuperfokozatba kell kapcsolnunk, mert valószínűleg bizonyítékok lesznek nálam. Elszáguldunk a rendőrségre. Amíg most benn leszek, Önnek az a feladata, hogy kitanulmányozza a rendőrségre vezető legrövidebb utat. Tényleg sietnünk kell majd. Menni fog?

- Igen, de kisasszony...

- Kérem, ne akadékoskodjon! Minden perc késés halálos bajt okozhat. Csak bízzon bennem!

- De hát...

- Kérem!

Litvin végre rábólintott:

- Rendben, megkeresem a telefonomon a legközelebbi rendőrőrs pontos címét.

- Köszönöm. - Kisiklottam a kocsiból, és megcéloztam a kerítést az átmászáshoz.

*

A nappali csendjében még visszafojtott lélegzetvételeim is hallatszottak. A Pork-ajtót könnyebbnek bizonyult feltörni, mint az orvosi iratos szekrényeket, de aztán benn állni a homály némaságában sokkal nyomasztóbb volt.

A szívem a torkomban dobogott. Igyekeztem nem gondolni a fenyőerdőre és az elásásomra, de nehéz volt elvonatkoztatni az ellenem elkövetett gyilkossági kísérlettől.

Aztán kis erőgyűjtés után képesnek éreztem magam az éledő pánik leküzdésére, és tettem befelé pár lépést.

Körbevilágítottam a betörőkészletes zseblámpámmal, de itt, a nappaliban nem láttam iratszekrényt vagy olyan más tárgyat, amely fontos dokumentumok tárolására szolgálhat. Így elóvakodtam egy újabb helyiség felé. Először füleltem egy sort. Amikor pisszenést sem hallottam, benéztem. A konyhában kötöttem ki, ezért visszafordultam. Nem háztartási kütyüket keresek.

Belopakodtam egy másik szobába. Itt végre kiszúrtam egy fiókos szekrénykét, úgyhogy meglódultam felé.

Ám ekkor kinyílt az oldalajtó, és fényárba borult a helyiség. Fabian Pork vadászpuskával a kezében totyogott be az ajtón, mögötte a felesége.

És ott álltak velem szemben, rám szegezve a lőfegyvert.

33. fejezet: Foglyok

A Pork házaspár legalább olyan döbbenettel meredt rám, mint én rájuk.

- Maga az? - A nő könyökön bökte a férjét, hogy még határozottabban rám irányítsa a puska csövét. - Fel a kezekkel!

Kinyitottam volna a számat, hogy valamit reagáljak, de Mrs Pork elébe vágott:

- Meg ne próbáljon segítségért kiáltani, mert ha mégis, azonnal lelőjük. Semmi okunk nem lesz tartózkodni a puska használatától, ha zajt csap.

- Jól van, nyugi. - Feltettem a kezem a levegőbe. - Nem fogok sikoltozni. Csak szeretném, ha tudnák, hogy nem rabolni próbáltam. Van egy elméletem a La Volpe étterem körül történt eseményekről, és azt akartam igazolni. Semmi szükség a puskára.

- Tudja, ki ölte meg Mariót? - A férj ennyit kérdezett kifürkészhetetlen petyhüdtséggel.

- Igen, végre összeállt a kép.

- És ki az?

- Már kétségem sincs afelől, hogy Domenico Rivelli tette.

A házaspár összenézett. Nem szóltak semmit, csak néma pillantásokat cseréltek, úgyhogy sietve folytattam:

- Minden egybevág. Az idősebb Rivelli elszedte Mariótól a Keleti Sárkányok kését, és a fiókjában őrizte. Csak ő vehette ki onnan a gyilkossághoz. Ráadásul, mostanra megfejtettem az indítékot is.

- Mi lenne az? - Pork ujja még mindig a ravasz közvetlen közelében pihent.

- Mario édesanyja igazából nem beteg, hanem Domenico Rivelli foglya. Bezárva sínylődik, embertelen körülmények között, elmegyógyintézet mélyén. Mindezt csak azért, mert annak idején nem volt hajlandó elhagyni a férjét és a kisfiát Domenico kedvéért. Beszéltem Mrs Rivellivel, ő mondta el, hogy így történt. Domenico megmérgezte a férjet, elrabolta a gyereket, és szegény nőt meg bezáratta. Mario pedig nemrég rájött minderre, így az idősebb Rivellinek cselekednie kellett, hogy elhallgattassa, mielőtt Mario kiszabadíthatná Eleonora Rivellit.

Mrs Pork arcán láttam az enyhülést, de azért még rákérdezett:

- Ha ennyire hisz Domenico bűnösségében, miért van itt már másodjára? Mit akar tőlünk?

- Csak ellenőrizni szerettem volna, hogy nem tudhatnak-e valamit. Ne vegyék rossz néven! Már régóta ismerik Rivelliéket, és meg akartam győződni arról, hogy nem lehet-e közük Mrs Rivelli bezárásához. Detektívként az a feladatom, hogy minden szálat elvarrjak. Ettől függetlenül, jóravaló, szorgalmas embereknek tartom Önöket, és semmi rosszat nem feltételezek...

Ám ekkor a férj egykedvűen félbeszakított:

- Hazudik.

- Gondolod? - A felesége kérdőn pillantott rá. Őt már sikerült meggyőznöm.

Azonban Pork lustán biccentett:

- Egyáltalán nem Domenicót gyanúsítja Mario meggyilkolásával, hanem minket. Mi másért kérdezett volna ki minket itthon is a legutóbb?

Erőltetve felnevettem:

- Ugyan már! Önöket? Hiszen a légynek sem tudnának ártani! Már ne is haragudjanak meg, de... egy idősödő, jámbor bácsi és a válófélben lévő, aggályos felesége? Miféle gyilkosságra lennének képesek? Az én szakmámban alvilági bűnözőket, maffiózókat, gengsztereket kell lefülelni, nem pedig egyszerű szakácspárokat zaklatni. - Legyintettem. - Tudják mit? Igazuk van. Tényleg abszurd, hogy idejöttem. Nem kellett volna pepecselnem vakvágányok ellenőrizgetésével. Ne haragudjanak a zavarásért! Jobb is, ha most megyek...

És lépést tettem volna az ajtó felé, ám a puskacső hideg féme a nyakamhoz nyomódott.

- Ha még egyszer megmoccan, lelövöm. - Így Pork. - Bár nem örülnék a zajnak, de nem hagy más választást...

- Oké, megálltam - igyekeztem megnyugtatni -, nem megyek sehová. Kérem, ne lőjenek!

- Hozd a ragasztószalagot, asszony! Meg, ha találsz még spárgát a fiókban...

A nő a férje felszólítására odalépett az egyik szekrényhez, és előkotorta a kötözőanyagokat.

*

Porkék hátrakötötték a csuklómat a fiókból előkerített zsineggel, majd áttekerték a ragasztószalaggal is vagy tízszer.

Utána a nő kiment a garázsba nagy műanyag fóliáért, és elkezdte leteríteni vele a szoba padlóját. Eddig a pillanatig csendben agyalva tartottam a tekintetem Pork puskacsövén, ám a fólia láttán összerezzentem:

- Hé, ugye, nem azon ügyködnek, amire gondolok?

Nem válaszoltak, csak a fóliát igazgatták. Egyszer-kétszer még megpróbáltam rákérdezni, hogy mire készülnek, meg úgy egyáltalán, beszéltetni őket. Csak terítették le sorban a bútorokat, hogy mind a fólia takarásába kerüljenek, meg a puskát lóbálták felém.

Aztán Pork rám szólt:

- Álljon be a fólia közepére!

- Mi?! Dehogyis! - hátráltam egy lépést.

A házaspár azonban megragadott két oldalról, és erővel bevonszoltak.

- Így egy-két órán belül végzünk a vér eltakarításával - magyarázta közben Pork.

A felesége átvette tőle a puskát, és becélzott. Azt hittem, rám akar lőni, ám ekkor Pork kezében kés villant. Az egyik fiókból halászta elő. Őzcsontból faragott díszkés. Sajnos, a pengéje kellően hegyesnek és élesnek tűnt az emberi szövetek roncsolásához.

- Mit művelnek? - hadartam. - Legalább pár szót váltsunk még!

- Vége, detektívnő. Imádkozzon, ha akar!

Pork előrelépett, és megemelte a kést.

Én viszont nem fohászokkal foglalkoztam, hanem az utolsó esélyeimet latolgattam. Úgy döntöttem, hogy nincs más választásom. Amikor Pork a nyakam felé szúr, rá fogom magam vetni. Igaz, hogy hátrakötött kézzel esélyem sincs ellene, meg nyilván a felesége is lőni fog, de legalább zűrt keverek. Ki tudja? Hátha jó lesz valamire. Bár az életemet valószínűleg nem fogja megmenteni, de legalább próbálkozom.

Nagy levegőt vettem, és ugrásra készen megfeszültek az izmaim. A férfi kezében felvillant a penge...

Ekkor azonban éles csörgés hallatszott. Valaki becsengetett a Pork-házaspár bejárati ajtaján!

- Ki az? Pont ilyenkor? - fagyott le a feleség. Aztán a szintén mozdulatlanná váló férjére meredt: - Vársz valakit, te szerencsétlen?

- Nem. - Nyugtalanul megrándult az ideg Pork szeménél. - Rosszat sejtek...

- Nem ölhetjük meg a nyomozónőt, amíg valaki az ajtónknál csenget. Ki kell derítenünk, ki az.

- Menj, nyisd ki, és tegyél úgy, mintha minden rendben lenne! - javasolta a férfi. - Talán csak véletlen, hogy most jön valaki. Én itt maradok a puskával, és ha bármi gond van, előlépek segíteni. Ha pedig a nyomozónő meg merne pisszenni, lelövöm őt is meg az érkezőt is.

A nő átadta a puskát, behajtotta ránk az ajtót, és kisietett. Hallottam, hogy igen kevéssé szívélyesen kicsapja a bejáratot:

- Ki maga, és mit akar?

Ekkor megállt bennem az ütő, ugyanis Litvin professzor hangja hallatszott be:

- Elnézést, asszonyom, hogy megzavarom az esti nyugalmát, de roppant kellemetlen bajba kerültem. Leállt az autóm motorja, miközben éppen hazafelé tartottam munkából. Pont itt félúton, az Ön utcájában. Mindennek tetejében lemerült a telefonom, és így nem bírok autómentőt hívni. Tudna segíteni?

- Mégis hogyan? - Mrs Pork hangsúlya nem sok hajlandóságról árulkodott.

- Például megtenne annyit a kedvemért, lenne olyan jólelkű, hogy kölcsönad egy mobilkészüléket?

- Minek?!

- Kétperces hívásról lenne szó, már ki is kerestem a jármű okmányai közül a megfelelő autójavító számát. Nem kívánok sokáig a terhére lenni...

- Mutassa inkább a lemerült telefonját! - jött ekkor az éles válasz. - Hátha életet tudnék lehelni belé. Van többféle töltőm.

- Khm... - Litvin hangja elfúlt, és egyből észleltem, hogy belesül a hazugságba. Ó, a francba! A prof a világ legrosszabb hazudozói közé tartozik. Hogy is gondolta, hogy egy kamuval nyit be?! Ráadásul kínos kis köhentésén túl nyilván már kezd sápatag arca is téglaszínt ölteni. Atyaég!

- Én... Nos, én...

- Na? Mutassa csak a lemerült telefonját! - ragaszkodott Mrs Pork a követeléséhez. - Nézzük, mit tehetek érte!

- Khm... én... kinn hagytam a gépjárműben...

- Akkor hozzuk be!

- De... nem lenne egyszerűbb, ha valamilyen más módon...?

- Nem is merült le a telefonja! - Mrs Pork ekkor felhangosodott, és az ajtónk felé rikácsolt: - Gyere már ki, te agyalágyult! Ez a nyomozónőnek segít, és csak a figyelmünket próbálja elterelni az időhúzással.

Fabian Pork vetett rám még egy pillantást, ellenőrizve, hogy tartanak-e a kötelékeim, aztán átcsoszogott a nappaliba, előreszegezett puskával.

- Fusson, professzor! Fegyver van náluk! - üvöltöttem el magam közben, de nem volt időm többre, Pork ugyanis megállt az ajtóban, bepásztázva mindkét helyiséget a puska csövével:

- Csend legyen!

- Nyugalom, ne bántsanak! - emelte fel egyből a kezét Litvin, aki az ajtónyitással láthatóvá vált számomra. Ott cövekelt a nappali közepén. - Nem akarok rosszat...

- Ha még egyetlen szót kiejt a száján, azonnal lelőjük! - visított rá Mrs Pork. - Gyerünk, síri csöndben menjen a nyomozónő mellé! A fóliára.

- Várj! - állította meg ekkor a férje. - Ha tényleg ennek a nőnek segít, akkor nyilván már hívott erősítést, mielőtt bejött volna. Egy perccel tovább sem maradhatunk itt, és végképp nem lesz időnk feltakarítani a vérüket. El kell vinnünk őket is oda, ahová a rendőrt bezártuk.

A szívem kihagyott egy ütemet. A rendőrt? Jaj, ne... Nem sok kétségem volt afelől, hogy ki lehet a rendőr, akit bezártak. Bár eddig azt hittem, hogy Gomez kapitány azért szívódott fel az utóbbi időben nyomtalanul, mert beleásta magát a régi Wyatt-ügybe, engem meg, szokás szerint, esze ágában sincs értesíteni a felfedezéseiről, de lehet, hogy egészen más oka van az eltűnésének...

- A... a rendőr... - megbicsaklott a hangom.

- Ha még egyszer meg mer mukkanni, lelövöm itt helyben - szólt rám Pork, és nem reagált a megkezdett mondatomra. - Elmondom, mit teszünk. Maguk ketten kijönnek velem a garázsba, és beülnek a furgonba. Viszem a puskát és a kést is, úgyhogy ne próbálkozzanak meggondolatlansággal! Asszony, te meg hozd a tartalék kanna benzint és három-négy napra elég tartós élelmiszert. Ha esetleg le kell őket lőnünk útközben, vagy valami nem jól sülne el, legyen elég elemózsiánk az elrejtőzéshez.

Litvin tett volna közben egy óvatos lépést felém, ám Pork egyből kiszúrta:

- Van még kötelünk meg ragasztószalagunk? - kérdezte a feleségétől.

- Nincs, de egy öveddel hátraköthetjük a kezét.

Litvin csuklóját is összekötötték a háta mögött bőrszíjjal, utána sorban kitereltek minket a garázsba, mint a vágómarhákat.

A furgon, amellyel a házaspár az éttermi beszerzéseket szokta szállítani, most üresen állt. A puska csövével belökdöstek minket a csomagtérbe, miután kiszedték a zsebünkből a mobiljainkat, és kalapáccsal ripityára törték a készülékeket. A táskámat meg bedobták a szerelőaknába. Bosszúsan rándultam össze, mert újabb jó táskámat vesztettem el - úgy látszik, minden kedvencemnek ez lesz a sorsa. Aztán leültettek a két egymástól legtávolabbi sarokba, majd ránk zárták a hátsóajtót. Nekiálltak a túlélő elemózsiájukat és a benzinkészletüket rendezni az utastérben.

Fojtott hangon odasziszegtem a profnak:

- Megőrült?! Besétál a bejárati ajtón át egy házba, ahová éppen betörök bizonyítékokért?

- Nem gondoltam, hogy rám rontanak majd puskával - súgta vissza Litvin a választ. - Csak meg akartam nézni, hogy nincs-e gond. Egy idő után ugyanis észrevettem, hogy kigyulladtak odabenn a fények, és feltételeztem, hogy Ön nem kapcsolna lámpát.

- Jó, de akkor is... Szimplán bejön az ajtón?!

- Nézze, kisasszony! Én nem tudom, Ön mihez van hozzászokva a munkája során, de velem még sosem történt olyan, hogy becsengettem egy házba, és az volt rá a válasz, hogy fegyverrel túszul ejtettek. Csak aggódtam Önért, és segíteni akartam. Gondoltam, beszélek a háziakkal, hátha figyelemelterelés szükséges.

Felsóhajtottam, és megráztam a fejem:

- Igaza van, bocsánat, hogy így ráförmedtem Önre. Voltaképpen, ezzel mentette meg az életemet. Csak hát, eszem ágában sem volt még Önt is bajba keverni, és most megijeszt a gondolat, hogy mégis sikerült.

- Nem tehet róla.

- Dehogynem! Én rángattam bele...

- Ezt igazán nem láthatta előre.

- Köszönöm, hogy még Ön menteget, de tisztában vagyok a felelősségemmel. - Aztán az ajkamba harapva koncentrálásra ösztönöztem magam, és elkanyarodtam az önvádtól: - Tényleg hívott erősítést?

- Igen, mielőtt becsengettem, szóltam az asszisztensének telefonon, hogy ha tíz percen belül nem jelentkezünk, akkor értesítse a rendőrséget. A címet is elküldtem neki.

- Szuper, hogy még erre is gondolt. Kár, hogy Porkék megneszelték, és elvisznek. Bár, ha nem jönnek rá, hogy úton az erősítés, és helyben maradunk, akkor meg nyilván már kinyiffantottak volna mindkettőnket. Egyik sem túl fényes opció.

- Meg kellene próbálnunk kiszabadulni a kötelékeinkből. Ketten együtt talán el tudnánk venni a puskát a támadóinktól, ha szabadon használni tudnánk a kezünket.

Megörültem, hogy Litvin ilyen gyakorlatiasan gondolkodik, és nem esik kétségbe a kilátásainktól. Egyszer régen, amikor Bill életveszélybe került, a prof kapásból leblokkolt egy időre, és alig tudtam értelmes gondolkodásra sarkallni. Azt hittem, most is hasonlóra számíthatok, ám úgy tűnt, hogy Bill féltésén kívül semmilyen más veszély nem képes sokkolni.

- Kisasszony, ha oda tudnék férni a karjához, megpróbálnám kibontani a csomót.

- Túl sok időt venne igénybe, sokszorosan körberagasztották a kezem - vetettem ellen. - A Pork nadrágszíját viszont simán kioldozhatom az Ön csuklóján pár másodperc alatt, az ujjaim szabadon mozognak. Csak oda kellene jutnom.

Megpróbáltam fél lábnyit közelebb csúszni térden, ám azonnal koppant a puska csöve a vállamon. Mrs Pork ugyanis egyből beugrott a kocsiba, amint megmoccantam. Odasózott rám az utasülésről, figyelmeztetésképpen:

- Maradjon a helyén!

- Oké, oké - dünnyögtem, és visszakúsztam a kijelölt sarokba.

Az asszony bennmaradt szemmel tartani minket, a férje pedig kisvártatva szintén beszállt, hogy elindítsa a furgont. Kiálltak a garázsból, lezárták a házukat, majd megindultunk az éjszakai utcán.

- Az első nagyobb kanyarban vagy fékezésnél... - formáztam a számmal a szavakat Litvin felé, lehetőleg úgy, hogy Porkék ne értsék meg.

- Mit motyognak? - vágott közbe a feleség. - Csend legyen ott hátul, vagy lövök!

- Jó, nyugi. - Megadtam magam, és elhallgattam.

Beláttam, hogy muszáj elterelnem a figyelmüket az éber őrzésünkről, ha rejtett akcióba akarunk kezdeni. Ideje hát megpróbálkozni a szavak csűrésével-csavarásával:

- De Önökhöz azért csak beszélhetek, nem?

- Az attól függ - vakkantott rám Mrs Pork. - Mit akar mondani?

- Csak annyit kérdeznék, hogy nem is kíváncsiak rá, mit derítettem ki? Hogy hogyan akadtam a nyomukra?

- Ne fecsegj vele! - szólt rá Pork a nejére. - Abból csak bajunk lehet, ha szóval tart minket.

- Nem ártana ellenőriznünk, hogy mit tudott meg. - Az asszony nem hallgatott rá, visszafordult hozzám: - Tessék! Mesélje el, min buktunk le!

- Igazából, végig gyanúsan viselkedtek. Jóval több hibát vétettek, mint a korábbi tettesek a gyilkossági ügyeimben. - Még csúfondárosan el is biggyesztettem az ajkam, hátha sikerül felpiszkálnom a kedélyeket. Minél idegesebbek, annál kevésbé tudnak koncentrálni. - Kezdjük ott, hogy mekkora nyomatékkal tolták az arcomba már a legelső találkozásunkkor a közelgő válásuk kilátását. Mindig elég furcsának tartom, ha valaki olyan részleteket közöl velem, ami privátabb a kelleténél. Magándetektív vagyok, az átlag emberek tartózkodnak a jelenlétemben az ilyesmitől. Ráadásul, annyira kellemetlen részletet kiteregetni egy vadidegennek, mint a válási papírok aláírása? Az még előfordulhatott volna, hogy Önök kiváltképp nyitott, közlékeny emberek, akiket nem feszélyez a téma, de ennek viszont ellentmondott az egyébként zárkózott és elutasító viselkedésük. Persze, ekkor még nem jöttem rá, hogy rosszban sántikálnak, de megjegyeztem magamnak, hogy nem árt odafigyelnem Önökre. Aztán pedig hibát hibára halmoztak...

- Miféle hibákat? - rikoltott rám a nő egyből felpaprikázódva. - Sejtelme sincs róla, mennyit küzdöttünk, hogy mindent az irányításunk alatt tartsunk!

- Ne vedd fel a kesztyűt, asszony! - próbálta a férje lehiggasztani. - Manipulálni próbál minket.

- De mit képzel magáról ez a kis csitri, hogy leszólja a jól kidolgozott tervünket?

- Nyugalom. Figyeld inkább az országutat, hogy nem próbál-e követni minket valaki!

- Ki követne, te tökkelütött?

- Talán már a közelben tartózkodik néhány segítője a detektívnőnek.

- Üres az út!

- Jó, de akkor sem ártana, ha inkább arra figyelnél.

Mrs Pork azonban már felém bökdösött a puska csövével:

- Milyen hibákat? Miben hibáztunk maga szerint?

- Hát, ne mondja, hogy az nem volt feltűnő, hogy már akkor elkezdték emlegetni a pillangókést előttem, amikor még sor sem került Mario meggyilkolására! Ráadásul, pont Ön volt. Ott rikácsolt a férjének, hogy ugye, nem árulta el nekem a kést... Persze, ravasznak képzelte magát, hogy ilyen formában felhozza a témát, és a tudtomra adják, hogy Domenico Rivelli titkolózik egy pillangókéssel kapcsolatban. Ha azonban legközelebb el akarja hitetni, hogy őszintén fél, hogy Rivelliék meglátnak engem Önökkel, akkor talán ne üvöltözzön fejhangon! Arról nem is beszélve, hogy ártatlan ember honnan tudta volna előre, hogy a pillangókés titkolni való részlet? Hiszen még el sem követték vele a gyilkosságot. Ilyesmit csak a tettes tudhatott. Azaz: Önök! Ekkora balek elszólást!

Mrs Pork visszareplikázott:

- Egy fiókba rejtett kés mindig utalhat titkos ügyletre! Ebből igazán nem lehetett rájönni...

- Dehogynem. Amikor megtudtam, hogy a felemlegetett pillangókés volt a gyilkos fegyver, egyértelműen Önök kerültek a figyelmem középpontjába. És ez kizárólag az Ön hibája.

A nő készült ismét kitörni, de a férje flegmán beelőzte:

- Ha ennyire okos, nyomozónő, akkor mondja meg, miért történt? Miért halt meg Mario?

- Itt jön a képbe a múlt. Minden, ami sok-sok éve egy kis olasz faluban történt. - Ráeszméltem, hogy a hátra-kötött-kéz dologban az zavar a legjobban, hogy az okfejtésem közben nem tudom a hajam csavargatni. Annyira belém rögzült már ez a mozdulat az eddigi életem során, hogy furcsa hiányérzet fogott el, miközben a gondolataimat akartam kifejteni. - Le merném fogadni, hogy amikor Pork úr ostobamód elszólta előttem, hogy egy üveg toszkánai bor elfogyasztása után kérte meg a neje kezét, az az igazság elkottyantása volt. És amikor az elásóim olaszul beszéltek egymás között, az sem véletlen. Azok is Önök voltak. Olasz az anyanyelvük. Ugyanis ugyanabból a faluból származnak, mint Rivelliék!

A szakácsok összerezzentek a kijelentés hallatán. Most eshetett le nekik, hogy talán mindent tudok. Tovább taglaltam:

- Ebben a kérdésben elkövettem én is egy hatalmas baklövést. Ugyanis kínosan sztereotip módon a legelső pillanattól elkönyveltem magamban az Önök fakó haja, halvány bőre és akcentusmentes beszéde alapján, hogy nem olaszok. Persze, nem lett volna szabad ilyen általánosítások alapján következtetnem a származásukra, de eleinte nem volt okom mást gondolni. Nem kötötte Önöket semmi az ügyfelemhez vagy a Rivelli-múlthoz. Aztán nem rég, amikor az egymás között használt anyanyelv kérdését boncolgattam egy társaságban, végre leesett, hogy az elásóim milyen nyelven szóltak egymáshoz. Előtte nem vettem mélyebben számításba a kilétüket, mert feltételeztem, hogy Önök csak felbérelték a támadóimat, és ezért az elásóim mindegy, hogy milyen nemzetiségűek. Aztán azonban végre összeállt a kép. Csak két személy volt. Egy, aki az ásóval ügyködött, és egy, aki vadászpuskával rám lőtt. Önök ketten! És ha egymás között olaszul beszéltek, amikor azt hitték, hogy elkábítva nem hallom, annak csak egy oka lehet: ezt szokták meg egymás között. Mert ez az anyanyelvük!

Egyre jobban feszengtek, nyugtalanul fészkelődve az ülésükön. Gondolom, nem feltételezték, hogy ennyi mindent ki tudtam következtetni. Hozzátettem:

- Mondjuk, nem lep meg, hogy a Pork csak felvett név.

- Nem sokat változtattam: az eredeti nevem Fabio Porto. Fabian Pork lett belőle. A feleségemnek pedig nem Yetta a keresztneve...

- Hanem Lauretta! - fejeztem be a férfi helyett.

- Ugyan honnan tudja?

- Eleonora Rivelli elárulta, hogy a barátnőjének, aki gyakran átjárt hozzájuk az árnyékban hűsölve limonádét iszogatni és a falut szidni, Lauretta volt a keresztneve.

- És honnan veszi, hogy ez a Lauretta a feleségem?

- Mert Mario apját nyilván olyan valaki mérgezte meg, akinek bejárása volt a házba. Azaz, ez a bizonyos barátnő. Az Ön felesége!

- Most viszont már igazán nem mondhatja, hogy egykor hibákat vétettem volna - szegte fel az asszony váratlanul a hegyes boszorkány-állát. - Eleonora férjét zseniális eleganciával tettem el láb alól, kétség sem férhet hozzá.

Láttam, hogy a háttérben Litvin szeme elkerekedik a lelketlen kijelentés hallatán. A nő viszont büszkélkedett tovább, mintha hőstettet mesélne:

- Eleonora máig azt hiszi, hogy Domenico tette, Domenico pedig, hogy Eleonora. Briliáns, nem?

Nem feleltem a kérdésre, inkább a részletek után érdeklődtem:

- Hány év munkája volt, hogy előkészítse a terepet?

- Három.

- Gondolom, Ön Domenico Rivelli ritka hazalátogatásaikor gondosan elhintette az apró megjegyzéseit Eleonorának. Hogy Ön szerint Domenico hogyan nézett rá, milyen elmélyült hangsúllyal érdeklődött a hogyléte felől, milyen sokáig elidőzött vele búcsúzáskor a kapuban...

- Pontosan! - Mrs Pork felkacagott, mint egy rekedt hangú madár. - Eleonora annyira el volt telve magától, hogy simán elhitte, hogy a sógora beleszeretett. A faluban minden férfi érte rajongott, hozzá volt szokva. Az az ostoba, hiú liba azt képzelte, hogy Domenico megmérgezné érte az öccsét! Persze, a férje halála után nem késlekedett megvallani Domenicónak az érzéseit. Már a temetés után ráakaszkodott. Minden pontosan úgy történt, ahogyan elterveztem...

- Ó, azért nem pont úgy! - gúnyolódtam közbe. - Kétlem, hogy Mrs Rivelli az eredeti terv szerint is életben maradt volna.

Mrs Pork egyből összepréselte az ajkát, ezért a férje válaszolt helyette a maga egykedvű nyugalmával:

- Nos, igen, igaza van. Laurettával úgy képzeltük, hogy Domenico a temetés után megöli Eleonorát, amikor a nő szerelmet vall, hiszen Eleonora így azt a látszatot kelti, hogy ő a méregkeverő. A rendőrök pedig évtizedekre börtönbe csukják Domenicót a gyilkosságért. Így sikeresen félreállíthattuk volna az ügy összes szereplőjét. Nem maradtak volna elvarratlan szálak.

- Csakhogy nagyon is maradtak - szúrtam oda. - Domenico Rivelli ugyanis csodával határos módon uralkodni tudott magán, és nem tört a sógornője életére. Ezt bizony elkalkulálták. És az összes többi szörnyűség ennek a következménye. Az indiai bisztrónál elkövetett gyilkosság és szegény Mario halála is.

- Valóban lavina indult meg. - Pork sóhajtott egyet. - Nem így akartuk, mi csak gazdagságra és sikerre vágytunk. Aztán egyik sem vált valóra.

- Besült minden - vettem át a szót, rásandítva az egyre ingerültebben fújtató Mrs Porkra. - És az egész életüket azzal tölthették, hogy az igazság kiderülésétől és Domenico Rivelli bosszújától rettegtek!

- Arra viszont még maga sem jöhetett rá, hogy miért tettük mindezt! - vágott vissza, már sisteregve a nő, de azért kaján vigyorra húzódott közben az ajka. - És soha nem is fogja megtudni, hogy mi volt az indíték! Nem árulom el, hogy az utolsó pillanatig kínozza a kíváncsiság!

- Csak nem a receptgyűjteményre gondol? - kacsintottam rá.

- Honnan... honnan tud a receptekről? - Lefagyott az arcáról a torz mosoly.

- Ezért gyilkolták meg Mario apját, nem? A kis receptes gyűjteményéért. Mario mesélte, hogy az apja az ágya fejénél tartott dobozba gyűjtögette az általa összeírt pizza- és más recepteket. A zöldségek befőzése és a fűszernövények szárítása közben újabb és újabb ötletei támadtak, és feljegyezte mindet. Erre fájt a foguk! Felismerték, hogy milyen páratlan receptgyűjtemény, és bármi áron meg akarták kaparintani.

- Csak ott porosodott az ágya fejénél, és nem használta semmire az a mamlasz ember! - rikoltozta Mrs Pork beremegve a felindultságtól. - A bátyját várta, akinek esze ágában sem volt megalapítani a tetves éttermüket! De egyszerűen nem bírta felfogni, és nem volt hajlandó eladni, pedig megvettük volna tőle jó pénzért az összeset. Minden egyes receptjét. Ő azonban csak arról az átokverte pizzériáról hadovált. Végül elegünk lett. Fabio kitalálta, hogy tegyük el láb alól a családot, és költözzünk el jó messzire, ahol boldogan élhetünk, kiadva a régió legsikeresebb szakácskönyvét. Csodálatos ábrándkép volt. Aranyat értek azok a receptek! A szerencsétlen meg csak pakolgatta a dobozában... Maga mit tett volna a helyünkben?

- Hát, azt hiszem, bármit, csak azt nem, amit Önök. Miért nem volt elég, például, ellopni a gyűjteményt?

- Mert égre-földre kereste volna. Ráadásul, könnyedén rájött volna, hogy ki tette, mert már olyan régóta győzködtük, hogy adja el nekünk. És ne feledje, hogy Domenico Rivelli öccséről beszélünk! Ha kiderül, hogy megloptuk, Domenico darabokra szedet minket. Bárhová mehettünk volna, a föld alól is előkerített volna. Mario apjának meg kellett halnia, mert ő volt az egyetlen, aki hiányolta volna a recepteket, ha eltűnnek, vagy kétségbe vonhatta volna a tulajdonjogunkat, ha másolatot készítünk. És hogy semmilyen lebukástól vagy megtorlástól ne kelljen tartanunk, Domenicót is le kellett rántania magával. Ezért találtuk ki a nem létező szerelmi háromszöget és a mérgezést. Megszabadulhattunk volna mindenkitől, és publikálhattuk volna saját művünkként a bravúros szakácskönyvet...

- Szakácsnak ugyan sosem voltak tehetségesek, és gyűlölték is ezt a munkát, de a receptek miatt alaposan kitanulták - hümmögtem közbe. - Mindent megtettek. Csakhogy, a sikerről és gazdagságról szőtt álmuk kútba esett, ugyanis Domenico Rivelli maradt. Nem követett el főben járó bűncselekményt, Önök pedig annyira berezeltek, hogy nem merték nyilvánossá tenni az ellopott recepteket. Ha ugyanis kiadatják, és sikeressé válik, Domenico ráismerhetett volna az öccse receptgyűjteményére. Nyilván jó párszor látta már.

- Igen, ez lett a vesztünk - ingatta meg a fejét tompa mélabúval Pork. - Az állandó félelem. Végül mi is csak ültünk a recepteken, mint egy ládikó gyémánton. Mint egy eladhatatlan műkincsen... Domenicót nem mertük bántani. Sőt, még így is szerencsésnek kellett éreznünk magunkat, hogy nem vizsgáltatta ki az öccse halálát, hanem hosszútávon is elhitte, hogy Eleonora tette. Féltünk lépni, nehogy akár a leghalványabb kétség merüljön fel a mérgező kilétével kapcsolatban. Ez lett a vége. Az örök félelem. Minden reggel ezzel keltünk, este meg ezzel feküdtünk. Feladtuk a receptkönyvünk reményét. Egy darabig még imádkoztunk, hogy hátha egy üzletfele elteszi láb alól Domenicót, de hiába. Olyan szívós az az ember, mindent túlélt! Mindent.

- A gyerekeiket szakácsnak taníttatták, holott Önök szívből unják és utálják a szakmát. Legalábbis, láttam a házukban kitett képeken, hogy a fiukra is rátukmálták a szakácskodást. Hátha, legalább majd ő hasznosítani tudja egyszer a receptes gyűjteményt, igaz?

Pork motyogott maga elé egy igenlő választ, de a figyelmem itt elkalandozott. Kilestem ugyanis a szélvédőn, és láttam, hogy kiértünk a lakott területről. Országúton haladunk. Nem árt az óvatosság, mert ilyen kihalt területen habozás nélkül használhatják a puskát, ha úgy alakulna.

- Na, de még nem is beszéltünk az indiai bisztróról - tértem vissza a társalgáshoz. - Úgy sejtem, ott követték el a következő gyilkosságot, tíz éve. Erről, mondjuk, semmit sem tudok, mert ezt a szálat nem én vizsgáltam...

- Hanem az átkozott mexikói rendőr! - fortyant fel Mrs Pork. - Eljött hozzánk koradélután, kikérdezni. Rájött, hogy tíz éve pont ott dolgoztunk szakácsként.

- Igen, az nekem is egyből gyanús lett - toldottam hozzá -, amint képbe került az újabb étterem. Esélyes, hogy kinek a munkahelye lehetett. Hiszen már kiderítettem, hogy Önök ide-oda vándoroltak különböző alsókategóriás éttermek között, nem találva a helyüket. Ez a lepukkant kis bisztró pont megfelelt a munkaszínvonaluknak.

- A nyavalyás rendőr is összerakta, hogy két olyan étteremben is szakácskodtunk, ahol a Wyatt nevű fickó bajba került. Persze, a zsaru próbált úgy tenni, mint ha nem gyanúsítana minket, csak a munkatapasztalatainkra lenne kíváncsi. De rajta is átláttunk, ahogyan magán is! Még szerencse, hogy a rendőr egyedül jött, és nem hivatalos minőségben. Így könnyebben ártalmatlanítottuk.

Nyelnem kellett egyet, hogy uralkodni tudjak az érzéseimen. Nem engedhettem, hogy az aggodalom győzzön, mert Porkék befolyásolására kellett koncentrálnom. Ezért nem kérdeztem Raulról, hanem ismét a múltra irányítottam a figyelmet:

- Mi volt az indiai étteremnél tíz éve? Mit látott ott Mr Wyatt?

- Nem akartunk mi már senkit megölni. Rég feladtuk - mormolta rá Pork letargiával. - Nem kívántuk, hogy vér folyjon, csak azért fohászkodtunk, hogy soha ne derüljön ki, amit régen tettünk. Hogy Domenico ne tudja meg. Azonban hibát követtünk el. Igen, éppen az indiai kifőzdében dolgoztunk, és egyik délután, amikor azt hittük, hogy magunk vagyunk a konyhán, szóba került köztünk a receptgyűjtemény. Csak olyasmit beszéltünk, hogy zacskóba bele kellene tekernünk a szekrény alján, nehogy megrágják a molyok vagy más kártevők. Sajnos, érződött a mondandónkon, hogy értékes tárgyról van szó. És nem voltunk egyedül. Az egyik konyhai kisegítő néha benn aludt matracon a szomszédos helyiségben, mert nem volt rendes szállása a nyomorultnak. Aznap is benn lébecolt. Meghallotta, hogy valami kincset dugdosunk. Fogta magát, betört az otthonunkba a távollétünkben, és lenyúlta az egész dobozt.

- Gondolom, Önök meg rájöttek.

- Meg kell értenie, hogy ekkor már nem a kapzsiság vezérelt minket. - A férfi szeme alatt fáradtan ismét megrángott az ideg. - Nem bántuk volna már a receptek elvesztését. Igaz, a szívünk mélyén még mindig sajnáltuk megsemmisíteni őket. Gondolkodtunk többször is az elégetésükön, de a gyerekeinknek tartogattuk. Ezért voltak még egyáltalán nálunk, de már nem érdekeltek úgy, mint régen. Feladtuk az álmainkat. Csakhogy, ha a tolvaj kiadatja a receptkönyvet, vagy más módon nyilvánosságra hozza a gyűjteményt, netán rájön az eredetére... Nem sorolom. Annyi veszélyt hordozott magában a receptek kikerülése, hogy muszáj volt visszaszereznünk.

Pork figyelmét itt elterelte egy elágazás táblája, de aztán visszatért a meséléshez:

- Nos, azt azért nem volt nagy művészet kitalálni, hogy ki hallgathatta ki a párbeszédünket. Csak az az egy srác lakott a kifőzdében, és rajta kívül más nem is értett olaszul. Pechünkre, ez a nyavalyás két évig élt cserediákként Rómában, és egész jól boldogult a nyelvvel. Szóval, tudtuk, hogy ő tette. Aztán este, zárás után elkaptuk. Eleinte, persze, nem akarta bevallani. Amikor azonban nyomást gyakoroltunk rá...

Úgy döntöttem, hogy inkább nem akarom hallani a pórul járt tolvaj kínvallatásának részleteit. Már Litvin arca is fehérebb volt a falnál. Inkább közbekérdeztem:

- Jól sejtem, hogy a srác eldugta a recepteket a konyhán?

- Igen, de miből jött rá?

- Mert, szerintem, Mr Wyatt pont akkor toppant be az utcáról, megnézni, hogy mi folyik odabenn, amikor Önök szétszedtek egy üreges elefántdekorációt, és kivették belőle az odarejtett recepteket. Ezért beszélt a kezelőorvosának Mr Wyatt a negyedik elefánt szívébe zárt titokról.

- Igen. Tele volt az étterem giccses elefántszobrokkal - emlékezett vissza Pork. - Amikor bejött kintről az a félbolond Wyatt, a feleségem valóban éppen az egyik aranyszínű elefántot verte szét a nyeregmintája repedésén át belepréselt receptért.

- És amikor meglátták Mr Wyatt betoppanását, jobb híján egyből leütötték egy fajsúlyosabb elefántszoborral?

- Igen. Engem nem vett észre, csak a nejemet, így mögé tudtam osonni. Domború elefántmintákkal díszített kőtömb volt. Ajtónehezékként szolgált. Felkaptam, és fejbe vágtam vele a belépőt. Azt hittem, sikerült agyonütnöm. Csakhogy, éppen, amikor már bepakoltuk a kocsink csomagtartójába a végleg elhallgattatott konyhai kisegítőt, a Wyatt nevű pasas magához tért, és kitántorgott a konyhán keresztül.

- Menekülőre fogta, és a szomszéd boltba be tudott jutni - egészítettem ki az eseménysort.

- Azért volt nyitva a szomszédos bizsubolt, mert az a szerencsétlen flótás, aki ellopta a receptjeinket, esténként takarítást vállalt ott is. Pont a munkája kezdetén kaptuk el. A nagy sietségben nyitva felejtettük az ajtókat, így Wyatt be tudott menekülni az épületbe.

- Önök meg nem merték üldözni, mert Mr Wyatt villanyt kapcsolt, és a kirakaton át premier plánban láthatóvá vált az utcáról.

- Pontosan. A csomagtartónkban lévő hulláról kellett mindenképp gondoskodnunk, így elhajtottunk.

- Ott hagyták a másik áldozatukat vérző fejjel csetleni-botlani.

- Szerencsére, nem volt beszámítható, és a fejseb, illetve a konyhán látottak hirtelen traumája is hozzájárult ahhoz, hogy nem maradt használható emléke az estéről. Senki nem háborgatott minket a történtek miatt. Az indiai éttermet nem is vizsgálták, gondosan lezártuk magunk után, mindössze a bizsuboltot ellenőrizték. Azt hitték, Wyatt csak ott járt. Bár a mexikói rendőr volt annyira alapos, hogy jegyzeteket akart készíteni a környező épületekről is. Ő ólálkodott egy darabig az éttermünk körül, de szerencsére a felettesei nem adtak engedélyt a házkutatáshoz. Nekünk meg volt annyi eszünk, hogy önként nem hagytuk, hogy bejusson a konyhába. Így idővel sikerült minden nyomot eltüntetnünk, és megúsztuk a félresikerült éjjeli akciót.

- És a megölt konyhai kisegítőt nem hiányolta senki?

- Nem kereste a kutya sem. Magányos illegális bevándorló volt. Elhitettük a főnökkel, hogy elvitték a srácot az idegenrendészetisek, és kitoloncolták. Senki sem kérdezősködött.

- Aztán Önök át is mentek másik étteremhez, maguk mögött hagyva a történteket. Feltételezem, eredetileg azért jöttek Amerikába, és az évek során épp azért dolgoztak hébe-hóba Mr Rivelli éttermében is, hogy ellenőrizhessék, még mindig a sógornőjét képzeli-e az öccse gyilkosának. Igyekeztek rajta tartani a szemüket.

- Így van, bár előfordult, hogy azért álltunk az alkalmazásába, mert máshová nem vettek fel. Mint rámutatott, valóban nem vagyunk kitűnő séfek, és nem volt könnyű munkát találnunk, máshoz pedig egyáltalán nem értünk. Az értékes receptek miatt rápazaroltuk a fiatalságunkat a szakácsmesterség kitanulására, bár nem sok sikerrel. Domenicót meg nem érdekelte a pizzériája színvonala, ő bármikor alkalmazott minket. Csak azért üzemeltette a pizzériát, hogy Mariót kemény munkára nevelje, nem volt a hellyel más terve.

Kilestem ismét az ablakon. Fenyőerdő sötét árnyvonalait láttam meg mellettünk húzódni. A fenyvesről eszembe jutott az elásásom, és megborzongtam.

- És a Mario Rivelli-gyilkosság? - kérdeztem tovább, hogy eltereljem a gondolataimat az éledő jeges félelemről. - Ha ennyi év alatt nem mertek kezet emelni Domenico Rivellire, akkor hogy a fenébe tűnt jó ötletnek elvágni a nevelt fia torkát?

- Nem volt más választásunk - búslakodott Fabian Pork. - Pedig sajnáltuk a fiút, szívből sajnáltuk. Ő lett volna az utolsó, akinek ártani akartunk. Csakhogy, meghallott a konyhán egy elejtett félmondatot...

- Kezdhetnénk az elején, mert van pár részlet, ami nem tiszta számomra - javasoltam. - Ugyebár, minden azzal indult, hogy kiszúrták, hogy Mr Wyatt - a tíz évvel ezelőtti gyilkosság szemtanúja - egyre sűrűbben a La Volpe pizzériában vacsorázik. Önökön, persze, úrrá lett az üldözési mánia, és azt képzelték, hogy Önök miatt. Hogy kezdenek visszatérni az emlékei. Pedig csak véletlen volt.

- Igen, elképzelhetőnek tartottuk, hogy csak véletlen, de nem kockáztathattunk. Vigyáznunk kellett.

- Miért rendeztek meg egy olyan színjátékot, ami pont egy holttest csomagtartóba behajításáról szól? Mire jó egy színjáték, amelyik éppenséggel előcsalogatja Mr Wyatt emlékeit, és nem elnyomja azokat? Teszt volt?

- Így van. Ellenőriztük, hogy képes-e maga elé idézni bármit a tíz évvel korábbi emlékeiből. Nem akartuk feleslegesen kivégezni. Olyan jól megúsztuk az indiai bisztrós gyilkosságot. Wyatt halála nemkívánatos kérdéseket vetett volna fel, és a rendőrség figyelmét újra ráirányította volna a múltra. Annak idején az a mexikói rendőr nyomasztóan szívóskodott már egy vacak bizsubolti betörés miatt is. Féltünk, hogy túl sokat bolygatná Wyatt esetleges halálát. Életben kellett hát hagynunk. Úgy voltunk vele, hogy ha az éjjeli “hullaeltüntetés” látványa sem csalja elő az emlékeit, akkor semmi. Nem kell félnünk tőle.

Átvettem a szót:

- Szuggerálták Mariónak az ötletet, hogy Cseng Luval aznap éjjel próbálják el az Önök által kreált filmjelenetet. Domenico Rivellit nem is akarták belekeverni, csak pont ő volt ott, hogy segítsen a gyakorlásban. Sokáig azt hittem, hogy az éjszakai holttest-elszállítás látványa arra irányult, hogy Mr Rivelli valamiféle bűneit felfedje Mr Wyatt előtt. Mostanra viszont már megértettem, hogy valójában Domenico Rivelli lényegtelen volt. Nem a holttestet berakó szereplőkön volt a hangsúly, hanem magán a cselekménysoron. - Megcsóváltam a fejem. - És nyilván Önök ketten gondoskodtak arról, hogy Mr Wyatt bezáródjon az étterembe. Sütés közben enyhe kábító hatású szert kevertek a pizzájába, mert színjózanon aligha ücsörgött volna benn az éjszaka közepéig. Azt is elérhették ügyes figyelemeltereléssel, hogy Rivelliéknek ne tűnjön fel a bennragadt vendég. A konyhaajtót meg nyitva hagyták neki, hogy csak ott tudjon kimenni, ahol a színjáték folyik.

- Erre aztán már igazán nem mondhatja, hogy elrontottuk volna! - csattant a hosszú hallgatása után ismét Mrs Pork fülsértő hangja. - Zseniális előadás volt.

- Lett volna - helyesbítettem. - Csakhogy végül elbaltázták. Mr Wyatt fejében ugyan tényleg felderengett pár részlet a múltban látottakkal kapcsolatban, de semmi konkrét. Ettől még nem voltak veszélyben. A rendőrség is elutasította a nyilvánvalóan zavarodott férfi beszámolóját. De innentől már jöttek azok a részletek, amelyeket Önök ketten csúnyán elkalkuláltak.

- Igen, hát, a mexikói rendőr, sajnos, őgyelegni kezdett a La Volpe körül - hagyta rám Pork, nyilván a kedélyek nyugtatása végett, mivel a felesége egyre inkább bepöccent a gúnyolódásomra.

- Ráadásul, Mr Wyatt felbérelt egy magándetektívet, azaz engem - tettem hozzá. - Nem gondolták, hogy ekkora visszhangja lesz a kis színjátéknak, mi? Sőt, igazából, annak örültek volna, ha ott helyben kiderül, hogy Mr Wyatt csak filmjelenet elpróbálását látta. Önöknek a hirtelen éjszakai impulzus kellett, a folytatást már nem tervezték ilyen zűrösre. Mr Wyatt azonban bepánikolt, és nem lépett elő, Rivelliék meg elsumákolták, hogy valaha is ott jártak. Még szép, hogy sötét ügynek tűnt a végére! Pedig dehogy akarták Önök, hogy nyomozás kerekedjen!

Mrs Pork felszisszent.

- A legdurvább elszúrások viszont még csak most jönnek - fokoztam. - Mario megtudta, hogy Önök rosszban sántikáltak, amikor a jelenet éjszakai elpróbálását szorgalmazták. Mario ugyanis azt mesélte, hogy egy elkapott fél mondat alapján gondolja, hogy nagy gáz van Mr Wyatt étteremben ragadásával. Előtte ártalmatlan semmiségnek tartotta az esetet.

- Sajnos, Mario meghallotta, ahogyan azt mondom főzés közben a feleségemnek, hogy “Még szerencse, hogy nevetségessé tette magát az a félkegyelmű a rendőrségen, és nem jutottak eszébe az igazi emlékek”. Mario pont belépett az ajtón az ételrendeléssel. Onnantól gondterheltté vált, és egyre csak töprengett a hallottak jelentőségén.

- Azonban nem csupán emiatt tervelték a megölését. Már hosszabb ideje fontolták, nem igaz? Csak túl gyávák voltak hozzá.

A szavaimra Mrs Pork szeme felvillant, én meg pergő nyelvvel folytattam:

- Mariónak volt egy álma. Fotósorozatot akart készíteni az édesapja receptes gyűjteményéhez. Ez nyilván azzal járt, hogy megpróbálta kideríteni, hová lettek annak idején maguk a receptek.

- Igen, a veszélyre már két éve ráeszméltünk - bólintott erőtlenül Pork -, amikor Mario előállt az ötletével, hogy az édesapja ihlette zöldséges fotósorozatokat jó lenne az eredeti receptekhez mellékelni. Aggódtunk, egyre jobban rettegtünk, de a fiút sajnáltuk bántani. Gyerekkora óta ismertük.

- Mázlijukra, az idősebb Rivelli belefojtotta Marióba a fényképészeti ambíciókat, így nem haladt sehová a projekt - fűztem hozzá a kiegészítést. - Nem sürgette Önöket semmi. Az viszont, hogy Mario megsejtette a tíz évvel ezelőtt történteket, végül mégis kikényszerítette a gyilkosságot. Nem gatyázhattak tovább. Kisütötték hát, hogy rákenik Tingre, akiről tudták jól, hogy a Keleti Sárkányokkal van, és Domenico ki nem állhatja. Gondolom, a konyhán kilesték a Mario telefonján megjelenő üzeneteket, és megtudták, hogy a fiatal férfi aznap éjjel találkára hívta a lányt. Korábban valóban látták, hogy Domenico Rivelli elkobozta a pillangókést, és eltette az irodájában, csak természetesen Önök - szabad bejárással az étterem összes helyiségébe - könnyedén kilophatták onnan. Így megvolt a tökéletes gyilkos fegyver és a gyanúsított is.

Tartottam egy kis hatásszünetet, majd újra szurkálódni kezdtem:

- Azonban ismét porszem került a gépezetbe. Ugyanis le merném fogadni, hogy az eredeti tervük szerint Domenico, megtudván, hogy Min Ting talált rá Mario holttestére, és hogy a gyilkos fegyver pont a kínai jelekkel díszített pillangókés, azonnal bűnösnek hitte volna a lányt, és kérdés nélkül megölette volna. Ting azonban eltűnt, ráadásul Domenico Rivellit most sem sikerült dühöngő őrültté változtatniuk a sorscsapásokkal. Nem esett neki Ting véres üldözésének, hanem józanul belátta, hogy az ügy összetettebb is lehet, és inkább detektívet fogadott fel, engem. Melléfogtak!

- Fejezze be a szövegelést, maga kis...

- Most jön még a java - fojtottam bele a rikácsolást az asszonyba. – A két röhejesen béna próbálkozásuk. Itt már annyira túlgondolták, hogy már a terv maga is elhibázott volt.

- Mégis, mire utal?

- Mr Wyatt elrablására például! Leütötték a lakása környékén, és elvitték egy sűrű fenyőerdő mélyére. Magára hagyták egy fáskamrában, amíg a városban megölték Mariót. Így volt, nem? Csak közben Mr Wyatt magához tért, és elkószált a fenyvesben. Aztán a sűrűből kijutva a város határában ismét eszméletét vesztette - ez volt az Önök egyetlen szerencséje. Így nagy nehezen rátaláltak a gyilkosság után, és késleltetve ki tudták dobni a furgonból a pizzéria mellett. Ő volt ugyanis az Önök B terve arra az esetre, ha Domenico nem öletné meg egyből Tinget. Mr Wyatt sem rossz gyanúsítottnak, a Rivelliékkel kapcsolatos paranoiás képzelgéseivel kitűnően megfelelt volna. Ez azonban már erőltetett trükk volt, és csak szükségtelenül felhívta a figyelmet Mr Wyatt múltjára. Kár volt kavarni, kétségbeesett kapkodás. Csak hát, nyilván féltek is, mert nem volt egyértelmű, hogy Mr Wyatt mennyit tud. Mindenáron be akarták sározni. Amíg szegény Mr Wyatt az elmegyógyintézetben volt, Eleonora Rivelli szemmel tudta tartani, és időről időre le bírta tesztelni, hogy emlékszik-e bármire is. A kiszabadulása óta azonban nem voltak ilyen pontos értesüléseik. Rettegtek tőle, és az elmúlt hetekben még jobban tartottak a lebukástól. Ezért már minden sületlenséget kitaláltak a rendőrség előtt a lejáratására, még azt is, hogy a pizzériánál bukkanjon fel a gyilkosság hajnalán.

- Honnan szedi, hogy Eleonora megfigyelte nekünk a férfit? - kérdezett rá Pork, némi óvatossággal a hangjában.

Készségesen magyarázatot adtam, remélve, hogy ezzel is növelem a lelki nyomást, de legalábbis lekötöm a figyelmüket:

- Egyrészt, máskülönben aligha lehetnének pontos információik Mr Wyatt zavaros elmeállapotáról. Csak az lehet az oka, hogy életben hagyhatták a gyógykezelése után is, hogy tudták, nem emlékszik semmi fontosra. Mert Eleonora Rivelli tudósított. Ő ismerte régről Mrs Porkot, és ha kellő hazugságot adagoltak be, hajlandó volt segíteni. Hiszen azt hitte, hogy Lauretta a régi barátnője! Örült, hogy felveszi vele a kapcsolatot. Másrészt, kétlem, hogy olyan jószándékú, emberbarát orvos, mint Doktor Fudge, tényleg megakadályozná az intézmény kezeltjeinek, hogy szabadon kommunikáljanak egymással. Akármit is parancsolt Domenico, Doktor Fudge lehetővé tette, hogy Mrs Rivelli néha elvegyüljön a többi ápolt között. Ahogyan Mrs Pork látogatását is engedélyezte. Így tudtak infókat szerezni Mr Wyatt hiányzó emlékeiről. - Csettintettem egyet a nyelvemmel. - Jobb lett volna, ha ennyivel beérik, és nem ragozzák túl a Wyatt-szálat színdarabok előadatásával meg félresikerült emberrablásokkal, mert egyre csak rontottak a helyzeten.

- Ott lófrált folyton a La Volpe körül - vetette ellen Pork. - Nem tudhattuk, mikor jönnek elő az emlékek maguktól. Ellenőriznünk kellett, hogy ez nem történhet meg. Máskülönben meg kellett volna ölnünk, bármekkora kockázat is. Egyébként meg, akkor még nem sejthettük, milyen bajba kerülünk az ártalmatlan kis színi előadás miatt.

- Jó, de még arra sem voltak képesek, hogy legalább a részletekre odafigyeljenek! Egyből sejtettem, hogy az étterem konyhájából kellett jönnie Mario gyilkosának, és nem az utcáról. Tehát, Mr Wyatt és Min Ting, az Önök által kreált két gyanúsított kilőve. A legveszélyesebb gyilkosságukat hogyan ronthatták így el?!

- Ezt meg honnan veszi? Mármint, hogy a konyhából jött a tettes...

- Mert az illető még bent volt az étteremben, amikor Min Ting rátalált a holttestre az épület mögött. Mi másért égett volna benn a lámpa, amikor Ting odaért? Később meg már elaludt a fény, mire a rendőrök kiértek.

- Nem tudhatja, hogy égett-e a lámpa.

- De, igen, mert csak a konyhában égő lámpa adhatott elég fényt ahhoz, hogy a lány lássa a pillangókés pontos mintázatát a sötét sikátorban. Még mobil sem volt nála, hogy azzal világítson. Önök még benn ügyködtek valamit, amikor Ting befutott, igaz? A vért suvickolták magukról a mosogatónál vagy ilyesmi... Már megint hibáztak, túl későn csaptak le Marióra. Ting időben odaért a találkozóra. Még ezer szerencséjük, hogy a holttest látványára elmenekült, és nem lelt rá Önökre.

- Azt hihetné bárki, hogy Mario hagyta égve a lámpát a meggyilkolásakor.

- Ha így lett volna, akkor végig égve maradt volna a lámpa, mert nem lett volna, aki leoltsa Mario után. Ebben az esetben a rendőrök a nyitott konyhát is lefoglalták volna a gyilkossági helyszíneléshez. Azonban ez nem így történt. Jártam azóta az étteremben, láttam, hogy a belsejét nem vizsgálták át alaposabban, nincs elkordonozva. A rendőrök kiérkezésekor a konyhában már nyilván le volt kapcsolva a fény és bezárva az ajtó. Tehát, az a legvalószínűbb, hogy Ting megjelenésekor még ott sündörgött a tettes. Azaz, a tettesek, tehát Önök!

- Ezt még aligha nevezhetjük nagy hibának. - Pork igyekezett védekezni, hogy a dühtől egyre inkább kiboruló feleségét megelőzze. - Elszámoltuk az időt. De hát, nem tudhattuk, mikor ér oda a lány. A mai tinédzserek nem éppen a pontosságukról híresek. Utána meg száguldottunk is az erdőbe Wyattért.

Kisandítottam az ablakon, és láttam, hogy egyre sűrűsödik a fenyőerdő. Pont a rengeteget átszelő országúton megyünk. Kockáztatnom kell:

- Na, de még ezután jött a végső lebőgésük.

- ELÉG LEGYEN! - robbant fel Mrs Pork. - Nem beszélhet így velünk!

- Nem? Pedig az ellenem eszkábált gyilkossági kísérletük volt a legszánalmasabb. Azt már aztán tényleg túlcifrázták.

- Hallgasson már el, maga szemtelen kis senki!

- Komolyan azt hitték, hogy csak azért, mert Pork úr beöltözik nagybajuszú, olasz akcentust villogtató pasasnak, elterelve a portás figyelmét, amíg lenn a felesége betölti a kábítóhatású szert a nyitva hagyott kocsim klímájába, bárki elhiszi majd, hogy Domenico Rivelli raboltatott el és nyíratott ki?! Ráadásul, még az elkábításom sem ment jól. Hiába követték a kocsimat a furgonjukkal, és találtak rám, amikor elvesztettem az eszméletemet. Felébredtem az eltemetésem közepén, és elpucoltam. Elszúrták Wyatt elrablását, az én meggyilkolásomat, annak idején Eleonora és Domenico Rivelli kiiktatását is, mindent!

- MIT KÉPZEL?! - tört ki az üvöltés a végleg begőzölt Mrs Porkból.

- Ne dühöngj! - figyelmeztette a férje. - Összpontosíts!

Azonban elkésett, mivel a nő szeme elé már leszállt a vörös köd, és csak hadonászott a puskával.

Én meg laza félmosollyal megadtam a kegyelemdöfést:

- Ilyen tehetségtelen gyilkosokat még nem láttam a pályafutásom során.

Erre az asszony hátra sújtott a puska csövével. Megpróbáltam elhúzódni, de Mrs Pork vak dühvel püfölt.

- Asszony! - szólt rá már erélyesebben a férje. - Nem veszed észre, hogy bolondot csinál belőled? Ne dőlj be a trükkjeinek, még a végén elejted a puskát! Direkt felbőszít...

Ekkor azonban a nő őrjöngve a férfi felé lendült.

- Méghogy belőlem bolondot! - visította, és a pasast kezdte csépelni. - Hogy merészelsz pont te bolondokról beszélni, te pipogya féleszű!

Az asszony újabb ütést akart mérni a férfira, Pork azonban karon ragadta a feleségét, hogy leállítsa. Ráncigálni kezdték egymást.

A szememmel intettem Litvinnek jeladásként, majd abban a pillanatban, ahogy Pork dulakodás közben lökött egyet a kormányon, végigcsúsztam a furgon padlóján szándékosan fájdalmasra sikeredett nyögéssel. Látszólag a hirtelen irányváltás lendülete vitt, és odapuffantam a szintén mellém zuhanó Litvin oldalának, aki ezzel egyidőben felém fordította az összekötözött kezét. A hátam mögött belecsimpaszkodtam a megcsomózott övszíjba. Erőltetni kezdtem, hogy kioldjam.

Az első két csomót már sikerült, és az alattuk húzódó utolsónál tartottam, amikor azonban leállt a kocsi. Porkék észrevették, hogy egymásra zuhantunk a proffal.

- Vissza a helyükre! - parancsoltak ránk kórusban. Egy csapásra megfeledkeztek a küzdelmükről.

Kénytelenek voltunk félbehagyni az akciót, és úgy tettünk, mint ha nekünk sem lenne ínyünkre az egymás hegyén-hátán fetrengés. Kényelmetlenkedve visszamásztam a sarokba.

- Ne kockáztasson újra, ezt az egyet már egyedül is kibontom, csak fogást kell találnom rajta! - súgta még oda Litvin, miközben ő is elhúzódott.

Láttam, hogy a sarokba érve, a háta mögött, lopva küzdeni kezd a megmaradt csomóval.

Rámosolyogtam, és hátradőltem. Most már folytathatom Porkék kiakasztását, hogy eltereljem a figyelmüket...

Ám mielőtt kinyithattam volna a szám, a furgon máris újra leállt. Lehúzódtunk az út szélére.

- Innen menjünk gyalog! - javasolta Pork. - Már nincs messze a cél, és úgy könnyebben szemmel tudjuk tartani a foglyokat. Nem tetszik a nyomozónő trükközése.

- Milyen trükközésem? - rebegtettem meg ártatlanul a szempilláimat, ám a férfi nem dőlt be.

- Kiszállás! - utasított. Hátrakerült, és kinyitotta az ajtót. Közben folytatta az instrukciókat: - Asszony, te kíséred őket hátul a puskával! Ha bármelyik megpróbál kitörni, lődd le kérdés nélkül! Én előre megyek a késsel és a lámpással.

Sajnos, így Litvin nem tudta tovább folytatni a csomó feszegetését, mert láthatóvá vált a keze a mögénk helyezkedő nő számára. Muszáj volt jámbor képpel felsorakoznunk és követnünk Porkot az útról letérve a mellettünk húzódó fenyőerdő sűrűjébe.

Süppedezett a lépteink alatt a tűlevelek puha rétege. Igencsak koncentrálnunk kellett Litvinnel, hogy ne essünk orra, mert nehezen tudtunk hátrakötött karral egyensúlyozni. Ráadásul, csak a Pork kezében lógó elemlámpa világította meg az utunkat. Mégis sikerült talpon maradnunk. Különösképp ügyeltem a felbukás veszélyére amiatt is, mert attól tartottam, hogy a labilis Mrs Pork esetleg szökési kísérletként értékelheti a földre zuhanásunkat, és a hirtelen mozdulatra ijedtében lelő minket. Bár nyilván nem szívesen cipelnék ölben a hullánkat, és nekik is jobb, ha a saját lábunkon megyünk, bárhová is akarnak vinni, de azért nem fognak feleslegesen kockáztatni. Ha más nincs, elásnak bennünket itt helyben.

Pár perc múlva felbukkant az úti célunk. Kopott kunyhóhoz érkeztünk, egy fáskamrához, olyasmihez, amilyet Wyatt is leírt az elrablása után. Hm. Úgy tűnik, ez Porkék törzshelye a foglyaik tárolására. Húzódott egy frissen ásott, mély gödör is mellette. Arra következtettem, hogy engem meg oda próbáltak eltemetni nem rég.

Mrs Pork nagyot taszított rajtam a gyantaszagú kis fáskamra irányába.

*

A fáskamra padlójába vágva reteszelhető csapóajtó sötétlett. Porkék felnyitották, és pár fokos lépcsőn letereltek minket a pincébe. Pork zseblámpájának a fénye körbetáncolt a helyiségen, és megláttam az egyik sarokban kikötözve egy rendőregyenruhás férfit. Valóban Gomez kapitány volt az, bár éktelenkedett egy csúnya seb a homlokán, és az arcára száradt vér némiképp eltakarta a vonásait. Ettől még persze egyből felismertem.

- Raul! - Oda akartam sietni hozzá, ám Pork visszahúzott, és másik sarokba kényszerített. Volt a falon egy csavarokkal kibiztosítható fémgyűrű, abba belerögzítette a köteleimet, és jól beletekert egy csavart a lezárásához.

Én továbbra is csak Gomez kapitányra tudtam figyelni:

- Raul, jól vagy?

- Frida... - A rendőrkapitány nehézkesen felénk fordította a fejét. Úgy tűnt, hogy a hangomra magához tért. - Te meg hogy kerülsz ide?

- Ugyanúgy, ahogyan te, de mondd már, hogy mi van veled! Nagyon megsérültél? Mióta vagy itt?

- Talán három-négy órája...

- Elég a beszédből! - toppantott Mrs Pork. - Teljes csönd, vagy lövök!

Kénytelenek voltunk elhallgatni.

Litvint is rögzítették az egyik fémgyűrűhöz a csavarok segítségével, a csuklójára kötött derékövnél fogva, aztán Mrs Pork a férjéhez fordult.

- Most mi legyen? Menjünk vissza a furgonhoz, és fogjuk menekülőre? Egy rendőrkapitányt mégsem ölhetünk meg. - A nő hangjában valódi rettegést lehetett hallani. - Talán el tudunk rejtőzni Domenico elől, ha elég messzire megyünk, ezek meg majd egyszer kiszabadulnak, ha szerencséjük van...

- Gyere, asszony, menjünk ki a fáskamra elé megvitatni a következő lépésünket! Nem akarom, hogy a foglyok tudjanak a terveinkről.

A nő ideges reszketéssel követte kifelé a férfit a pincéből. Ránk vágták a csapóajtót, és sötétségbe borultunk.

Fenn, a fejünk fölött volt egy apró ablak ott, ahol a pince keskeny sávban a talajszint fölé emelkedett, és besütött egy kis holdfény. Nem sok mindenre volt elég.

- Raul, jól vagy? - tartottam ki a legelső kérdésemnél.

- Nem tudom - jött a rendőrkapitány igen kevéssé megnyugtató, nyersen őszinte válasza. - Fejbe vágtak egy kőből készült virágcseréppel. Fogalmam sincs, mennyire súlyos.

Készültem az elhűlt sajnálkozásra, ám Gomez kapitány nem hagyott rá időt, csak kurtán visszakérdezett:

- Te Frida? És a kísérőd?

- Mi rendben vagyunk.

- Egyáltalán, Ön kicsoda? - címezte Raul a szavait most a professzornak.

- Már találkoztunk. Amikor a rendőrség a Dalton-ügy után átvilágítást végzett a központomban, hogy ellenőrizzék, nem lehetett-e bármilyen köze a kutatásainknak Daltonék emberkísérleteihez. Szerencsére, nem találtak összefonódást.

- Tényleg, csak nem láttam jól a zseblámpa gyenge fényében. Gavrilo Litvin professzor! - ismerte fel Raul. - Gondolom, nem sok kellemes emléke lehet velem kapcsolatban.

- Épp ellenkezőleg. Nagyra értékeltem az alaposságát. Engem magam is megnyugtatott azzal, hogy semmi sem kerülte el a figyelmét.

- Nekem is jó benyomásom támadt Önről. Olyan részletességgel és vaslogikával összeállított, komplex dokumentációt, mint amit Ön írt, még egyetlen vizsgálat során sem láttam.

- Köszönöm, valóban fontosnak tartom a transzparenciát és a nyomonkövethetőséget...

- Na, jó, mielőtt még mélyebben kiveséznénk az akkurátusság szépségeit - szóltam közbe -, talán nem ártana a jelenre összpontosítani. Itt vagyunk kikötözve egy pincében, és a Pork házaspár bármelyik pillanatban visszajöhet kinyírni minket.

- Az én karomat már csak egyetlen csomó köti hátra, amióta Ön olyan kiválóan kibontott kettőt rajta. Próbálom kioldani. - Litvin szemmel látható igyekezettel csavargatta a csuklóját, hogy az ujjaival jobban hozzáférjen a kezét rögzítő övhöz. Ennyit még a homályban is ki tudtam venni.

- Hajrá, professzor! - biztattam, és szétnéztem, szoktatva a szemem a sötétséghez, hogy én addig mit tehetnék. Nem láttam azonban elérhető közelségben semmilyen használható tárgyat. Egy fáskamra koszos, üres pincéjében voltunk.

Egyszerre halk koppanással lerepült a porba a szakácsok övcsatja, maga után húzva a bőrszíj többi részét is. Litvinnek sikerült kiszabadulnia!

Felegyenesedett, és gyors mozdulattal megdörzsölte a csuklóját a kötelékek helyén. Elindult volna felém, hogy engem is eloldozzon...

Ám ekkor megnyikordult a fejünk fölött a padlódeszka.

És a következő pillanatban nyílt az ajtó. Porkék ott álltak a kis lépcsőn, velünk szemben, levilágítva. Az asszony előre szegezte a puskát.

Egy pillanatig dermedt mozdulatlanság.

Aztán Litvin jobb híján feltartott kézzel fordult az érkező házaspár felé.

- Hogyan szabadult ki? - rikoltott fel Mrs Pork, remegősen meglóbálva a puskát. - Mit művelt?

- Nem tettem semmi rosszat.

- Szökni próbált!

- Legyen szíves, nyugodjon meg! - kérte a professzor. - Próbáljuk meg értelmesen megbeszélni!

- Takarodjon vissza a falhoz!

- Hölgyem, semmi szükség erre a hangvételre. Megértem a kétségbeejtő helyzetet, amelybe Önök kerültek, és megígérem, hogy nem teszek hirtelen mozdulatot. Cserébe viszont szeretném, ha meghallgatnának.

A nő kezében már rázkódott a lőfegyver:

- Mondja, amit akar, de tényleg ne mozduljon!

- Rendben. Nézzék! Nemzetközileg elismert agykutató professzor vagyok. Meglehet, hogy annak idején a rendőrség nem kereste a nincstelen áldozatukat az indiai étteremnél, de ha én eltűnök, abból regionális szenzáció lesz. Nem söprik majd a szőnyeg alá. Kérem, beszéljünk egymással racionálisan, fegyverek nélkül! Dolgozzunk ki optimális megoldást mindenki számára...

- Mi a neve? - kérdezett közbe a nő megbicsakló hangon.

- Gavrilo Litvin professzor vagyok.

- Igazat mond, ismerem a helyi lapokból. Egy világhírű professzor a foglyunk! - Mrs Pork már sikoltott. - Mi lesz így velünk?!

A férje nem szólalt meg, csak petyhüdten lógó arcvonásokkal lépett egyet a neje felé.

- Mi lesz most?! - Az asszony arcán lepergett egy könnycsepp. - Végünk van. Végünk... Egy kutatóprofesszor és egy rendőrkapitány...

- Kérem, tegyünk kísérletet közös megoldás kidolgozására! - próbálkozott tovább Litvin, mielőtt eluralkodna a pánikszerű kétségbeesés Mrs Porkon. - Ki tudunk találni módot arra, hogy senkinek ne essen baja.

Fabian Pork csak araszolt az asszony irányába.

- Ezt tényleg sosem fogjuk tudni elsikálni! - jajdult fel közben a feleség. - Mit tehetnénk? Engedjük el őket, amíg nem késő?

- Nem akarunk rosszat Önöknek. - A professzor olyan megnyugtatóan fogalmazta a mondatait, hogy én magam sem tudtam volna különbül taktikázni. Nem is próbáltam közbeszólni semmivel, nehogy kizökkentsem. Persze, gyanítom, hogy Litvin nem taktikázásnak szánta a szövegét, hanem komolyan gondolta. Jólelkű higgadtsággal folytatta: - Ha megkímélnek minket a méltatlan fogságtól, tárgyalhatnánk az Önök megmeneküléséről is. Nem hagynánk, hogy egy bűnöző szedesse darabokra Önöket. Senkinek az értelmetlen szenvedését nem kívánjuk, az Önökét sem, erre becsületszavamat adom.

- Igaza van... - sírta a nő. - Vége... Mindennek vége. Már nem maradt semmi... Mégis, mit csinálhatnánk?

Ekkorra Pork odaért a felesége mellé, és a vállára tette a kezét:

- Ne veszítsd már el folyton a fejedet, asszony! Megmutatom, mit csinálunk.

És a következő pillanatban kivette a felesége kezéből a puskát, rászegezte Litvinre, majd fülsiketítő dördülések csattantak.

Pork rálőtt a professzora. Négyszer egymás után.

Litvin pedig tompa nyögéssel térdre rogyott, és elterült a porban. Méregdrága ingén rohamosan növekvő, tűzvörös folt terjedt szét.

34. fejezet: A pince

Amikor az első lövés eldördült, akkorát rántottam akaratlanul a kötelékeimen, hogy majdnem kificamodott a csuklóm. Aztán viszont mozdulatlanságba dermedtem, és levegőt sem kapva bámultam a jelenetet. Az alkaromba hasító fájdalmat nem is fogtam fel.

- Most pedig gyere a furgonhoz! - Pork meglapogatta a felesége vállát, amikor már úgy ítélte meg, hogy van értelme megszólalni a lövések fülsiketítő zaja után. Leeresztette a puskát. - Folytatjuk a kinn kitalált eredeti tervünkkel. Hozzuk a tartalék kanna benzint, és porig égetjük a kunyhót. Csak egy kupac hamu marad belőlük. Aztán visszamegyünk a városba, és éljük tovább az életünket háborítatlanul. Sajnos, a töltényeket elpazaroltam erre az egyre, így a többinek nem jut a megbeszéltek szerint, de nem baj. Úgy is jó lesz, ha élve bennégnek.

Mrs Pork, mint én, szintén Litvin professzor mozdulatlan, vérben úszó testére meredt, sóbálvánnyá válva.

- Megöltél egy világhírű kutatóprofesszort! - tört ki végül az asszonyból a sikoltás. - Mi van, ha feltalálta volna az Alzheimer-kór ellenszerét, vagy Nobel-díjat kapott volna, vagy...?

- Nem volt elég kötelünk ahhoz, hogy biztonságosan rögzítsük.

- Ráadásul ellőtted rá az összes megmaradt töltényünket! Kint azt beszéltük, mind egyet-egyet kap, egy töltényt meg elteszünk tartalékba. Hogy pocsékolhattál el négyet egyre? Eszednél vagy?

- Higgadj már le, asszony! Még mindig jobb, mint ha megszökött volna.

A szavak távolian jutottak el hozzám, mert a lövések óta valami úgy dobolt a fülemben, hogy minden más hang kívül rekedt a tompa lüktetésen. Nem bírtam levenni a szemem a látványról: Litvin csak feküdt a földön, és egyre nőtt körülötte a vértócsa.

Pork eltotyogott a lépcső felé a puskával. A felesége pedig, apránként felocsúdva, a nyomába szegődött. Még egyszer megborzongva visszanézett, aztán eltűntek a kijáraton át. Egy kattanással lereteszelték az ajtót.

Összerázkódva magamhoz tértem, és egyszerre fájdalmasan élesnek hatott a beállt csend.

- Frida... - Raul hangsúlyából hallottam, hogy észleli, hogy a rosszullét környékez.

A szavaim szokatlanul rekedten kongtak a sötétben:

- Megölték a professzort...

Ekkor Litvin egyik keze megrezdült.

- Még élek - suttogta. - Csak nem akartam megmoccanni, amíg itt vannak az elrablóink.

Gyűjtött erőt, és megemelte a karját.

- Most pedig újra megpróbálom kioldani a köteleiket. - Az oldalára fordult, és letámasztotta vérlepte kezét a porba.

- Fel ne merjen kelni! - rivalltam rá a megkönnyebbült örömmel vegyes rohamszerű aggodalommal.

- Ne mozogjon! - csatlakozott Raul is, némileg összeszedettebb stílusban. - Meglőtték többször vadászpuskával! Egészen kis erőkifejtés is súlyosbíthatja a sérüléseket. Csak pihenjen, kiszabadulunk máshogyan!

- Muszáj eloldoznom a köteleket, különben mindannyian bennégünk. - Litvin kiadott egy tompa hördülést, mialatt feltérdelt. Majdnem egyből vissza is omlott a porba, de aztán emberfeletti teljesítménnyel megtartotta magát a két kezére nehezedve. Bő patakokban csorgott a vér a mellkasáról. Ráadásul, ijesztő ütemben.

- Előfordulhat, hogy csak az egyikőjüket lesz idő kiszabadítani - nyögte. - Kit próbáljak meg először eloldozni?

- Rault! - vágtam rá.

Ám ezzel egyidőben a rendőrkapitány hangja is határozottan csattant:

- Fridát!

Litvin küszködött, hogy térden tudjon maradni:

- Kérem, döntsék el gyorsan! Legalább két lövés eltalált, annyit érzek...

- Jól van, jól van, szabadítson ki elsőnek engem! - adtam meg magam. - Csak haladjunk!

Esélyes, hogy a rendőrkapitány képtelen lenne abbahagyni az értelmetlen lovagiaskodást, és nincs időnk vitára.

Litvin lenyomta véres tenyerét a padlóra, és apró szakaszonként előrébb vonszolta magát. Inkább elfordítottam a fejem, és feleslegesen nem kínoztam magam a szenvedése látványával.

Éreztem aztán, ahogy a professzor csatakos keze a csuklómra tapad, és feszegetni kezdi a kötél gyűrűit. Húzkodta a csomókat eredménytelenül. A ragasztószalagot is kitartóan gyötörte.

- Nem tudom eloldozni... - zihálta aztán a fülembe, és észleltem, hogy lecsúsznak az ujjai a kötélről. - Nem bírom...

Nekidőlt mellettem a falnak egy puffanással.

- Professzor! Jól van?

Csak a lassú súrlódás hallatszott, ahogy lejjebb csúszik.

- Gondoljon valamire, ami erőt ad! - próbáltam biztatni.

Ekkor Litvinnek eszébe juthatott egy kép, ugyanis a foga között kipréselt lélegzetvétellel eltolta magát a faltól, és ismét megragadta a kötelékeimet.

- Én már valószínűleg nem tudok majd szólni... - szuszogta maga elé. - Nem tudok majd, úgyhogy... Muszáj megmondania Billnek, kisasszony, hogy nézze meg... Mert nem küldtem el az e-mailt... és... Nem biztos, hogy tudja, hogy megint tüske ment a foxi mancsába.

Újra nagyot rántott a csomó egy pontján, és ezúttal éreztem, hogy lazul a kötelek szorítása.

- Igen, jó lesz! - lelkendeztem. - Tartson ki!

Litvin még egyet feszített a kötelékeken, és végre elengedték a csuklómat. Vad lendülettel ráncigáltam ki a kezem. A férfi közben összerogyott a fal mellett, és erejét vesztve eldőlt.

- Jaj, professzor... - Az első öszöntönöm az lett volna, hogy odavetődök mellé, megnézni, hogy mit tehetnék érte, de aztán emlékeztettem magam, hogy Raul még mindig meg van kötözve.

Így inkább a rendőrkapitány felé száguldottam. Nekiálltam az ő kezét is eloldani. Amikor azonban őt megkötözték, még bőven volt erős kötele Porkéknak, úgyhogy nem volt egyszerű feladat. Még jó, hogy Litvin professzor engem szabadított ki először, mert ezekkel a bonyolult csomókkal nem boldogult volna súlyos sérülten. Egyfolytában csak küzdöttem az összevissza bogozott kötélrengeteggel.

Raul ugyan tett valami megjegyzést, hogy próbáljak meg a sérült Litvinnel kijutni, mielőtt lángba borulna a fáskamra, és hagyjam a kötelékeit. Én azonban nem vettem tudomást a felszólításról, csak küszködtem a csomókkal.

Aztán végre szétnyílt az első bog, és utána már meglazult az egész. Raul a következő pillanatban kiszabadította az egyik kezét. A másikat is kirángatta a hurkok közül, és a fejsérülése ellenére azonnal talpra kecmergett.

Egyszerre rohantunk oda Litvinhez, aki kábán feküdt a földön.

- Rengeteg vért veszít - mormolta a rendőrkapitány, szemrevételezve a professzor körül gyülekező vértócsákat. - Meg kellene próbálnunk ellátni a sebeket.

- Jó, mondd, hogy mit csináljunk!

- Rögtönzünk kötést, másra nincs időnk. - Már húzta is le magáról az egyenruhája zakóját, aztán felém fordult: - Frida, a felsőd...

- Mi van vele?

- Talán fel bírnám hasogatni több darabra, és felhasználhatnánk.

- Miért nem a te ingedet?

- Mert ez rendőri egyenruha, túl erős az anyaga, nem tudom eltépni.

- És honnan veszed, hogy az én egyik kedvenc felsőmet meg igen?!

De aztán rápillantottam a Litvin körül sötétlő vértócsára, és további ellenvetések nélkül lerángattam a fekete csőtopot. Hamarosan meghallottam a cérnák recsegését, ahogy Raul cincálta szét a ruhadarabot. Jelen helyzetben már az sem érdekelt, hogy ez volt az egyetlen felsőm, ami illett az egyik tulipánmintás szoknyámhoz.

Inkább Litvin zakójának a kigombolásához fogtam. Még valami vasalt mellényt is viselt a selyeminge fölött. Alig győztem kiszabadítani a sebeket a drága ruharétegek alól.

- Azt hiszem, tényleg két lövés találta el - próbáltam diagnosztizálni a patakzó vér forrásait a félsötétben.

Raul a kezembe nyomta a felsőm rongycsomóvá alakított darabját:

- Zárd el a vér útját!

Az egyik seb mintha átütötte volna a prof vállát, az vérzett jobban, a másikban elakadhatott a töltény kevéssel a szíve fölött, a kulcscsont alatt. A több vért lövellő sérülésbe nyomtam a rongyot.

A professzor magához tért a vehemens mozdulatra. Reszketeg kísérletet tett az egyik keze megemelésére, de az visszapuffant a földre. Feladta a mozgás erőltetését.

- Ha megengedik, szeretnék még... utoljára kérni valamit - küzdötte elő inkább a halk szavakat. - A... az unokaöcsémmel kapcsolatos. Ő az egyetlen igazi családtagom. Megtennék, hogy ha netalán Önök közül valaki túlélné ezt a ma estét... Szóval, átadnák neki az utolsó üzenetemet?

Némán intettünk, hogy folytassa, miközben hevenyészve lezártuk egy-két rongycsomóval a vérző sebeket.

- Mondják meg neki, kérem, hogy egyszer régen, fiatal koromban hoztam egy nehéz döntést, elszakadtam mindentől, amit korábban ismertem. Ő tudni fogja, miről van szó. És... és hogy sosem tudtam meg, hogy volt-e értelme ennek a döntésnek.

Egyszerre összeszorította a fogát, valószínűleg belső nyilallás hatására, de aztán mégis tovább beszélt:

- Mindig emésztett a kétség, hogy talán másképp kellett volna cselekednem. Talán a kitaposott ösvényt kellett volna követnem. Még ennyi évtized után is gyötört a bizonytalanság, ez kísértett újra az elmúlt hetekben is. Az állandó rágódás a múltbéli hibáimon.

A fájdalomtól ismét elakadt a szava. Csak nagy nehezen tudta folytatni:

- Így a halál torkában viszont mérlegre tettem az életemet. Számtalan szakmai és anyagi sikert értem el. Meg vagyok elégedve minden eredményemmel, a tudományos munkásságommal. De... de most rádöbbentem, hogy csak egyetlen olyan szakasz volt, amit szívesen többször újraélnék, ha tehetném. Az utolsó pár év, amióta őt ismerem. Pont azért tettem fiatalon, amit tettem, mert arra vágytam, hogy egyszer majd így érezhessem magam valaki mellett... Mint mellette. Bár azt nem gondoltam volna, hogy ennyi évtizedet kell várnom, és azt hiszem, időközben fel is adtam a reményt, de... Most már biztos vagyok a régi döntésemben, és ennek ő az egyetlen oka. Sajnálom, hogy erre nem ébredtem rá előbb. Sajnálom, hogy nem éreztettem vele az utóbbi időben. Már szívből bánom... - Elhalt a hangja, és erőtlenül oldalra bukott a feje.

- Természetesen, megmondjuk - ígérte Raul azonnal.

Én meg átkaroltam Litvin felsőtestét, és segítettem úgy forgatni, hogy körbe tudjuk kötözni az eltömített sebeket Raul uniformiskabátjával. Aztán a prof csak mozdulatlanul feküdt a porban. Úgy éreztem, mintha minden erő kifutott volna belőlem, és a legszívesebben én is a deszkákra omlottam volna mellette.

- Gyere! - Raul arrébb vont Litvin mellől. - Meg kell próbálnunk kinyitni a csapóajtót.

Egyszerre bevillant, hogy milyen rövid utat tettünk meg idáig a kocsitól, és hogy Porkék pikkpakk visszaérhetnek a benzinnel, hogy ránk gyújtsák a kunyhót. Igaza van, azonnal cselekednünk kell.

Nem mertem többet visszanézni a mozdulatlanul heverő professzorra, hanem az ajtót céloztam meg.

- Az inged azért ideadhatnád közben - nyújtottam hátra a kezem, és a rendőrkapitány - nyilván az időhiány miatt - nem állt le vitatkozni. Lehúzta a ruhadarabot, és odadobta. Én meg magamra kaptam, hogy mégse egy szál melltartóban díszelegjek, ha sikerül kitörnünk Porkékhoz. Aztán nekiveselkedtünk a csapóajtó feszegetésének a lépcső tetejénél.

Nem engedett, semmit.

Beletöröltem Raul kölcsönadott ingébe a tenyeremről a vért, hogy ne csússzon annyira a kezem, és újra nekifeszültünk.

Azonban hiába volt minden erőkifejtésünk, a retesz a helyén tartotta a kis ajtót, nem bírtuk átszakítani.

- Ó, a francba! - ziháltam.

Lerogytunk a lépcsőre. Miközben igyekeztünk erőt gyűjteni az újabb próbálkozáshoz, szétnéztem, hogy mi mást tehetnénk.

- Az ablak! - Egyszerre felugrottam, és odafutottam az ablak alá. - Én vagyok hármunk közül a legvékonyabb, talán kiférnék. Nézd!

A rendőrkapitány csatlakozott hozzám, és szemügyre vette az ablakot, amennyire tudta, bár ő kicsit alacsony volt hozzá. Nem láttunk nyitószerkezetet, csak beépített, koszos üvegtábla pókhálósodott a keretben.

- Idehozod a prof kesztyűjét, légyszi? - jutott eszembe a Litvin által kényszeres állandósággal viselt fekete bőrkesztyű. Jól jön majd.

Még mindig nem éreztem magam képesnek ránézni a professzorra, mert dermesztő valószínűséggel növekedett bennem a sejtés, hogy már csak holttestet látnék. Ezért inkább megvártam, hogy Raul elhozza az erős anyagú fél kesztyűt. Felhúztam.

Mindketten félrefordítottuk a fejünket, én meg teljes erőmből ütést mértem a kesztyűs öklömmel az ablaktáblára.

Csörömpölés. Üvegszilánkok záporoztak körülöttünk a padlóra. Kiráztam a hajamból az éles törmeléket, és lábujjhegyen kilestem.

- Jó lesz, szerintem átférek, bár határeset. - Szedegetni kezdtem az üvegcserepeket a keretből, hogy legalább meg tudjam kísérelni a kimászást.

Raul is nekiállt segíteni az alsó párkányról leválasztani a megmaradt üvegszilánkokat, mert ő csak azt érte el.

Feltűnt, hogy furcsán szótlan. Igazából, amióta elláttuk Litvin sebeit, alig mukkant meg.

- Van valami gond? - kockáztattam meg a kérdést, miközben ledobtam egy üvegdarabkát a porba. - Mármint, azon túl, hogy hamarosan élve bennégünk egy pincében.

- Csak elgondolkodtam.

Ajjaj. Aligha célszerű firtatnom, hogy min. Azonban magától is belefogott:

- Az, akiről a professzor beszélt... ugye, nem az unokaöccse?

Litvin utolsó szavaiból nyilván nem volt nagy művészet kikövetkeztetni az igazságot. Mégis úgy tettem, mint ha nem érteném, mi a felvetés lényege:

- Hát, de. Szerintem, nyilván Billre gondolt. Bill pedig az unokaöccse. Igen, őrá utalt. Ki másra? Bill a kedvenc rokona.

Raul nem ingott meg:

- Tudod, hogy hogyan értettem a kérdést. Nem hiszem, hogy egy unokaöcsnek szólt az üzenet.

Beláttam, hogy értelmetlen a tagadás. Sok mindent el lehet mondani a rendőrkapitányról, de azt nem, hogy rossz emberismerő lenne. Ha nem zavarja meg az ítélőképességét a velem kapcsolatos elfogultsága, elég jól tud olvasni a sorok között.

Miután mindez átfutott az agyamon, csak annyit feleltem:

- Ha ennyire biztos vagy a válaszban, minek kérdezed?

Utána az üvegszilánkok letördelésével foglalatoskodtunk.

Némileg aggódtam az esetleges reakciója miatt, mert hát, elég vallásos, és ráadásul többnyire alapból olyan rugalmas a gondolkodása, mint egy gipszszobor. De, meglepő módon, semmi hüledezés nem látszott rajta. Komoly arccal szólalt meg újra:

- Szomorú, hogy a professzornak még a halál kapujában, súlyosan sérülten is arra kell először gondolnia, hogy hogyan tartsa fenn a hamis látszatot a külvilág felé.

Némán bólintottam. Raul ekkor hirtelen felém fordult:

- Elgondolkoztatott. Nekem elegem van abból, hogy így élek. Minden reggel hazugsággal kelek, mindenkinek a szemébe hazudok, és este úgy alszom el, hogy magamba fojtottam a legmélyebb érzéseimet...

Közbevágtam:

- Itt álljunk meg! Egyáltalán nem jó ötlet az érzéseinkről beszélni.

A rendőrkapitány azonban rendíthetetlenül folytatta:

- Elegem van abból, hogy értelmetlen randevúkon hazudom azt, hogy érdekel a velem szemben ülő nő. És végképp nem akarok még a halál közelében is tettetni!

- Tényleg jobb lenne, ha abbahagynád.

- Hadd mondjam végig!

- Semmi szükség rá. Szerinted, én nem ugyanezt érzem? És az egyáltalán nem segít, ha még beszélünk is róla!

Erre egy pillanatra megállt a munkában, és megemelte azt a kézfejét, amelyiken most a holdfényben nemigen látszottak ugyan, de rajta voltak az egykor a rendőrőrsön kifigyelt horzsolások. Rákérdezett:

- Már kitaláltad, hogy hogyan szereztem a zúzódásokat, igaz?

- Igen. Bemostál Vaughn Hoolocknak.

Megpróbáltam ennyivel lezárni, de Raul nem hagyta:

- El tudod képzelni? Hogy amikor megláttam azt az adást, akkor semmi másra sem bírtam többé gondolni? Nem érdekelt, hogy ha Hoolock feljelentést tesz, a karrieremnek, sőt, még az állásomnak is lőttek. Egész úton, amíg Vaughn Hoolock házához tartottam, hogy számon kérjem, volt időm lehiggadni, volt időm mérlegelni, de nem számított semmi más, csak az, amit irántad érzek! Érted, miről beszélek?! Nincsen semmi az életemben, ami megközelítőleg is olyan fontos lenne nekem, mint te. Még a munkám sem. A legszívesebben melletted lettem volna, de azt nem tehettem. És csak ez maradt...

Behunytam a szemem. Egyszerre nagyon nehéznek tűnt minden lélegzetvétel. Úgy suttogtam:

- Ha véletlenül túléljük a ma estét, meg fogjuk bánni, hogy feljött ez a téma.

- Tudom, de nem valószínű, hogy túléljük, igaz? És akartam, hogy halld, mielőtt...

Ekkor recsegés hallatszott, és belénk fagyott a folytatás. Valaki mászkált fölöttünk. Aztán már loccsanások is, ahogy Porkék elkezdték benzinnel locsolni a kunyhót.

- Nincs időnk. - Félbehagytam az üvegcserepek kitisztítását. - Emelj meg!

- Össze fogod vágni magad...

- MOST!

A rendőrkapitány engedelmeskedett. Átkarolta a derekamat, és megemelt, amennyire a fejsérülése lehetővé tette a túlzott erőkifejtést. Sikerült áttuszkolnom magam a fakereten, aztán Raul vállának feszítve a talpamat, elrugaszkodtam.

Kipréselődtem az éjszakai erdő talajára. A hátamon ugyan éreztem, hogy végighasad az ing, és forró fájdalom kúszik a szakadások nyomán, de nem törődtem vele. Átnyomakodtam, aztán térdre kecmeregtem a tűlevelek között.

A következő pillanatban pedig lángba borult mögöttem a fáskamra.

35. fejezet: A tűz

Ahogy megpillantottam a fáskamra belsejében felfutó benzingőzös tűztengert, a másodperc törtrészéig csak kábán bámultam. A látvány egyszerre volt hátborzongató és lenyűgöző. Élénk színek és fények kavalkádja. Mintha a föld mélyéből tört volna elő az eleven, forró tűz. Beborította a gerendák belső felét, kicsapott az ablakokon. Még sosem láttam ilyet.

Aztán úrrá lettem az izmaimat megbénító döbbeneten. Meglódultam a kunyhó mellett előre.

Messzebbről, a fenyőfák közül elhallatszott hozzám Mrs Pork rikoltozása, ahogy szokás szerint a férjével perlekedik:

- Nézd már meg, te szerencsétlen, mit műveltél! Meggyújtottad a szoknyám szélét!

- Egyszer az életben maradj már csöndben, asszony!

- De hát, ez volt a kedvenc pamutszoknyám!

- Már rég nem ég. Inkább szedd a lábad! El kell érnünk a furgont, mielőtt feltűnést kelt a tűz. Még csak az kéne, hogy egy fontoskodó erdész ránk találjon...

A folytatást nem hallottam, ugyanis teljes lendülettel nekivetettem magam a fáskamra lángoló bejáratának. Belökve a rozoga faajtót, bezuhantam a forróság kellős közepébe.

Visszafojtottam a levegőt. Csak nehogy letüdőzzem a tömény füstöt. Közben vakon botorkálni kezdtem a rám szakadó szürke kavargásban. A perzselő fájdalmat egyelőre sikerült a tudatom hátterébe szorítanom.

Tompa puffanást hallottam meg a padló felől. Ez az! Ott lesz a csapóajtó! Raul nyilván újból próbálja betörni. A hang irányába tántorogtam, és - bár nem sokat tudtam kivenni a lángok és a fekete füst káoszában - éreztem, hogy leroskadva a térdem nekiütődik a padlóba vágott ajtó peremének.

Könnybe boruló szemmel kinéztem a csípős füstben, hogy hol a retesz.

Már majdnem reflexből megragadtam, de szerencsére az utolsó pillanatban mégis inkább a Litvin bőrkesztyűjével borított kezemmel nyúltam érte. Jól tettem, mert elég nyomasztóan megszottyant a kesztyű anyaga, ahogy rámarkoltam a lángok között. Egyből elkezdett rásülni a felforrósodott fémre.

Nagyot rántottam, és a csapóajtó végre kivágódott. Megjelent mellettem Raul árnyalakja. Sikerült a fejsérülése ellenére egyedül felrángatnia Litvin élettelen testét a lépcsőn. Már próbálta is átcibálni a professzort a kinyílt résen. Én is belecsimpaszkodtam Litvin zakójába, és együttes erővel kivonszoltuk a fáskamrába.

A következő pillanatban jókora robajjal összeroskadt egy mellettünk lángoló farakás. Pont oda omlott, ahol a csapóajtó volt.

Mi viszont már minden erőnket megfeszítve cincáltuk Litvint a kijárat felé a recsegés-ropogáson és a lángok erdején keresztül. Óriási szerencsénkre nem találtak el az égő fahasábok.

Átszelve az ajtókeretet körbefutó tűzgyűrűt, kirobbantunk az erdő hűvös éjszakájába.

Vad remegéssel kapkodtam levegő után, Raul pedig térdre zuhant a fűben, és hörögve köhögni kezdett. Mindketten ráomlottunk a mozdulatlanul heverő Litvinre. Csak a köhögésünk hallatszott a mögöttünk pattogó tűz zörejében.

Azonban nem volt időnk átadni magunkat az égési sérülések szúró fájdalmának és a tüdőnket fojtogató koromnak. Még parázslott a ruhánk itt-ott. Gyors csapkodással nekiálltam eloltani a cicanadrágom szárát. Aztán egyből folytattam a professzor inge ujján elharapódzó lángnyelvecskékkel.

Már éppen azt hittem, hogy végeztem a közvetlen veszély elhárításával, ahogy az utolsó parázsfoltot is elnyomtam kesztyűs kezemmel... Ám ekkor Raul hirtelen megragadott, és lenyomott a földre két vállra fektetve. Olyan erővel préselt a tisztás füvére, hogy felnyögtem:

- Mit művelsz?

Egyből elengedett, és zavartan félrefordult:

- Égett a hajad. Így tudtam eloltani a lehető leggyorsabban.

- Ó, basszus! - Felültem, és füstölgő hajkoronámhoz kaptam. - Ne, ne... Mennyire gáz? Totál összeégett?

Nem kellett válaszolnia. Már tapintásra is éreztem, hogy valami borzalomra számíthatok, ha egyszer tükörbe nézek.

- Majd levágatsz belőle. - Raul már az erdőt pásztázta a tekintetével. - Láttad, merre menekültek a bűnözők? El kellene kapni őket, ráadásul a járművükkel tudnánk leggyorsabban segítséget hívni Litvin igazgatóhoz.

- Még rémlik, merre volt a furgon, meg tudom mutatni. Talán elvezethetlek... - Én is a fák sűrűje felé fordultam. - Viszont, jó ötlet itt hagynunk a professzort? Igaz, hogy a kunyhó most még főleg belülről ég, de nemsokára továbbterjedhet a tűz, ha nincs szerencsénk. Baja eshet...

- Maradj itt vele! - Raul talpra kászálódott. - Csak mondd meg, merre menekültek!

- Ott annál a villám sújtotta fánál kövesd a lejtőt! El kell haladnod egy szikla mellett is. Remélem, megtalálod. Siess!

Futva elindult, én pedig a professzorra fordítottam minden figyelmemet. Próbáltam megállapítani, hogy egyáltalán él-e még. Nemigen lélegzett, legalábbis nem érzékeltem. Egészen közel hajoltam az arcához, de úgy sem éreztem semmit. Lehet, hogy csak nagyon gyengén szedi a levegőt. Végül is, nem lenne csoda, ennyi vérveszteség után, illetve a füst, tűz, fájdalom közepette - próbáltam magam megnyugtatni. - Talán még ver a szíve. Kitartó reménykedéssel most pulzusfélét igyekeztem kitapintani a csuklójánál. Semmi.

Ekkor puffanást hallottam, és odafordulva megláttam, hogy a rendőrkapitány térdre rogyott egy közeli fenyőfa tövében. A fejsérülésére szorította a kezét. Ijesztő bizonytalansággal kapaszkodott egy lelógó ágba a másik kezével. Az ujjain keresztül friss vér szivárgott elő.

Maga elé mormolta:

- Nem tudom, mi van velem. Szédülök... Forog velem a világ...

- Oké, te maradsz itt a professzorral! - Felugrottam, és mielőtt Raul ellenvetést tehetett volna, rohantam is a villámsújtotta fenyő felé.

Ugyanekkor a hátunk mögött a rozzant fáskamra megadta magát a mohón csapkodó lángnyelveknek, és irtózatos reccsenéssel beszakadt a padlója. Az égő felépítmény beomlott a pincébe. Jobb nem belegondolni, hogy néhány perccel ezelőtt Raul még ott volt lenn a professzorral.

Nem álltam le nézni, ahogy a lángok és az éjszakai szellőben kavargó pernye tűzijátéka táncol az égő romhalmaz körül.

Még annyit hátraszóltam:

- Tartsatok ki!

Aztán a fák közé vetettem magam. Futottam teljes erőmből az emlékeim szerinti irányba.

Igazából, Porkék megállítása érdekelt volna jelen helyzetben a legkevésbé, viszont kizárólag az ő furgonjukkal tudnék időben mentőt és tűzoltót keríteni, ebben igaza volt a rendőrkapitánynak. Muszáj megelőznöm őket. Ha lelépnek, és itt maradunk a semmi közepén, Litvin vagy Raul belehalhat a sérüléseibe, egy esetleges óriási erdőtűz pusztításáról nem is beszélve. Nem hagyhatom, hogy Porkék hamarabb odaérjenek a járműhöz.

Tudtam, hogy ha véletlen kificamítom a bokám a sötétben, például egy gödörbe süppedve vagy egy gyökérben megbotolva, mindennek vége. Így a száguldás közben még arra is próbáltam ügyelni, hogy hol landol a talpam. Nem mintha túlságosan irányítani tudtam volna. Egyszer térdre is zuhantam, de sikerült talpra kecmeregnem. Rohantam tovább. Csak ne essek el újra!

Minden idegszálammal koncentráltam. Puffant egyet a léptem. Átugrás egy gyökér fölött. Még egy szökkenés. Futás...

Vajon él még a professzor? Lehet még rajta segíteni egyáltalán?

Nem! Most semmi mással nem szabad foglalkoznom. Az éjszakai erdő talaját kell figyelnem. Nem eshetek el. Csak ez számít.

És Raul? Mennyire súlyos a fejsérülése?

Ne gondolkozz! Futás. Futás!

De mi van, ha már mindketten halottak?

Nem. Csak fuss! Futni kell, ahogy bírsz.

Átlendültem egy letört ág fölött, és átvágtam két facsemete között. Még egy kis kitartás...

Egyszerre lefékeztem, és beugrottam a legközelebbi fa takarásába. Ugyanis zördülést hallottam a fenyők közül. Porkék! Itt motoznak a közelben. Bizonyára utolértem őket.

A számra szorított kézzel próbáltam visszafojtani a nagy rohanás miatti zihálásomat.

- Merre kujtorogsz már, te pipogya fajankó? - hasított az éjszakába Mrs Pork vércsehangja. - Sietnünk kell.

- Azért indultam balra, mert hallottam valamit - dörmögött válaszul a férje.

- Ugyan mit?

- Ágrecsegést, talán lépteket... Nem tetszik ez nekem.

- Egy szarvas lehetett - hurrogta le a nő az aggodalmat. - Megriaszthatta a tűz. Haladjunk már lefelé! Mindjárt ott vagyunk.

- Élnek itt egyáltalán szarvasok?

- Kit érdekelnek a nyüves szarvasok?!

- Nyugalom, asszony, hadd füleljek! Valamit hallottam, tudom.

- Az eszed tokja! Nem érünk rá erre.

Pork csoszogó léptei viszont egyre közeledtek felém:

- Innen jött valahonnan...

Végre elég közel ért.

Kipattantam a fa mögül, és rávetettem magam a férfira. A jármű sofőrjeként ő tette el a slusszkulcsot. Úgyhogy, miközben magammal sodortam a tűlevelek közé a földre, igyekeztem a zsebét kitapogatni. Hová rejthette a kulcsot?! Meg kell találnom.

Összeakaszkodva dulakodni kezdtünk.

- Mit csinálsz már? - csendült fel a lemaradt Mrs Pork kérdése valahonnan a fejünk fölül.

- Nem látod, hogy megtámadtak? Segíts!

Végre a nő is felocsúdott, és felénk sietett. Ám mielőtt a házaspár mindkét tagja rám akaszkodhatott volna, egyszerre sikerült kitépnem Pork zsebéből a járműkulcsot. Kirántottam magam a szorításból, átrepültem közöttük, és lefelé iszkoltam.

Hallottam, hogy utánam iramodnak.

Bíztam benne, hogy még pillanatnyi viharvert állapotomban is képes vagyok lefutni őket. Nem túl sportosak. Nem csoda, hogy amikor eltemettek, és kimászva futásnak eredtem, nem üldöztek gyalogosan, hanem csak a puskájukkal lövöldöztek rám. Akkor nem tűnt logikusnak, hogy miért nem követnek. Most már, hogy tudom, kik a tettesek, érthető. Nyilván volt annyi józan önkritikájuk, hogy belátták, soha az életben nem fognak utolérni a sötétben. Most sem sikerülhet! Nehogy már beelőzzön egy trottyos, ötvenes pasas és a csontkollekció felesége!

Összeszedtem minden erőmet, és az utolsó szakaszra koncentráltam. Már ritkultak a fák. Hamarosan megláttam az autóút korlátját. A slusszkulcs nyitógombjának megnyomására - legnagyobb megkönnyebbülésemre - felvillant a furgon nem is messze tőlem. Ott van. Jaj de jó, végre! Hajrá!

Átdobtam magam a korláton, és arra futottam.

Sajnos, már Porkék is közel jártak. Sőt, ők jobban emlékeztek a kocsi helyére, és rövidebb úton értek le. Ráadásul, pont úgy parkolt a jármű, hogy át kellett kerülnöm az elejéhez. Mégis elértem a sofőrülést. Bevetődtem.

- Gyerünk, gyerünk! - indítottam volna a kocsit.

Közben azt is kutattam, hogy melyik gombbal zárhatók az ajtók.

Ám elkéstem.

Mrs Pork bevágódott az anyósülésre, és belém csimpaszkodott. Közben kinyílt mellettem a vezetőoldali ajtó is: Pork meg felőlem ért oda. Egyszerre martak rám kétoldalról.

Találomra rúgtam hármat-négyet a huzavona közepébe, miközben a Pork házaspár rángatott, hogy kihajítson a furgonból.

- Ne húzd már az ellenkező irányba, te asszony, mert így sosem szedjük ki!

- Erre könnyebb kivonszolni.

- Csináld már, amit mondok!

- Nem, te csináld, amit én mondok!

- Nem ismétlem el többször, engedd el a detektívnőt most rögtön, te ostoba liba!

- Te engedd el, te hájas balek!

Bumm! Sikerült képen találnom a könyökömmel Porkot, aki az arcára szorított kézzel hátratántorodott, ám a felesége már rám mászott, így a férfi helyén felszabaduló üres térben kizuhantunk az országútra.

Egy nyekkenéssel elterültem a hátamon. Most a földön folytattuk a dulakodást. Mrs Pork nekicsapta a tarkómat az aszfaltnak. Próbáltam kifordulni alóla. Újabb ütések. Én meg rúgni igyekeztem. Lüktető fájdalom.

- Asszony, vigyázz onnan! Elővettem a kést, engedd, hogy leszúrjam! - hallatszott a férje instrukciója.

- Nem. Végre jó fogást találtam rajta! Nem engedem el, mert megszökik!

- Menj már arrébb, nehogy megvágjalak!

- Ne hadonássz a pengével!

- Nem érted, hogy...?

A folytatás elhalt, ugyanis sikerült lerúgnom magamról Mrs Porkot, és újra a sofőrülésre vetődtem. Nem hagyhatom, hogy ők lépjenek le a kocsival. Segítséget kell hívnom... Csak erre tudtam gondolni.

Azonban a szakácsné újból megragadott, mielőtt elérhettem volna a pedálokat a lábammal. Megint az aszfalton kötöttem ki.

- Gyere már a késsel, agyalágyult! Nem látod, hogy most meg szükség lenne rád? - visítozta a nő. Próbált lefogni, én meg teljes erőmből szabadulni igyekeztem.

Pork fenyegető árnyként állt meg fölöttem. Ki kell rántanom a kezem a felesége karmai közül. Megvillant a holdfényben a penge. Vagy ha az egyik lábamat nem szorítaná le olyan elkeseredetten a nő a csontos térdével... Pork magasra emelte a kést a lendületvételhez.

Most fog szúrni. Vége. Mindennek vége.

Ekkor viszont mind a hárman félbehagytuk a megkezdett mozdulatunkat. Abbamaradt a döfési szándék, a küszködés, a menekülési kísérletek, minden. És ledermedve az országút felé bámultunk. Ugyanis hatalmas fékcsikorgással és hajmeresztő sebességgel felénk zúgott egy ócska robogó a kanyarból.

Már azt hittem, meg sem tud állni a két személlyel megpakolt, rozoga jármű. Ám még az utolsó pillanatban befordult pár lábra tőlünk, és lefulladva oldalra dőlt.

A szoborrá fagyott jelenet közepében pedig lekecmergett két utasa. Legnagyobb meglepetésemre egyszerre ott állt előttünk Leonard Wyatt. A száguldástól még inkább torzonborz őszes hajjal, összevissza gyűrt, egykor talán felhajtott dzsekinyakkal.

Mögüle pedig a térde meszes nyikorgásával kísérve, Mrs Blackhawk erőlködte le magát a jármű hátuljáról. Asszisztensem kezében ráadásul vadászpuska is sötétlett. Miután sikerült elnyernie az egyensúlyát a korábbi elképesztő sebesség és a landolás után, egyből rászegezte a fegyvert a Pork házaspárra.

Amennyire elvékonyodott, idős hangjától tellett, erélyesen bejelentette:

- Fel a kezekkel! És dobják el a kést!

Amikor a sóbálvánnyá vált Porkék nem reagáltak egyből, hozzátette:

- Ez szegény néhai férjem galamblövő puskája volt, és egy közös kempingezés során megtanított a használatára. Egy veszett oposszumot lepuffantottam már tavaly a mordállyal, amikor meg akarta marni a kutyámat. Elsőre eltaláltam, és úgy kettérepedt a feje, mint egy tök! Úgyhogy, jobban járnak, ha azt csinálják, amit mondok!

A kés megcsördült, ahogy az országútra hullott Pork kezéből. A házaspár végre megadta magát! Belátva a teljes kudarcot, a magasba emelték a kezüket.

Wyatt pedig már térerőt keresett a festékfoltos dzsekije zsebéből előhúzott telefonnal. Végre segítséget hívhatunk. Bár egyáltalán nem értettem, hogyan került ide a bizarr felmentősereg. Voltaképpen az egész eseménysor képtelennek tűnt. Egyszerűen lehetetlen, hogy idetaláltak, hiszen Porkékon kívül senki nem tud a pontos helyről. Mégsem voltam képes kérdéseket megfogalmazni. Egyáltalán, úgy éreztem, gondolkodni sem tudok tovább.

Az idős szomszédasszonyom közben felém araszolt, bár a puskát továbbra is Porkékra szegezte:

- Angyalkám, jól vagy? Mitől lettél ilyen szurtos? Úgy nézel ki, mint egy félholtra vert kéményseprő...

A tűzoltókról meg a mentőkről ziháltam valamit, aztán összeomlottam a porban.

36. fejezet: A kórházban

Nem tudom, pontosan mi történt velem, miután megérkezett Wyatt és az asszisztensem. Annyi még rémlett, hogy segítségért telefonálnak, aztán a Mrs Pork és az aszfalt együttműködésével fejemre mért ütések megtették a hatásukat. Összefolyt előttem a világ, és furcsa kábulatba zuhantam.

Szirénázás... Tűzoltó sisakok villogása... Léptek dobogása... Mentő- és rendőrautók kék-piros fényei...

Amikor a sérüléseimbe nyilalló éles fájdalomra felébredtem, kórházi ágyon fekve találtam magam. Egyből be tudtam azonosítani a helyszínt a falat borító steril csempékről. Ettől függetlenül elég jól nézett ki minden. Egyszemélyes szoba volt, hangulatos függönnyel, széles képernyős házimozi rendszerrel a falon. Az ágyneműm puha szövet, a matracom bazi kényelmes. Ilyen szuper kórtermet még sosem láttam, pedig jó pár nyomozásom végén kötöttem ki kórházi ágyon.

Már reggel lehetett, ugyanis bearanylott a szobába a kelő nap fénye, és vidám madárcsipogás szűrődött be az ablak előtt zöldellő fák felől.

Nyílt az ajtó. Belépett Mrs Blackhawk, kezében csészével:

- Végre magadhoz tértél, bogaram?

- Igen, azt hiszem.

- Hoztam kávét. Az orvosok szerint célszerűbb, ha ébren vagy, mert könnyebb megfigyelni a fejsérüléseid hatását. Hörpintsd be!

Nem kellett kétszer mondani, egyből lehúztam egy kortyot a melegitalból. Fanyar löttyre számítottam, ám kellemes, telt íz fogadott, és még a valódi tejszín selymessége is kényeztette a nyelvem. Wow! Itt még kávét főzni is tudnak a betegeknek! Ilyet sem láttam még egészségügyi intézményben.

- Szuper, köszönöm. Egyből remekül érzem magam. - Rá akartam mosolyogni az asszisztensemre, ám nem sikerült. Egyszerre megrohantak az elmúlt éjszaka emlékei, és éreztem, hogy gombóc nő a torkomban. Egy kérdés mindenek elé tolakodott az agyamban, valahogy azonban képtelen voltam feltenni. Inkább a következőt tudakoltam:

- Mi lett a tűzzel?

- Időben eloltották, nem terjedt szét az erdőben.

- Raul jól van?

- Az orvosok nem adnak tájékoztatást, de kilestem, hogy a rendőrkapitányod már hajnalban jelentéseket egyeztetett a kollégáival a hallban. Szóval, olyan nagy gond nem lehet vele.

- Huh. - Megkönnyebbültem némileg, de a fel nem tett kérdés csak egyre fájdalmasabban nyomasztott belülről. Próbáltam erőt gyűjteni, ám még mindig nem sikerült.

Szerencsére, az asszisztensem szövegelni kezdett, elterelve a figyelmemet:

- Bizonyára érdekel, hogy hogyan találtunk rád az erdő szélén.

- Na, igen, arra tényleg kíváncsi vagyok.

- Köszönd az ügyfelünknek! Sikerült előkaparnia pár homályos emléket az elrablása utáni bolyongásról. Talán mégsem akkora sültbolond, mint amilyennek kinéz.

- Kezdje inkább az elején! Mi történt, miután kiadtam telefonon feladatul, hogy nyomozzon a szakácsok bevándorlási háttere után?

- Neki is álltam, és kiderítettem, hogy az igazi nevük Fabio és Lauretta Porto lehet. Legalábbis, az általad megadott beutazási információk alapján ez a személyazonosság tűnt valószínűnek. Mire mindezt kinyomoztam, és összekészítettem a megállapításaimról írt jegyzeteket mappába, jól elment az idő. - Mrs Blackhawk szokás szerint elég terjengősen adta elő a ténykedéseit. - Épp haza akartam indulni az irodából, hogy megetessem Gömböcöt, ám akkor felhívott Litvin professzor. Mondta, hogy elképzelhetőnek tartja, hogy bajba kerültél. Lediktálta a szakácsok címét. Kérte, hogy ne forduljak egyből a rendőrséghez, mert valószínűleg tilosban jársz. Először becsönget megnézni, mi a helyzet. Ha nem jelez vissza pár perc múlva, akkor viszont tényleg hívjam a hatóságokat.

A torkomat fojtogató csomót mintha még szorosabbra húzták volna. Nagyot kellett nyelnem, és igyekeztem Mrs Blackhawk szavaira koncentrálni.

- Csak vártam, és vártam, a professzor meg nem jelentkezett. - Az öregasszony megcsóválta a fejét. - Na, akkor már gondoltam, hogy nagy a baj, és személyesen mentem be a rendőrségre. Amikor azonban megláttam, hogy ott milyen csigatempóban fognak hozzá az intézkedéshez - már az másfél órába telt, hogy kitöltessék velem a bejelentő papírokat, és addig semmi mást nem csináltak, csak ültek az íróasztalnál és baseballmeccset néztek a sarki tévén -, úgy döntöttem, magam veszem kézbe az irányítást. Előkerítettem a félkegyelmű ügyfelünket, meg a szegény néhai férjem kismotorját és galamblövő puskáját...

- Az igaz, hogy tavaly lelőtt egy veszett oposszumot? - kíváncsiskodtam közbe.

- Dehogy lőttem. A férjemnek még azt is megtiltottam, hogy a közelembe hozza a puskát. Sejtelmem sincs a használatáról, még megtölteni sem tudom.

- Gondoltam, hogy nagy kamu volt, mert ilyen kiskaliberű puska lövésétől aligha robbanna szét egy állatfej.

- Nos, igen, meglódult a fantáziám.

- Mindenesetre, kellően meggyőző volt. Porkék helyében én is megadtam volna magam.

Ittam még egy kortyot a kávéból, Mrs Blackhawk pedig magában somolyogva visszatért az élményei meséléséhez:

- Szóval. Amíg én életet vertem a robogóba, az ügyfelünk átjött a szomszéd városból. Szerencsére, bár a jogosítványát már bevonták, elboldogult a motorkerékpár vezetésével. Úgyhogy, kiadtam az utasítást, hogy járjuk be a környező erdős részeket, hátha visszatérnek az emlékei.

- Ön meg honnan tudta, hogy a fenyőerdőben kell minket keresni?

- Úgy voltam vele, hogy a szakácsok címét a rendőrök úgyis ellenőrzik. Ha ott lettetek volna, hívtak volna, mert meghagytam az őrsön a számomat. Ezért azt a helyet akartam megtalálni, ahová téged vittek az elrablóid elásni. Mivel az ügyfelünk is fenyőerdőről hadovált, úgy véltem, ugyanott voltatok foglyok. Megpróbáltam hát ráhagyatkozni. Nagy nehezen felismert egy benzinkutat, és utána már a környéken köröztünk.

- Na, látja, hogy igazam volt, amikor annak idején ragaszkodtam hozzá, hogy meg kell bíznunk Mr Wyatt emlékképeiben, és hogy vállaljuk el az ügyet? Most még az életemet is részben a memóriájának köszönhetem.

- Kétségtelen. Bár tény, hogy órákon át keringtünk hegyen-völgyön át, mire ez a süketagyú rátalált a szakácsok furgonjára. Az is lehet, hogy csak puszta véletlen volt.

Megint el akartam mosolyodni, ám most is elhalt az ajkamon a kifejezés, ugyanis újult erővel nyilallt belém a lelki fájdalom.

Végül beláttam, hogy nincs értelme tovább halogatnom. Összeszedtem az erőmet, és rákérdeztem arra, ami belülről fojtogatott:

- És, Litvin professzor?

- Hajnalban tolták ki a műtőből. Kapott rengeteg vért, meg kioperáltak belőle egy-két töltényt, ha jól sikerült kifülelnem a műtős orvosok beszélgetését a kávégép mellől.

- De... de él?

- Hát persze, hogy él, aranyom! Máskülönben, mit gondolsz, mit keresnénk a megye legpuccosabb klinikáján? Ha nem a professzor kontójára menne, csak a városi közkórházban lennél!

*

Amint elég erőt gyűjtöttem, hogy felkeljek, útnak indultam. Nekiálltam megkeresni Litvin kórtermét. Némi ólálkodás után sikerült kifigyelnem. Megvártam, amíg nincs a közelben sem nővér, sem doktor, aztán beosontam a profhoz.

Legnagyobb döbbenetemre Litvin infúziós állványt húzva maga mellett, járókeretre támaszkodva araszolt az ágy felől.

- Atyaég, mit művel?! Ezt megengedték az orvosok? - hűltem el, ahogy megláttam a férfit a kórházi pizsamája alól kilátszó nagy kötésekkel ott erőlködni a keretbe kapaszkodva.

- Nem kértem engedélyt.

- Még alig ment ki az altató hatása!

- Csak ki akartam próbálni, mennyire tudok mozogni.

- Nyilván telenyomták fájdalomcsillapítóval, de kétlem, hogy jó ötlet lenne frissen műtötten egyedül mászkálni. Attól még, hogy nem érez akkora fájdalmat...

- Kisasszony, ne keserítsen el! Így is alig tudok egy-két lépést megtenni.

- Na, éppen ezért feküdjön vissza gyorsan!

Belekaroltam a profba, és visszatoltam az ágy felé. Litvin végül megadta magát, és elkínzott nyögéssel ránehezedett a matracra. Elengedte a járókeretet, én meg egyből eltoltam a közeléből az eszközt.

- Csak szépen feküdjön! - Ráterítettem a takaróját is. - Legalább a délelőttöt pihenje végig!

- Igazán nem kell aggódnia. Az orvosok minden tőlük telhetőt megtesznek.

- Jó, de ne rontsa el a munkájukat felelőtlenkedéssel!

Litvin fáradtan behunyta a szemét. Egyszerre rájöttem, hogy amióta beléptem, még mást sem csináltam, csak korholtam.

Éreztem, hogy elhomályosul a tekintetem, és sűrűbben kellett pislognom. Egy forró csepp végigpergett az arcomon. Nem töröltem le.

Némán helyre húztam a takaró sarkát is, és csak akkor szólaltam meg, amikor már szilárd hangon képes voltam a beszédre:

- Azt hittem, meghal.

- Tudom. Én is.

- Úgy sajnálom! El sem tudom mondani, mennyire.

- Ugyan, kérem! Nem tehet róla.

Litvin már erőtlenül a karomra is tette volna a kezét megnyugtatásképpen, ám félúton elhagyta a mozdulatot, mert eszébe jutott valami. Homlokráncolva nézett fel rám:

- Mármint, ugye, tényleg nem szándékosan sodort életveszélybe?

- Nyugalom, azért ennyire szemétláda nem vagyok! Igaz, hogy amikor megkértem, hogy segítsen az akcióm kivitelezésében, felmerült bennem, hogy jót tenne Önnek egy kis kibillenés a hétköznapi egyensúlyból... De, nyilván nem arra gondoltam, hogy beleeresztenek Önbe egy sorozatot vadászpuskával! Én csak egy kis kalandot akartam...

- Voltaképpen, igaza volt - állított le ekkor váratlanul a professzor, megeresztve felém egy vérszegény mosolyt. - Akármilyen rendhagyóak a módszerei, belátom, előbb-utóbb mindig célt érnek. Tényleg szükségem volt rá, hogy a szélsőséges élmények hatására végre új szemszögből is elgondolkozzam az életemen. Különben sejtelmem sincs, mikorra tudtam volna kizökkenni a bennem kavargó emlékek és gondolatok körforgásából...

Talán akart mondani még egyéb magvas észrevételeket is, ám ekkor kivágódott a kórterem ajtaja, és berepült rajta Bill. Szokatlan volt frizurára vágott, szőkített hajával, drága selyemingben. Divatosan beigazított megjelenésével szöges ellentétben álló hebrencs mozdulatai már inkább rávallottak.

- Végre beengedtek az orvosok! - Elszáguldott mellettem, és odavetette magát a profhoz. Az utolsó pillanatban sikeredő lefékezés után már tűrhető gyengédséggel szorította magához a sérült férfit. - Variált itt a személyzet összevissza, hogy az unokaöcséd lehet, hogy nem elég közeli rokonsági fok ahhoz, hogy egyből a műtét után felvilágosítást adhassanak az állapotodról, meg hogy bemehessek... Már arra gondoltam, hogy bemászom az ablakon, de aztán végre sikerült találnom egy dokit, aki megszánt.

Odanyomta az arcát a professzor nyakához.

Egy darabig csak ölelték egymást. Aztán Litvin sápadt arca elvörösödött, és reszelt egyet a torkán:

- Ne haragudj, hogy ennyit kellett aggódnod miattam! Az elmúlt órák tehetetlen várakozása idegőrlő lehetett...

- A legkevésbé sem tudok most magamra gondolni, csak az érdekel, hogy jól legyél!

A professzor ügyetlenül megpaskolta a srác vállát:

- Igen, azt hiszem, rendben vagyok. Bár a nyomozónő szerint csak a fájdalomcsillapítóktól.

Bill, mintha ekkor ébredt volna rá, hogy én is jelen vagyok. Elengedte a profot, és egyszerre felém perdült:

- Örülök, Frida, hogy te is láthatóan egy darabban vagy. De muszáj valamit most rögtön mondanom.

Hátrébb húzódtam az elkomolyodó hangsúly hallatán. A fiatal férfi pedig teljesen szembe fordult velem:

- Ha még egyszer... Csak egyetlen egyszer is megtudom, hogy megpróbálod Gavrilót az akarata ellenére rávenni, hogy segítsen bármilyen nyomozásodban, fogom magam, és elmegyek a rendőrségre. Elmondok mindent. Az összes etikátlan trükködet, csalásodat, hazugságodat, betörésedet, mindent, amit csak tudok! Úgy kitálalok, hogy az irodád csődbe megy, és te a börtön mélyén kötsz ki beláthatatlan időre. Még az sem érdekel, ha engem is letartóztatnak bűnrészességért. Esküszöm, megteszem!

- Oké, ez így fair - emeltem fel a kezem. - Már épp elégszer zsaroltam a professzort. Megérdemlem, hogy ízelítőt kapjak a saját módszereimből. Csak annyi mentségem van, hogy jót akartam...

Bill izzó tekintettel belém fojtotta a magyarázkodást:

- Nem érdekel, mit akartál! Semmilyen szépen hangzó, fennkölt cél nem fontosabb nekem Gavrilónál! Tudom, hogy erővel rángattad bele a nyomozásba. Ha Gav saját akaratából segít, azt elfogadom, de ha még egyszer kényszeríteni mered...

- Igazából, nem volt kényszerítés - szólt közbe Litvin békítőleg. - A nyomozónő csak elmagyarázta, hogy ha nem vállalom a feladatot, téged kell majd megkérnie. Először én is zsarolásnak éreztem, de ha most utólag belegondolok, voltaképpen választási lehetőséget adott. Afelől pedig kétségem sincs, hogy jól döntöttem. Ha mindez veled történt volna meg...

A professzor hangja elfulladt, és folytatás helyett csak megigazgatott Bill selyeminge ujján egy gyűrődést.

Bill azért vetett rám még egy szokatlanul szúrós pillantást:

- Mindenesetre, Frida most már tudja, mihez tartsa magát a jövőben.

- Rendben - bólintottam rá -, de tényleg nem akartam, hogy bárkinek baja essen...

Ekkorra viszont a srác már elmosolyodott, és eltűnt az arcáról a szigor:

- Tudom, ismerlek.

Én is megkönnyebbülten visszamosolyogtam rá, és láttam, hogy vége a kiosztásnak. Bill futólag átölelt, bár nem tudta, milyen fájdalmat okoz az üvegcserepek által okozott hosszú vágások miatt. Mindenesetre, abban biztos voltam, hogy komolyan gondolta az előbb elhangzott fenyegetését, bármennyire is kedvel.

Litvin közben kísérletet tett a szó másra terelésére, ugyanis - szokásos sutaságával az érzelmi jelenetek értelmezése terén - természetesen nem észlelte, hogy végleg enyhült a feszültség:

- Úgy érzem, illene beszámolnom az elmúlt este eseményeiről, és hogy hogyan sérültem meg, mielőtt letelne a rövid kórházi látogatási idő. Tartozom ennyivel...

Bill közbelegyintett:

- Bőven lesz időnk beszélgetni, ugyanis már idefelé rohantamban felhívtam a főnökömet, és kiírattam magam három hét szabadságra.

- Három hétre? - hökkent meg a prof. - Pár kórházi látogatás miatt? De hát, miért?

- Hogy itt maradhassak melletted, amíg ki nem engednek, aztán meg, hogy tudjalak otthon ápolni.

Litvin ajka elnyílt, és fakó arccal felelni akart valamit, de a srác megelőzte:

- Bele se kezdj! Az egyik spanom ápoló, ő majd megmutatja, hogyan kell beadnom az injekcióidat és kötéseket cserélnem. Már mindent kigondoltam útközben, és megbeszéltem az orvossal. A hétvégén jöhetsz is velem haza, ha addig nem merülnek fel komplikációk.

- Szó sem lehet róla!

- Nem lesz gond, boldogulni fogok.

- Nem a képességeidben kételkedem. De ezt... ezt igazán nem várhatom el...

- Hát, elvárni ne is várd, megteszem anélkül! - Bill rávigyorgott, és megborzolta a prof homlokán a vékonyszálú, halovány hajat. - Azt hiszed, hogy csak a jó dolgokban akarok melletted lenni? Amikor minden fényes és tökéletes? Hát, nem! A rosszban és a nehézségekben is ugyanúgy osztozom. Nem tudsz lebeszélni.

- De...

- Erről legalább annyira nem fogsz meggyőzni, mint a kutyaól festéséről.

Bár nem derült ki számomra, hogy a mondat milyen közös emlékükre utal, Litvin ábrázatán azonban egyből látszott, hogy neki elég volt ez a rövid hasonlat is az ellenállás hiábavalóságát átérezni. Halk sóhajtással ledőlt a párnájára.

Én meg elindultam az ajtó felé:

- Ideje, hogy lelépjek.

- Már távozik is?

- Igen, mert, professzor úr, Ön ugyebár mesélni szeretne valami mást is Billnek az akciódús eseményeken kívül. Négyszemközt.

Litvinen látszott, hogy nem hajlandó felfogni, mire utalok, ezért pontosítottam:

- Volt Önnek egy üzenete a pincében haldokolva. Ha már így alakult, hogy túlélte, mi lenne, ha személyesen adná át a címzettnek? Most rögtön!

A professzor először továbbra is csak lefagyva meredt rám. Aztán végre megmozdult. Egy fájdalmas nyögést elharapva, Bill felé gördült az oldalára a kórházi ágyon:

- Nos, igen, én, igen... Lenne egy nagyobb lélegzetvételű mondanivalóm. A múltról és... és mindenről, ami mostanában a fejemben járt.

Némi további kínos nekikészülődés után megnyúlt, és a fiatalabb férfi kezére tette az egyik tenyerét:

- Már régóta meg kellett volna osztanom...

- Várj, először hadd kezdjem én! - vágott közbe ekkor Bill, az ujjai közé fogva a prof fehér kézfejét. - Gondolkodtam a Stanislav-dolgon. Igen, már egy ideje tudok róla, hogy felvetted a kapcsolatot az exeddel, ne lepődj meg! És, arra jutottam, hogy bármi jobb, mint az, hogy szégyenkezned kelljen az érzéseid miatt. Beszéljünk nyíltan! Ha beleszerettél egy másik férfiba, vagy mindig is őt szeretted jobban a szíved mélyén, akkor így fogadlak el. Ugyanúgy becsüllek és tisztellek, mert az vagy, akinek megismertelek. Nem változott semmi. És nem akarom, hogy hazudnod kelljen önmagadról. Ezért azt kérem, mondd meg, mire vágysz! Ha meggyógyultál, utána vele akarsz lenni, vagy velem, vagy akár egy darabig vele, aztán velem, vagy egyikünkkel sem, vagy mindkettőnkkel egyszerre? Bármit szeretnél, megoldjuk. Csak ne hibáztasd magad! Még mindig te vagy az egyetlen a számomra, aki...

Litvin ezen a ponton már végre összeszedte magát, és megállította Bill lendületes szavait, köszörülve egyet a torkán:

- Talán inkább mégis nekem kellene kezdenem. Ugyanis egészen másról van szó...

Egy félmosollyal becsuktam magam mögött az ajtót, és visszaballagtam a kórtermemhez.

*

Domenico Rivelli fekete árnyként állt gyászruhájában az ablaknál. Meredten kibámult a kórház udvarára. Nos, nem csodálom, hogy sokkolták az előbbi szavaim. Ugyanis, amikor az asszisztensem hívására értesült a kórházba kerülésemről, és megjelent a szobám ajtajában, beszámoltam neki a nyomozási fejleményekről.

Nagyon sokáig nem szólalt meg.

- A szakácsok... - mormolta végül maga elé. - Olyan egyszerű embereknek tűntek. Csak a napi teendőikről vagy a folyton küszöbön álló válásukról hallottam beszélni őket.

- Nem véletlen, hogy sosem jutottak el a tényleges válásig. A maguk fura módján egész jó csapatot alkottak. Legalábbis, ami az ördögi cselszövéseket illeti. Talán a válás témát csak azért emlegették lépten-nyomon, hogy elleplezzék a külvilág elől, mennyi közös titkuk van.

A férfi megint hallgatott egy darabig, és megsárgult ujjait most a nyakában lógó kereszten pihentette. Az ajka némán mozgott, latin imádság szavaival.

- Megakadályozhattam volna valahogyan? - kérdezte hirtelen. - Ami Marióval történt...

- Nem. Önnek semmi szerepe nem volt benne. Az egész csak a szakácsok üldözési mániájáról és bűnös lelkiismeretéről szólt.

- Meglehet, de tőlem féltek. Ez a rettegés volt az oka...

- Nem Ön tehet arról, hogy megölték az öccsét egy receptgyűjteményért!

Ismét csönd. Tovább imádkozott.

Aztán azonban, amikor láttam, hogy végzett, merész elszánással odaszúrtam:

- Ami Eleonora Rivellit illeti viszont...

- Ő végig ártatlan volt?

- Igen!

- Eleonora... De hát, miért nem bizonygatta, hogy nem ő volt? Talán, ha elég kitartóan esküdözik égre-földre, az évek során meg tudott volna győzni, hogy nem ő a mérgező.

Felvontam a szemöldököm:

- Miért, Ön hányszor bizonygatta neki, hogy nem Ön tette?

- Hogy nem én öltem meg az öcsémet?

- Igen. Hányszor mondta el neki?

- Egyszer sem! Ugyan miért mondtam volna? Azt hittem, tudja jól. - Rivelli türelmetlenül legyintett. - Miért állítottam volna egy gyilkosnak, hogy ártatlan vagyok az általa elkövetett bűncselekményben? Abszurd feltételezés!

- Na, látja? Nem gondolja, hogy Mrs Rivelli ugyanígy vélekedett? Nem igyekezett bizonyítani, hogy ártatlan, mert azt hitte, hogy Ön tudja jól. Mert Ön tette.

A férfi szemlátomást megfontolta szavaimat, aztán viszont némi kétkedéssel felelt:

- De ha azt hitte, hogy megmérgeztem az öcsémet érte...

- Gondolom, most azon tűnődik, hogy Mrs Rivelli mivel magyarázta az Ön reakcióját a temetés után. Hogyan értelmezte, hogy Ön őrjöng a dühtől, vádolja, és aztán gyilkosként bezárja? És még a haját is erőszakkal levágja...

- Miért tettem volna ilyet, ha kedvemre való lett volna a vonzalma? Ha még öltem is volna érte... Miért kezeltem volna bűnözőként a vallomása után?

- Nem minden szerelem tiszta és szép. Úgy vélem, Mrs Rivelli a temetés után arra a következtetésre jutott, hogy Ön mindig is arra vágyott, hogy foglyul ejthesse, bezárhassa. Nem pedig egy idilli kapcsolatra. Végül is, torz logikával Ön vádolhatta volna a nőt és a szépségét a saját maga által elkövetett gyilkosságért is, nem? Vannak elborult agyú emberek. Már elnézést, hogy ilyen nyíltan kimondom, de szerintem egy elmebeteg szadistának nézte Önt.

Rivelli nyelt egyet:

- Eleonora ennyi éven át miért nem jött rá, hogy ez nem igaz?

Erre a kérdésre inkább nem válaszoltam, mert az nem lett volna kifejezetten hízelgő rá nézve. Inkább mást mondtam:

- Mindenesetre, remélem, Ön is elismeri, hogy van mit helyrehoznia a múlt kapcsán. Ok nélkül kínozta meg a sógornőjét, és tartotta rabságban évtizedeken át. Vagy, még, ha azt oknak is vesszük, hogy Mrs Rivelli az alattomos barátnője sutyorgására beleszeretett Önbe, és nem különösebben sújtotta le a férje halála, akkor is nyilvánvaló, hogy a bűne nem volt arányos a büntetésével. Ön elzárta a külvilágtól, megfosztotta mindentől, amit szeret, és folyton csak bántani igyekezett... Hogyan akarja jóvátenni ezeket a borzalmakat?

Rivelli szemlátomást megütközött a kérdés hallatán, legalábbis tett hátrafelé egy lépést. Nem is válaszolt egyből, csak hosszas hallgatás után:

- Fogalmam sincs. Még ma elengedem Eleonorát, de mást nemigen tehetek.

- Annak a szerencsétlen nőnek nincs egyetlen családtagja sem, akihez hazatérhetne! Mégis, hová mehetne vagy mihez kezdhetne egyedül a nagyvilágban húsz év folyamatos gyógyszerezés meg kórtermi raboskodás után?

- Már nem kárpótolhatom azért, amit elvettem tőle.

Amikor látta, hogy elhúzom a szám, komor hűvösséggel hozzátette:

- Vagy azt várja, hogy jelentsem a fogvatartást a rendőrségen? Hogy menjek börtönbe a bűncselekményért? Talán igaza van, így kellene vezekelnem a múlt hibáiért, és közben Eleonora rendes orvosi segítséget kaphatna.

Úgy tettem, mintha elgondolkodnék a felvetésén, de aztán kis idő elteltével sejtelmes mosollyal közöltem:

- Lenne ennél sokkal előrevivőbb javaslatom. Tűnjön el az országból, és vigye el őt is magával! Önnek a különböző üzleti tevékenységeiből éppen elég pénze van félretéve vészterhes időkre, úgyhogy ideje, hogy elővegye a tartalékokat. Egyébként is menekülniük kell, úgyhogy remek alkalom, hogy elvigye a legszebb üdülőhelyekre és beutazza álnéven a fél világot a nővel, aki erről álmodott már a poros kis faluban is. Mrs Rivelli úgy élhetne, ahogyan mindig is akart. Ön pedig kifizet neki mindent, amit csak megkíván. A legjobb póthajragasztást, ékszereket, márkás bundát, akármit! El nem tudom képzelni, hogy ezen kívül bármivel akár csak részben is kompenzálhatná az elmúlt évtizedek szörnyűségeit.

A férfi először nemtetszéssel összepréselte vékony ajkát, de aztán lassan megenyhült az arckifejezése:

- Meglehet, hogy igaza van, de ezen még gondolkodnom kell.

- Kap, mondjuk, két percet.

- Két percet? Arra, hogy döntést hozzak a hátralévő életemről?

- Jó, akkor legyen két és fél. De ma délután jelenteni fogom a rendőrségnek Mrs Rivelli fogvatartását, és ha Önök akkor még itt lesznek, utána már nem utazgatnak sehová! Most kell döntenie.

Domenico Rivelli karba fonta a kezét, és némán töprengett. Aztán annyit kérdezett:

- Miért segít nekünk egyáltalán? Tudom, hogy nem helyesli a tetteimet.

- Mert csak Ön lehet képes nyomtalanul eltűnni és mindent túlélni...

Közbevágott:

- Nem értem, hogy miért hangsúlyozza ennyire a menekülést az elutazás kapcsán. A rendőrség kereshet ugyan több ügyletem miatt, de megvannak a módszereim. Sosem találnának rám.

- Csakhogy én nem a rendőrségre utalok elsősorban, hanem a Keleti Sárkányokra.

- A Keleti Sárkányokra? Miért keresnének égre-földre a Sárkányok?

- Mert van folytatása a javaslatomnak, amit még nem mondtam el.

- Ugyan micsoda?

- Ön nem csak Mrs Rivellit viszi el magával álnéven, hanem a tini lányát is.

- A lányomat? Nincs is semmiféle lányom!

- Most majd lesz. - És rákacsintottam a sóbálvánnyá dermedő férfira.

*

Kilógtam a kórházból, hogy röpke félórára felkeressem az otthonomat. Előtte még elugrottam az irodámba a Mario fényképeit tartalmazó dobozért, és már tűztem is haza. Ting éppen a csincsillák szénáját cserélte ki, amikor besurrantam az ajtón.

- Ülj le! - Odahúztam mindenféle bevezető nélkül a lányt a szófához, és lenyomtam. - Vár rád kinn egy fekete kocsi. Öt perced van eldönteni, hogy beszállsz-e.

A lány sötét szeme szenvtelen értetlenséggel szegeződött rám, én pedig hozzáfogtam, hogy elmeséljem neki az elmúlt este történéseit.

Amikor végére értem a Mario Rivelli-ügy beszámolójának, rátértem a tervemre:

- Szóval, úgy nézne ki a dolog, hogy Rivelliék megszöktetnének az országból. Utazgató családnak adnátok ki magatokat, újgazdag pár az örökbefogadott tini lányával. Eltűnnétek a nagyvilágban, ahogyan annak idején Marióval is tervezted.

Ting egy darabig semmit nem felelt, csak az elhangzottakon morfondírozott. A Billtől régebben kapott doboz cigarettával labdázgatott.

- Nem semmi vagy - szólalt meg végül. - Hogy bírtad pont Domenico Rivellit rábeszélni, hogy az életét kockáztassa a megmentésemért? Énértem, akinél jobban aligha utál bárkit is.

- Nem utál, csak Mariót óvta tőled, és nem egészen ok nélkül, lássuk be. Tényleg hazugságokkal férkőztél a srác bizalmába. Mario viszont ennek ellenére meglátta benned a jót. Megkedvelt. Amikor emlékeztettem rá Mr Rivellit, hogy a nevelt fia így akarta volna, és hogy a halála előtt épp arra készült, hogy mindent kockára tegyen a megmentésedért...

- És még rám tettél megjegyzéseket a manipulálási módszereim miatt!

Szórakoztatónak találtam a lány közbevetését, de nevetés helyett mégis inkább a sürgetésére tértem rá:

- Nincs több időnk. Annyi a lényeg, hogy Rivelliék kinn várnak sötétített ablakú, fekete kocsiban. Döntsd el, mit akarsz! Maradsz Feng Cung Taóval, vagy belevágsz az álmodba, amit Marióval akartál megvalósítani? Nem lesz több lehetőséged, mert Mr Rivellin kívül más aligha tudna eltüntetni a Keleti Sárkányok elől. Utolsó esély.

Ting még egyszer feldobta a cigarettás dobozt, majd laza mozdulattal zsebre vágta.

- Tudom, hogy Mario mit tanácsolna. És ő volt az egyetlen ember, aki hitt bennem. Persze, hogy megyek!

Erre odaszaladtam a szekrényhez, és kikaptam egy táskámat találomra. Tömködni kezdtem bele pár ruhámat:

- Tessék! Ennyit tudok adni, a többit majd megveszitek.

- A bátyámnak szerinted írhatok majd néha? - Ting arcán megjelent az a gyermeki ragaszkodás, amit sokszor olyan jól leplezett felnőttes, számító álarcokkal. Most egyszerre nagyon fiatalnak tűnt.

- De csak álnéven, lenyomozhatatlan internetkávézókból, olyan helyszínekről, ahol már nem tartózkodtok egy napnál tovább - soroltam, miközben átsiettem a fürdőbe, és sampont meg fogkefét is betuszkoltam a ruhák mellé.

- Csak szeretném, ha tudná, hogy boldog vagyok.

- Tudni fogja.

Megfogtam a Mario által készített fényképeket tartalmazó dobozt, és még odanyomtam a táska tetejére, majd ráhúztam a cipzárt. Átnyújtottam a pakkot Tingnek:

- A tiéd.

- Köszönöm - mondta halkan. - Mario halála után nem gondoltam volna, hogy lesz még lehetőségem...

- Csak legyél óvatos! - szóltam közbe. - Mr Rivelli elvárásai elég kemények. Muszáj lesz odafigyelned a viselkedésedre, ha ki akarsz jönni vele. És tompítani kicsit a beszólásaid élén!

Elvigyorodott a figyelmeztetéseim hallatán:

- Oké, szóval, szerinted, ne célozgassak arra minden második nap, hogy oldana Domenico görcsös szigorán, ha végre lazítana, és mondjuk, ágyba vinné Eleonorát szentbeszédek helyett?

Halványan visszamosolyogtam rá:

- Azt hiszem, heti egyszeri felemlegetés is bőven elég.

Aztán elkomolyodva mellé léptem, és búcsúzóul a vállára tettem a kezem:

- Vigyázz magadra! És valósítsd meg az álmaidat! Mindent, amit Marióval szerettél volna.

- Nyugi, boldogulni fogok. Te?

- Én is.

- Mi van Cung Taóval? - kérdezett rá egyszerre.

- Hogyhogy mi?

- Ha egy napon megsejti, hogy te segítettél elszöknöm, pont az esküvő előtt...

- Ó, kétségem sincs afelől, hogy holnapra már tudni fogja. Még sosem láttam annyira jól értesült embert, mint ő.

- De hát, akkor... mi történik veled?

- Ő az én bajom! Te koncentrálj arra, hogy eltűnj Rivelliékkel, és soha többé ne érjen utol!

- De...

- Ideje, hogy indulj! - Eltoltam az ajtó felé.

- Mondhatok még valamit?

Megtorpantam. Meglepett, hogy engedélyt kér a megszólalásra, eddig ez igazán nem volt jellemző rá.

- Ki vele!

- Amit egyszer a két öcsédről mondtam... mármint, hogy nem csodálom, hogy utálnak... - Szokatlan zavarral az ajkába harapott. - Öhm, szóval, csak azt akartam ezzel kapcsolatban, hogy... Igazából, nagyon szerencsések, hogy ilyen nővérük van.

És váratlanul megölelt. Aztán felkapta a csomagját, és már futott is ki az ajtón.

Még kinéztem utána. Láttam, hogy eltűnik a sötétített ablakú kocsiban. Az autó megindult, de azért még egy pillanatra lelassított, amíg Domenico Rivelli lehúzta az ablakot, és kivágta az úttestre Ting cigarettás dobozát akkora svunggal, hogy a kirepülő szálakból apró dohánylevelek szóródtak szét az aszfalton. Majd felzúgott a motor, és a jármű eltűnt a következő sarkon.

*

A kórházba visszaérve szükségem volt pihenésre. Végig kellett hallgatnom az asszisztensem terjedelmes kiokítását is a fejsérüléssel való járkálás kockázatairól, így egy darabig csak feküdtem a kórteremben. Aztán, amikor már úgy ítéltem meg, hogy sikerült összeszednem magam, és Rivelliéknek is elég egérutat biztosítottam, felültem.

- Beszélnem kell a rendőrkapitánnyal. Behívná, légyszi?

Mrs Blackhawk elég csúnyán nézett rám a kötögetése fölött:

- Minek akarsz beszélni vele? Semmi jó nem sül ki belőle, ha túl sok időt töltesz vele.

- Muszáj tisztáznom a Rivelli-ügy végét. Kérem! - Amikor az asszisztensem még mindig nem mozdult, hozzátettem: - Ha nem hívja ide, én megyek oda. Pont az előbb mondta, hogy ne mászkáljak sérülten...

- Jól van, jól van. - Az öregasszony magában dünnyögve felkelt, és elvánszorgott az ajtó felé.

Hamarosan Gomez kapitány egyenruhás sziluettje jelent meg helyette. A férfi homlokán összeöltöttek két repedést, és az egyik szemöldöke megperzselődött, de ezt leszámítva egészen tűrhető állapotban volt.

Kopogott a nyitott ajtón, mintha irodába lépne be. Kellő távolságban megállt az ágyammal szemközt.

- Te már így munkaruhában? - próbáltam hétköznapi társalgást kezdeményezni.

- A kollégák megpróbáltak lebeszélni, de rengeteg az intéznivaló a Porto-házaspár letartóztatása körül. Segítenem kell.

Utána csönd állt be. Hirtelen nem tudtam, hogyan folytassam, ő meg nem kérdezett semmit.

- Igazad volt lenn a pincében - szólalt meg végül Raul. - Tényleg elég kínossá vált, amit akkor mondtam.

- Nem tudhattad, hogy túléljük.

- Ez igaz, de akkor sem kellett volna belekezdenem. Elnézésedet kérem.

Akaratlanul is tekergetni kezdtem az egyik foszlányosra égett tincsemet. Amikor rájöttem, abbahagytam, és leszorítottam inkább a tenyeremet a takaróra:

- Ööö... Oké, beszéljünk inkább a Rivelli-ügyről!

- Rendben. Mondj el mindent, amit kiderítettél!

Röviden bemutattam az általam megtudottak elárulható részét, aztán hozzátettem egy csettintéssel:

- Egész jól összehoztuk az első közös nyomozásunkat. Végül sikerült bebizonyítanunk, hogy Mr Wyatt valódi bűntény áldozatává vált.

- Bár, ha időben megosztottuk volna egymással a fontos információkat, talán nem kerültünk volna életveszélyes helyzetbe.

- Azért voltak szerencsés megmozdulásaink is. Például, az szuperül jött ki az égő fáskamrában, hogy dübögtél az ajtónál, mert abban a füstben abszolút nem láttam semmit. Fogalmam sincs, hogyan találtam volna meg a reteszt másképp. Gondolom, próbáltad újra betörni az ajtót...

- Nem betörni próbáltam. Azért ütöttem, hogy neked jelezzek.

Pislogtam egyet csodálkozva:

- Komolyan?

Rezzenetlenül adott választ:

- Igen.

- Honnan vetted, hogy vissza fogok menni értetek az égő kunyhóba? A tűz közepébe...

- Csak egyszerűen tudtam.

Éreztem, hogy nagyot ver a szívem. A hangom egészen elfúlóvá vált:

- Lehet, hogy egymás módszereiben nem bízunk meg, de...

- De egymásban igen - fejezte be helyettem. - Sok időbe telt, de már az életemet is rád bíznám. Bármikor, habozás nélkül.

- Én is rád.

Aggasztóan sokáig néztünk egymás szemébe. Aztán Raul szerencsére magához tért, és erőt véve magán, félrefordította a fejét:

- Khm, igen, a Rivelli-ügy.

Én is visszatértem a hivatalos hangnemre:

- Azzal kapcsolatban még lenne nekem is kérdésem. Mindig érdekelt, hogy mivel bizniszel Mr Rivelli. Nyilván valami illegális, ha a rendőrség is szaglászik körülötte. De egyszer sem botlottam bele a nyomozásom során a válaszba. Nem árulhatnád el esetleg? Egyetlen szóban is elég! Drogok? Vagy hasonló?

Raul csak széttárta a karját:

- Nem tudom.

- Nem tudod?!

- A rendőrség régóta vizsgálódik körülötte, és a pénzmozgásokból látszik, hogy valamiféle ügyletek zajlanak. A Keleti Sárkányokhoz fűződő üzleti kapcsolatai is ismertek. De még nem tudtuk meg, milyen áru cserél közöttük gazdát.

- Ó, pedig erre olyan kíváncsi voltam! - Bánatosan megingattam a fejem. Aztán viszont összeszűkítettem a szemem: - Tuti, hogy nem derítettétek ki? Ugye, nem csak titkolózol?

- Nem. Megmondanám, ha tudnám, de tényleg nem sejtem. Egy beépített emberünknek sikerült már kifigyelnie egy-két üzletkötésüket is, de ott sem nevezték meg az árut. Sőt, termékmintát sem láttunk.

- Termékmintát?

- Az ilyen alkudozásokon az eladó általában mutat mintát a termékből a vevőnek. Azt vártuk, hogy majd kitesznek az asztalra az áruból, és szemügyre veszik, de nem történt meg.

Egyszerre nagyot zizzent alattam a matrac, ahogy kicsúsztam a szélére ültömben:

- A termékminta... - Elhalt a hangom.

Képek kezdték kergetni egymást a fejemben. Az étterem neve La Volpe. Azt jelenti, hogy róka... Eleonora Rivelli valódi rókaprémkabátot hozatott a férjével, és Domenico Rivelli tudta beszerezni... Az ellenfelei egyszer régen egy ajtóra szögelt rókatetemmel küldtek fenyegető üzenetet Rivellinek... Mrs Blackhawk professzora lefordította az általam kihallgatott megbeszélés szövegéből, hogy egy kikötőbe fut be az áru Kínából. Kikötőbe. Tehát, a légi szállítás valamiért nem jön szóba... A Keleti Sárkányok főként védett kelet-ázsiai élőlényekkel seftelnek, egy orchideás bizniszüket már felfedeztem egy régi nyomozásom során... A vöröspanda, ahogy az üzleti tárgyalás során ott ücsörög ketrec mélyén... És Min Huang Liao, ahogyan azt mondja, hogy a főnökének nincsen háziállata. A vöröspanda volt a termékminta!

- Szőrme - tört ki belőlem a szó.

- Tessék?

- Rivellinek szőrmefarmja van valahol! A tanúja voltam, ahogyan vöröspanda-szállítmányról alkudozott a Keleti Sárkányokkal! - Végigfutott a lúdbőr az alkaromon. - Ez borzalmas! Azonnal meg kell találnod a vöröspandát. Így már, hogy tudod, hogy Rivelli ügyletei kapcsán állatokat kell keresned, és nagy példányszámban, a nyomukra fogsz akadni! Siess, kérlek! Az a szegény kis panda talán még él. Domenico Rivelli nem foglalkozott volna az áru feldolgoztatásával a nevelt fia halála óta. Mozgósíts minden erőt!

Raul tekintete elsötétült a gyanakvástól, ahogyan rám meredt:

- Ugye, erre tényleg csak most jöttél rá? És véletlenül sem arról van szó, hogy visszatartottál fontos információkat, mert ez szolgálta a nyomozási érdekeidet?

- Komolyan kinéznéd belőlem?

- Igen, simán kinézném belőled, hogy fittyet hánysz törvényre, erkölcsre, jóérzésre, mindenre, ha az kell a nyomozásodhoz!

- Jó, de gondolod, hogy kockáztatnám egy vöröspanda biztonságát a halogatással?! - Csípőre tettem a kezem. - Erre tényleg csak most jöttem rá. Lamentálás helyett inkább siess! Mentsd meg azokat a szegény kis állatokat! Remélem, még nem túl késő.

- Rendben, indulok. - Raul tett egy lépést az ajtó felé, de aztán megint komoran visszanézett rám: - Csak még azt mondd meg, hogy miért nem árultad el, hogy a valódi Mrs Rivellit kérdeztem ki. Úgy tettél, mint ha szélhámosra gyanakodnál, a rövid haja miatt. Miért kellett átverned engem?

- Nem átverésnek szántam. Akkor még tényleg számtalan verziót lehetségesnek tartottam. Meg hát, azt hittem, hogy magadtól is összerakod előbb-utóbb, ha tényleg ő az igazi Mrs Rivelli.

- Akár, mondjuk, ki is hullhatott volna a haja.

- Mitől?

- Az igazság kiderülése előtt én például valószínűnek tartottam, hogy kihullott. Annak idején elég vitatható körülmények között hunyt el az asszony férje. Megnéztem a rendőrségi feljegyzésekben. Domenico Rivelli öccse viszonylag fiatalon, elsúlyosbodott gyomorfekély miatt halt meg az olasz kórházi jelentések szerint. A tüneteket könnyen okozhatta mérgezés is. Márpedig, amennyiben őt megmérgezték, elképzelhető, hogy a feleségét is megpróbálták megölni. Akkor pedig lehetséges, hogy méreg miatt ment tönkre az egykori hajkoronája. Végül is, számtalan mérgezés tünete lehet hajhullás...

Ekkor hatalmasat csikordult alattam a kórházi ágy, és felugrottam ültömből.

- Basszus, tényleg! - tört ki belőlem. - Hát, persze! Erről van szó!

- Tessék?

- Van egy hátborzongató teóriám!

Raul meghökkenten mért végig:

- Micsoda? Mégsem zárult le a Rivelli-ügy?

- De, igen, az lezárult.

- Akkor mivel kapcsolatban?

Még pörögtek az agyamban a gondolatok teljes káoszban, de összekaptam magam.

- Sajnos, nem mondhatom el. - Közben oldalazni kezdtem az ajtó felé. - Van egy totál független ügy; ebben a saját szakállamra nyomozok. Azt hiszem, áttörést értem el, csak igazolnom kell az elméletemet. Elég elrugaszkodottnak tűnik, de mégis...

- Miféle ügy?

- Tényleg nem beszélhetek róla. Te csak menj, és mentsd meg a vöröspandát!

A következő pillanatban pedig már szaladtam kifelé, hogy mielőbb cselekedhessek.

*

Sikerült a kórház irodáján szereznem telefont. Azonnal felhívtam a Hoolock-showt forgató stúdiót. Kiderítettem pár jól beadagolt hazugsággal Vaughn Hoolock csinos szőke sminkesének a nevét az épület recepciósától. Aztán odakértem a fiatal nőt a telefonhoz.

- Frida Lorne vagyok - daráltam a telefonba. - Tudod, a magánnyomozó. Emlékszel még, hogy a múltkor a stúdió parkolójában beszélgettünk a hajhullásról? És hogy valamiért az utóbbi időben érthetetlenül hullik a hajad? Még ajánlottam is egy PNT hajbalzsamot...

- Igen, köszi - csicseregte bele a telefonba. - Csodás az illata, az lett az új kedvencem. Bár, sajnos, a hajhulláson nem segített...

- Mert sokkal nagyobb a baj! - szakítottam félbe. - Az a gyanúm, hogy megmérgeztek. Fokozatosan adagolják a mérget, és attól indult hullásnak a hajad.

- Micsoda? - A lány levegő után kapott. - Mégis, miről beszélsz?

- Figyu! Van egy mérgezési szakértő ismerősöm. Megbízható, rendes pasas, érti a szakmáját. - Mivel egy nővér megengedte, hogy használjam az okostelefonját a méregszakértő ismerősöm számának előkerítéséhez, így ezzel folytattam: - Meg tudom adni az elérhetőségét. Hivatkozz nyugodtan rám! Nagyon fontos, hogy rögtön menj el hozzá, és végeztesd el a lehető legalaposabb vizsgálatokat. Mindent!

- De hát...

- Kérlek, bízz bennem!

- Én... nem is tudom... Annyira abszurdnak tűnik. Mégis, ki akarna megmérgezni?

- Nincs időnk belemenni a részletekbe, mert minden perccel romolhat az állapotod. Siess! Most azonnal el kell menned az ismerősömhöz, mielőtt bárki megkérdezné, hogy miért kerestelek telefonon.

A lányt sikerült kellően megijesztenem, mert végül beleegyezett:

- Jól van, megígérem, hogy rögtön felhívom ezt a specialistát.

Megnyugodva fellélegeztem, és lerogytam a kórházi iroda székére.

37. fejezet: Az ügy vége

Egy táskaboltból léptem ki. A Wyatt-féle nyomozás fordulatait több jó táskám is bánta, most szereztem helyettük vadiúj rókamintásat. Letéptem az árcédulát, és beledobtam egy utcai kukába, aztán a leparkolt robogóm felé kanyarodtam.

Megcéloztam a csillogó, rózsaarany színre festett járművet. Mrs Blackhawk hajlandó volt nekem adni az elveszített autóm helyett a férje ócska régi robogóját. Kiderült ugyanis a rendőrségen tett vallomásukból, hogy az elrabolt kocsimat Porkék lelocsolták benzinnel egy roncstelep közepén, és elszenesedett vázzá égették. Csodálatos.

A sztori hallatán Bill bevállalta, hogy amíg otthon gondozza a professzort, feljavítja nekem a néhai Mr Blackhawk kismotorját. Végül is kitelt az idejéből, mert Litvin egész szépen gyógyult, és egyre kevesebb segítségre volt szüksége. Meg hát, a professzor kórházi vallomása után Bill maga mögött hagyta a saját külsejére fordított felesleges órákat, szóval, tényleg tudott energiát szánni a roncs kipattintására. Még egyedire is festette az útmutatásaim alapján a műhelyben. Jól jött, hogy betéve tud mindent az autók javításáról, így elboldogult ezzel a kisebb járművel is. Most bájos frissességgel szikrázott az immár rozéarany jármű a napsütésben.

Bedobtam az új táskát a csomagtartódobozba, majd feltettem a bukósisakot. Igyekeztem eligazítani alatta a megégés miatt tépettre vágott frizurámat. Reggel kivasaltam otthon, amennyire lehetett, de még így is csak épp váll alá értek a leghosszabb részek. Mindegy, legalább könnyebb beszuszakolni a sisak alá.

Már éppen toltam volna kifelé a parkolóból a járművemet, amikor árny vetült az utamba.

Bár a férfi alacsonyabb volt nálam, és csak hétköznapi farmert meg melegítőfelsőt viselt, mégis olyan jeges félelmet keltett a kisugárzása, hogy egyből ledermedtem. Feng Cung Tao, a Keleti Sárkányok vezére! Hosszú, hollófekete haját most kontyba tűzte fel.

A tekintetemmel azonnal azt kutattam, hogy lemaradva követik-e fegyveres emberei, de nem láttam senkit. Csak beszélni jött. Huh.

Úgy állt az utamba, hogy ne tudjak eloldalogni mellette a robogómmal. Nem mintha sok értelme lenne. Ha Feng Cung Tao találkozni kíván velem, aligha akad más választásom. Lefékeztem hát. Köszönésnek szánt biccentésen kívül mással nem is próbálkoztam, hanem megvártam, hogy ő kezdeményezzen.

Nem tartott sokáig, finom halksággal megszólalt:

- Detektívnő, elvett tőlem valamit, ami az enyém.

- Mégis mit?

- A mennyasszonyomat.

Elhúztam a szám:

- Hát, már ott sántít ez a mondat, hogy kétlem, hogy az emberek elvehető tárgyak lennének. De, hagyjuk, hadd kérdezzek inkább valamit! Akkor is feleségül akarta volna venni Min Tinget, ha tudja, hogy elárulta Önt?

- Természetesen, nem - Cung Tao pislogás nélkül szegezte rám hipnotikus, fekete szemét -, de kellőképpen megbüntettem volna az engedetlenségéért.

- Ez esetben, viszont, ugyebár, nem a menyasszonyától fosztottam meg, hanem csak egy áldozatától.

Aggasztó egyenességgel kijelentette:

- Ha ez kitudódik, nevetség tárgyává válhatok az embereim között.

- Na, látja, milyen jó, hogy titokban tartotta a házasodási szándékát? Így nem égette le magát senki előtt, meg tudja őrizni a méltóságát. Még Ting bátyja sem sejt semmit. Én pedig hallgatok, mint a sír. Nem kívánatos feltűnést keltene, ha rám támadna, hiszen Ön sem akarja, hogy kiderüljön, mi történt a menyasszonyával. Az a legjobb, ha egyszerűen csak úgy teszünk, mint ha mi sem történt volna, nem igaz?

Nem felelt a kérdésre, csak halk susogással folytatta:

- Rivelli üzletfelem is eltűnt, a rendőrség pedig felgöngyölítette a vele kapcsolatos anyagi érdekeltségeimet. Tudom, hogy ezeknek ki áll a hátterében.

- Mármint, hogy én? Hát, igen, ez valóban így van. - Tudtam, hogy semmi értelme nem lenne tagadni, így nem is erőlködtem. - Mi lenne azonban, ha inkább úgy közelítenénk meg a kérdést, hogy megszabadítottam egy menyasszonytól, aki csak bajt hozott volna Önre, és egy üzletféltől, akinek egyébként is bedőlt volna a gazdasági ténykedése a nevelt fia halála után. A gyásztól sújtottan már képtelen lett volna nyereséget termelni. Nem ártottam Önnek, hanem éppenséggel rövidre zártam két kudarcra ítélt ügyet. Mindkettő évekre fejfájást okozhatott volna. Szóval, voltaképpen megvédtem Önt.

- Mindig is meggyőződésem volt, hogy feleslegesen bonyolítja a világot, ha egy nő túl sokat beszél. - A férfi szeme csak halott ürességgel sötétlett felém.

- Most arra utal, hogy sikerült kidumálnom magam a csávából?

Cung Tao arcán erre végre érzelmek nélküli mosoly derengett fel:

- Vegyük úgy, hogy igen.

- Szuper, köszönöm, hogy meghallgatott. - Szedtem is volna a lábam, hogy megkerüljem a robogóval, ám a karját letámasztotta köztem és a parkoló kerítése között úgy, hogy újra elvágta az utamat.

- Most így tettem - duruzsolta -, de legközelebb nem fogok lehetőséget adni a magyarázkodásra. Ha még egyszer keresztezi az utamat, nyomozónő, kivágatom a nyelvét. Többé egyetlen szót sem tud majd kiejteni a száján.

- Oké, nem kellenek a szaftos részletek, tudom, hol a határ. Nem lesz ilyen többet. - Ezúttal teljes komolysággal bólintottam felé. Aztán viszont huncut szemöldökhúzással hozzátettem: - Bár egyébként, ha jobban belegondolunk, inkább nekem lenne okom dühösnek lenni Önre. Nem Önt érte súlyos veszteség, hanem engem. Én vagyok itt a sértett fél!

- Ugyan miért?

- Le kellett cserélnem Ön miatt a kedvenc parfümömet! Tudja, mennyire szerettem azt a jó virágos pézsmaillatot? Úgy hozzám nőtt az évek során. De amióta kiszagolta a parfümöm alapján, hogy ott hallgatózom az étterme szellőzőrendszerében, beláttam, hogy meg kell válnom a megszokott illattól. Mert ez buktatott le, nem igaz? Semmi más nem árulhatta el a jelenlétemet. És, a munkám miatt kénytelen vagyok biztosra menni, hogy a jövőben senki ne ismerhessen fel rejtőzködés közben. Szóval, el kellett ajándékoznom a legjobb parfümömet az Ön kiváló szaglóképessége miatt!

Cung Tao fekete szeme továbbra is üres kútként szegeződött rám:

- Miért van az az érzésem, hogy nem okult az előbbi fenyegetésemből?

De az arcán még mindig kinn ült a kifürkészhetetlen, hideg mosoly, és elvéve a karját, utat engedett maga mellett. Megkerültem, ő pedig elsétált a másik irányba, vissza sem nézve rám.

*

Úgy voltam vele, hogy ha már így képbe kerültek a Keleti Sárkányok, elintézek még egy utolsó ügyet velük kapcsolatban.

A shoppingolás után betértem az éttermükbe. A sisak levétele után helyre rázogattam valamennyire viharvert tincseimet, és illatos jázminteát kértem. Leültem a faragott paravánokkal elválasztott asztalok egyikéhez. Egy pincérnő hamarosan elhelyezte előttem a porceláncsészét. Ki is fizettem egyből az italt, mert nem kívántam sokáig maradni, azután pedig csak várakoztam.

Mintegy varázsütésre, egyszer csak nagy dübögéssel megjelent az asztalom mellett pont az, akihez jöttem. Min Huang Liao. Beleremegett a fülke, ahogy az izomkolosszus helyet foglalt szemben.

- Engem keresel? - Beszuszakolta roppant alkatát a széke és az asztal közé.

- Igen. Tudunk most bizalmasan beszélni?

- Nem hall minket senki.

- Szuper! - Ittam egy jóleső kortyot a jázminteából. - Hogy van a húga?

- Jól, azt írta, épp a tengerparton napozik. Rengeteg pálmafa van a képen, amit küldött. - A drabális nagy ember olyan gyengédséggel ejtette ki a szavakat, hogy nem is hittem volna, hogy képes ilyesmire. Aztán viszont értetlenül ráncolni kezdte széles homlokát: - Nem értem, hogyan tudtad megmenekíteni a főnök elől. Még soha senki nem hagyta el az államot, akit a főnök el akarta kapni.

- Megígértem, hogy segítek. Megtettem. A módszereimről viszont nem beszélhetek.

- A főnök egyre nagyobb erőkkel keresteti. Bár ezt végképp nem értem. Kiderült, hogy nem Ting ölte meg azt az átokfajzat olasz srácot, nem?

- De. A szakácsok voltak.

- Akkor viszont mi baja a főnöknek még mindig a húgommal? Miért üldözi?

A férfi arcán ülő tanácstalan bárgyúság láttán nem tudtam elfojtani egy apró mosolyt. Egy kis tea megivása után annyit feleltem:

- Mindegy, örüljünk, hogy Miss Min épségben kijutott az országból!

- Igazad van. Reméljük, biztonságra lelt. De nyilván nem azért jöttél, hogy Tingről beszélgessünk. Milyen ügyben jársz itt?

Megittam a teám utolsó kortyát is, és aztán előrukkoltam vele:

- Emlékszik még arra, amikor felajánlotta, hogy bármit kérhetek Öntől cserébe, ha megvédem a húgát?

- Igen, és állnám is a szavam. Te azonban visszautasítottál.

- Elnézését kérem, ugyanis időközben meggondoltam magam. Mégiscsak lenne valami, amiben tudna segíteni.

A nagydarab férfi arca felragyogott:

- Megtiszteltetés lenne, ha kifejezhetném a hálámat. Mit tehetek?

Nem válaszoltam egyből, csak elrévedtem az asztalon pihenő porceláncsésze kék-fehér mintás szegélyére. Aztán, amikor felnéztem, elszánt határozottság csendült a hangomban:

- Van egy szerb férfi a Paloma szállodában, a 126-os szobában. A keresztneve Stanislav. Arra szeretném Önt kérni, hogy látogassa meg a nevemben ma este ezt az illetőt. El kellene magyarázni neki, hogy kitűnő ötlet lenne holnap reggel visszautalni az összes pénzt, amit egy ismerősétől az elmúlt egy-két hónapban elkéregetett. Kiköhögni mindent az utolsó centig, még azt is előteremteni a saját tartalékaiból, amit már elköltött. Majd felszállni a legelső Európába tartó repülőre. Egyetlen szó nélkül elhúzni Belgrádba, és soha, de soha többé nem gondolni arra, hogy Amerikába jöjjön. Sem idetelefonálni, sem üzenni, sem semmi. Hírét se halljuk többé. Megtenné a kedvemért, hogy ezt világosan megérteti vele?

Min Huang Liao elégedett nyújtózással kiropogtatta az ujjperceit:

- Rutinmunka. Viszek pár havert is. Mennyire kell nyomatékossá tennünk a javaslatot?

- Amennyire csak ahhoz szükséges, hogy az illető úriember megfogadja a tanácsunkat. - Felkeltem az asztaltól, és lesimítottam a szoknyám alját. - Ezzel egy életre kvittek vagyunk.

Kisétáltam a halk zsivajjal, ételillattal teli épületből.

*

Leonard Wyatt apró, munkásszállói lakását belengte a füstölőszag. Ahogy beléptem, egyből láthattam is az okát. Carolina Bonton és a férje ugyanis ott ült a matrac szélén, és a nő éppen újabb füstölőszál meggyújtásán ügyködött.

- Meg kell békítenünk az ablaktáblában lakó lidércet szantálfával - magyarázta közben a házigazdának, aki némi gyanakvással figyelte a ténykedést.

Megtorpantam Wyatt küszöbén.

- Bejöhetünk? - Többes számban kérdeztem, ugyanis a következő másodpercben már ott is állt mellettem Gomez kapitány. Ő autóval, nem sokkal mögöttem lemaradva érkezett.

Megállapodtunk telefonon, hogy ketten fogjuk felkeresni Leonardot, ha már együtt oldottuk meg az ügyét. Most azonban feszélyezve éreztem magam, és nem bántam volna, ha nem találjuk ki ezt a hülyeséget. Mégis, mióta jó ötlet önként találkoznom Raullal? Olyan szuperül sikerült elkerülnöm a kórház óta! De hát, ő hívott fel Wyatt miatt, és annyira meglepett a megkeresés, hogy kipattant a fejemből ez a borzalmas javaslat. Raul pedig elfogadta. Miért? Miért nem bírtam csöndben maradni?

- Csak tessék! - integetett felénk Carolina. - Már megtisztítottam a szobát az ártó auráktól. Biztonságos a belépés.

Ha már a vendége így beinvitált, Wyatt kerített nekünk egy-egy műanyag széket, és hellyel kínált.

- Nos, nem is tudom, mivel kezdjem. - Köszörült egyet a torkán, miközben felénk tologatta lesunyt fejjel a székeket. - Kösz... Köszönöm, hogy hittek nekem.

- Saját magának köszönje, hiszen végig igazat mondott. - Raul adhatta volna a választ egy fokkal kevésbé száraz hangsúllyal is, miközben katonás mozdulattal leült.

- Próbáltam én már sokszor igazat mondani - dünnyögte Wyatt -, de mások nem hallgattak meg. Csak Caro meg maguk ketten...

- És Edgar - tette hozzá Mrs Bonton.

- Igen, szóval, ha maguk nem hisznek nekem, nem tudom, mi lett volna.

- Ön pedig megmentette az életünket az asszisztensemmel karöltve. - Én is helyet foglaltam Gomez kapitány mellett. - Hálásak vagyunk. A segítsége nélkül nem boldogultunk volna. Egyébként, érti már, hogy mi történt? Elmagyarázták a rendőrök?

- Hát, talán, nagyjából. Ha jól sejtem, a bizsuboltban láttam tíz éve egy bűntényt.

- Nem egészen, nem a bizsuboltba ment be először. Erre rosszul emlékszik. Ugyanis nem a bizsuboltban égett a fény, és nem ott vett észre mászkáló árnyakat, hanem a szomszédos indiai étteremben. Csak utólag már összefolyt a kettő, mert folyton a bizsuboltról kérdezték, és a két épület egyébként is közvetlenül egymás mellett áll, összenőve. Ön azonban a bisztró konyhájába ment be elsőként. Tudja miért?

- Más már nem rémlik, csak az égő fény és az árnyak...

- Azért, hogy megmentsen egy embert! Ugyanis egy szerencsétlen embert bántottak ott, és Ön ennek lett a tanúja. Sajnos, már elkésett, és nem tudott segíteni. Sőt, még Ön is megsérült.

Wyatt lehajtott fejjel dörmögte maga elé:

- Bárcsak emlékeznék...

Raul ekkor közbeszólt:

- Tartsa szem előtt, hogy azon az estén tényleg nem elmeháborodott cselekedetre ragadtatta magát, hanem jót akart. Ha valaha is kerül még olyan helyzetbe, amikor senki nem hisz Önnek, és végül már saját magában is kételkedni kezd, gondoljon erre! Hogy annak idején is jót akart, és igaza volt.

- Köszönöm...

- És nem csak Önnek volt igaza, hanem Gomez kapitánynak is - tettem hozzá, mire Raul megdermedt. Szemlátomást feszültté tette, hogy ráterelődött a szó.

Én viszont nem hagytam félbe a megkezdett gondolatot:

- Tudják, mi az egyetlen fő oka, hogy a Pork-házaspár életben hagyott egy szemtanút? Az, hogy Gomez kapitány hitt neki. Hogy becsületesen és alaposan kivizsgálta a zavart beszámolót, sőt, nyomozott is volna tovább, ha tehette volna. Porkék begyulladtak a rendőri figyelemtől, és nem mertek kezet emelni Mr Wyattre a feltűnés elkerülése végett. - Rápillantottam Raulra, aki viszont félrefordította a tekintetét. - Ha te nem mész utána olyan lelkiismeretesen Mr Wyatt ügyének, Porkék eltették volna láb alól.

- Hiszen ez káprázatos! - csapta össze a kezét Carolina Bonton. - Önnek köszönhetjük, uram, Leonard életét!

A rendőrkapitány még mindig csak a falat bámulta:

- Mégis úgy érzem, mintha cserben hagytam volna.

- Nem tudott volna segíteni - rázta meg Wyatt a torzonborz üstökét. - Akkor már én sem hittem saját magamnak. Csak azt akartam, hogy legyen vége...

- Lehet, hogy ha túl sokáig firtatod az ügyet, Porkék akkor is kénytelenek lettek volna Mr Wyatt meggyilkolására vetemedni - emlékeztettem Rault. - Pont annyi figyelmet szenteltél az ügynek, amennyi ahhoz kellett, hogy megvédd a szemtanút. Így volt a legjobb.

Erre Gomez kapitány felém fordult. A következő pillanatban pedig váratlanul megfogta a térdemen pihenő kezemet.

Annyira meglepődtem, hogy még levegőt venni is elfelejtettem. Ahhoz, természetesen, nem volt elég erőm, hogy elhúzzam a kezem, sőt, akaratlanul is megszorítottam a rendőrkapitány tenyerét.

Carolina meglehetősen feltűnően oldalba bökte a könyökével a férjét, és suttogni kezdett neki arról, hogy előre látta az üveggömbben, hogy nagy szerelmek szövődnek ma.

Már éppen azon törtem a fejem, hogyan beszélhetnék bele Mrs Bonton egyre cikibb sutyorgásába, amikor Raul megelőzött:

- Az ügy felgöngyölítésének nagy része pedig Frida érdeme - ismerte be, még nagyobb döbbenetemre. - A Rivelli-múltról mindent ő ásott elő. Az ő segítségével jutottunk Eleonora Rivelli nyomára, és az indiai éttermet felidéző elefántokat is ő derítette ki. Mindent megtett a részletek tisztázásáért.

Már-már kezdett álomszerűnek tűnni ez az egész. Raul elismeri a munkámat! Ám a rendőrkapitány ekkor hozzátette:

- Viszont, szeretném, ha most kitérnénk a megbízási szerződésben foglalt etikátlanul magas nyomozói díjazásra. Illetve, a méltányos lecsökkentésére.

Elhagyta egy bosszús kis fújtatás az ajkamat. Kivételesen mégsem próbáltam ellent mondani. Ráfontam az ujjaimat Raul kézfejére, és hagytam, hogy előszedesse az ügyfelemmel a szerződést.

*

A Hoolock-showt forgató stúdiónak már a közelségétől is émelygés fogott el. Mégis erőt vettem magamon, és megacélozott léptekkel vonultam be a recepcióra. Bejelentkeztem Vaughn Hoolockhoz.

A műsorvezető hajlandó volt fogadni, úgyhogy rövid várakozás után elkísértek az irodájához. Nem mondom, hogy a halott Marta Sorbet képeivel teleplakátolt iroda látványa sokat emelt a közérzetemen. Igyekeztem a tudatom perifériájára szorítani a falakról rám néző, erősen sminkelt, sötét szempárt.

Vaughn Hoolock az egyik ablaknak támaszkodva szivarozott.

- Nocsak! - Húzott egyet a szemöldökén, ahogy meglátott. - Mit csináltál a hajaddal?

- Nem azért jöttem, hogy a frizurámról csevegjünk.

- Akkor beszéljünk inkább a mexikói rendőrről, akit anno a nyakamra küldtél, hogy megüssön és megfenyegessen?

- Nem én küldtem.

- Szerencsétek, hogy a sminkeseim el tudták fedni a zúzódásokat a következő forgatásra, mert különben olyan kártérítési pert varrtam volna a drágalátos rendőröd nyakába, amilyet még nem látott a város. Értelmetlennek láttam, hogy feljelentést tegyek ellene, mert a zsaruk úgyis falaznak egymásnak. De a bevételkiesésemet busásan behajthattam volna rajta. Kár, hogy nem volt ott az operatőröm, hogy felvegye.

Fuhh, még jó, hogy nem tudja, hogy Gomez kapitány milyen ember. Raul elismerte volna a felelősségét, és vállalta volna a következményeket, ha Hoolock rendőrségi feljelentést tesz. Mekkora mázli, hogy nem ebből indult ki! Inkább el is tereltem a szót a kényes kérdésről:

- Ha már így említi a sminkesei munkáját, nem látom sehol a múltkori szőke lányt.

- Clarissát? Szabadságon van.

- Nem tán méreg nyomait találták a szervezetében?

Hoolock pókerarccal nézett vissza rám.

- Talán. - Elnyomta a szivart az ablakban pihenő hamutálban. - Meglehetősen jól értesültnek tűnsz.

- Én tanácsoltam neki, hogy vizsgáltassa ki magát toxikológiai központban.

- Igazán? És ugyan miért tettél ilyet?

- Mert láttam, hogy feltűnően hullik a haja. Ön már megmérgezte egy ismerősét, így, jobban belegondolva, logikusnak tűnt, hogy valószínűleg mérget adagolhat a sminkesének is.

A férfi arcán lenéző mosoly terpeszkedett el:

- Micsoda nevetséges teória! Ennél jobbat nem tudtál kiötölni a besározásomra? Mégis, kit mérgeztem volna meg?

- A régi társát, az idős Wyatt ügyvédet. Ne mondja, hogy puszta véletlen, hogy az Ön titkos-ingatlanügyes látogatása után nem sokkal halálos szívrohamot kapott az egyébként épp felgyógyult öreg! És a sminkesének is hullik a haja, aki véletlenül belefülelt egy ingatlanos telefonbeszélgetésébe...

- Frida, ha kicsit is érdekelne a sorsod, kezdenék aggódni érted. Nem kellene megnézetned magad pszichiáterrel? Nyilván megviselt a szüleidről készült műsoradás, de hogy ennyire...?!

- Aha, szóval, csak képzelődöm. Azért kezelik három hete a toxikológiai központban a sminkesét, mi?

- Clarissa szervezetébe juthatott ugyan méreganyag, de a leghalványabb közöm sincs az esethez. - Kedélyes nyugalommal sétált pár lépést felém az ablaktól. - Talán nem ártott volna alaposabban megvizsgálnia azokat az internetről rendelt új bőrápoló krémeket. Én mondtam neki, hogy nem kennék a helyében magamra minden szemetet, de hát, annyira tetszeni akart nekem, nem tudtam lebeszélni...

Egyszerűen félbeszakítottam:

- Tudom, miért.

- Tessék?

- Tudom, miért ad mérget az ismerőseinek!

Hoolock mosolya csak még szélesebbé vált a kijelentésre:

- És, ugyan miért, szerinted?

- Mert Ön egy Daltonék elleni nagyszabású bosszúterven töri a fejét. A börtönben ülnek, és nem érheti el őket közvetlenül, így valamiféle mérgezést forral. Tehát, kipróbálja a különböző mérgeket húsvér embereken. Mit akar? Miféle hatást kutat? És mi ez az ingatlanügy? Azt is mindenáron el kell titkolni, nem igaz?

- Mulatságos az elrugaszkodott vádaskodásod, tényleg, de rád nézve elég aggasztó. Legalább valami nyugtatóteát iszogathatnál, mielőtt bekattansz.

Közvetlenül elé toppantam, és a szemébe néztem:

- Különböző mérgeket tesztel az ismerősein! Ön szerint ez kevésbé kegyetlen, mint Daltonék emberkísérletei?

Egyszerre ijesztő, sápadt maszkká dermedtek az arcvonásai. Közel hajolt hozzám, és a hangja hideg suttogásként kúszott a fülembe:

- Ki mondta, hogy nem akarok kegyetlenebb lenni Daltonéknál?

Éreztem, hogy elakad a lélegzetem, miközben folytatta:

- Talán pontosan ez a célom. Hogy egy napon olyan szenvedést okozzak nekik, amilyet még ők sem tudnak elképzelni. - Aztán azonban, egyik pillanatról a másikra, visszaváltott, és újra derűs lazasággal a falnak támaszkodott mellettem. - Persze, azonban, mindez csak a te elvadult meséd. Acsarkodsz a műsor miatt. Megértem a dühödet, bár értelmetlen. Hiába irigyled a sikereimet a saját szánalmas szakmai és emberi kudarcaid miatt, nem mész vele semmire...

- Ó, csak azt ne higgye, hogy a nehézségek megakadályozhatnak! Be fogom valahogyan bizonyítani, hogy mit tett, és megállítom Önt. Bármire is készül.

- Még ha igaz is lenne a légből kapott elméleted, akkor sem lennél rá képes. Semmit sem tehetsz ellenem. Vagy azt hiszed, hogy bármiről le tudnál még beszélni?

- Nem áltatom magam. Nem gondolom, hogy képes lennék Önt lebeszélni.

- Akkor miért vagy itt?

- Mert figyelmeztetni akarom. Azt képzeli, hogy képes legyőzni Miss Sorbet gyilkosait, de nem fog sikerülni. Daltonék egyszer már padlóra küldték Önt. Megteszik újra, ha provokálja őket. Most azt hiszi, hogy már nincs igazi vesztenivalója, de ha nem hagyja abba, majd rájön...

- Nem tartok igényt az üres károgásra. - Hoolock hanyag vállrándítással belém fojtotta a szót. - Alábecsülsz, ha nem nézed ki belőlem, hogy kikészítem azt, akit akarok. Látod, téged is milyen könnyedén tönkre tudtalak tenni, egyetlen műsoradással. Egyszer régen, az első találkozásunkkor megmondtam, hogy el foglak taposni, mint egy csótányt, de nem hittél nekem. Én viszont egyetlen percre sem felejtettem el, hogy mit ígértem. Előbb-utóbb mindig elérem a célom, jobb, ha tudod.

Most én léptem még közelebb hozzá:

- Tisztában vagyok azzal, hogy senki nem hinné el az Önnel kapcsolatos gyanúmat. Én vagyok az egyetlen ember, aki tudja az igazságot, és ezen jelenleg nem változtathatok. De nyomozó vagyok, és ha ez lesz az utolsó ügy, amit életem során leleplezek, akkor is megteszem! Véget fogok vetni az eszelős bosszútervének, amellyel ártatlanokat is hidegvérrel feláldozna a képtelen célja érdekében. - Már annyira közel álltunk egymáshoz, hogy éreztem dohányillatú leheletét az arcomon. - Ja, és ami a tévéadásos húzását illeti... Eleinte, persze, szíven ütött. De hosszabb távon végül csak arra volt jó, hogy ráébresztett, hogy akik igazán számítanak, azok habozás nélkül kiállnak mellettem. Az ő támogatásukkal erősebbnek érzem magam, mint előtte bármikor. Azt pedig, ugye, Ön sem gondolja komolyan, hogy mocskolódó vadidegenek véleményén fogok siránkozni?

Elnevettem magamat, de semmi gúny vagy rosszindulat nem volt benne. Valami furcsa megkönnyebbülés fogott el, ahogy a szavakat kimondva ráébredtem, hogy tényleg ez az igazság. Most először éreztem, hogy már nem maradt bennem semmi az adás által kiváltott jeges feszültségből.

- Szóval, fusson csak neki még egyszer annak a gondolatnak magában, amit az előbb a tönkretételemről mondott! - Nem vártam válaszra. Elfordulva kisétáltam a helyiségből, és belöktem az ajtót magam mögött.

*

Mrs Blackhawk letett az asztalára egy zacskónyi kínai süteményféleséget.

- Hu Peng professzor küldi. Egyet vehetsz belőle, lelkecském, aztán neki kell látnunk az asztallapok polírozásának. Megvettem a megfelelő fényesítőszereket. Ügyfeleink úgysem igen lesznek, de legalább töltsük hasznosan az időt!

- Szerintem, a fényezést elég, ha holnap megcsináljuk. - Odaperdültem mellé, és felültem az asztala sarkára. - Most szeretnék valamit mondani Önnek.

Közben azért úgy helyezkedtem, hogy takarásba kerüljön a süteményes csomag, és ki bírjak csenni belőle hármat-négyet a hátam mögött.

- Na, szóval, csak bocsánatot akartam kérni - kezdtem bele, miután összeszedtem magam a mondandómhoz, és a sütiket is sikerült áttuszkolnom a táskámba. - Mármint, amiért nem osztottam meg Önnel, hogy mennyire nyomasztanak a Dalton-laborban átéltek.

Mrs Blackhawk felkapta a fejét. Szemlátomást váratlanul érte a téma, és főleg, hogy végre hajlandó vagyok beszélni róla. Én azonban nem hagytam időt közbeszólásra, folytattam:

- Tudja, mitől rettegtem legjobban? Most már ki merem mondani: attól, hogy olyan vagyok, mint Dalton mama. Hogy amikor azokat a bezárt embereket megláttam a laborban, én képes voltam a túlélés matematikai esélyei alapján cselekedni. Racionális szempontokat mérlegelni, miközben ők szenvednek. És otthagytam őket, a puszta valószínűségekre alapozva...

Nyeltem egyet, és beletúrtam tépettre vágott hajamba.

- A rémálmaim többségében nem csak véres műtéteket és steril csempéket láttam, hanem... Hanem saját magamat, Dalton mama árnyékaként. Na és hát az sem segített, hogy annak idején maga Dalton mama is utalt rá a börtönben, hogy olyan gyereket akart, mint én. Sőt, egyszer Raul is Dalton mamához hasonlított engem egy vadabb nyomozási javaslatom miatt. Én... én attól féltem, hogy csak ideológiai különbségek vannak az öreglány meg köztem, de személyiségbeliek nincsenek. Ez gyötört leginkább.

Az asszisztensem megcsóválta a fejét, ekkor pedig felkacagtam:

- De a francba is, berohantam egy lángba borult fáskamrába, hogy Gomez kapitányt meg Litvin professzort kimentsem! Most már, amíg élek, senki nem meséli be nekem, hogy olyan vagyok, mint Dalton mama! Valószínűleg, komplett őrült vagyok, de még ez is jobb!

Mrs Blackhawk meglapogatta a mellette lógázott lábamat, ő is magában derülve:

- Aranyom, én ezt bármikor megmondtam volna neked.

Inkább nem kérdeztem meg, hogy a mondataim melyik részére utalt, hanem fogtam egy süteményt, és vidám elégedettséggel lakmározni kezdtem. Két falat között azért még megjegyeztem:

- Egyébként tényleg azt gondolta rólam, hogy a labor óta feladtam? Hogy gyógyszerekkel tömöm magam, elmerülve az önsajnálatban? - Rákacsintottam az idős nőre. - Ugyan már! Azt az altatót - amelyiknek a dobozát Ön meglátta a kukámban - még a Dalton-laboros ügy után, a kórházban írta fel az orvos. Csak hónapokra rá fogyott el. Alig használtam. Arra még sokat kell várni, hogy megörökölje tőlem az irodát, mamika!

Ezután felpattantam, és betömve a süti maradékát, keresni kezdtem az azúrkék műbőr dzsekimet:

- Na, jön?

- Mégis hová, lelkecském?

- Mivel kong az ürességtől a várónk, és egyelőre nem sikerült kitalálnom a tuti tervet a konkurens detektívek kifúrására, arra gondoltam, hogy szabad napot tarthatnánk. Véletlenül tudom, hogy érkezett a helyi állatkertbe egy vöröspanda, és nyitottak egy vadiúj rókaszárnyat is negyvenhét különleges ázsiai rókával. Elmehetnénk megnézni őket.

<<Vége>>

Köszönetnyilvánítás

Külön köszönettel tartozom azoknak, akik a regényeim megírása során támogatnak.

Marianna akkor is türelmesen és alaposan átolvassa a kézirataimat, amikor már a harmadik-negyedik javított verziómmal zúdulok rá. És még egyszer sem tette szóvá, hogy ilyen sokadjára olvasni egy könyvet nem túl izgi.

Bogival megoszthatom az írói ötleteimet, és ki tudjuk beszélni a részleteket. Bár az írás magányos tevékenység, sokat jelent, hogy van valaki, aki meghallgat, amikor a tervezési fázisban vagyok.

Köszönöm, hogy Laci és Kercsi elolvassa a könyveimet még megjelenés előtt. Árpád szintén olvassa a regényeket, olykor kritikát is ad, és azon rendkívül kevés ember közé tartozik, akinek érdemes a negatív véleményét figyelembe venni. Margit elolvassa minden kötetemet, holott egyik sem az ő műfaja. Ilona pedig már akkor hitt az írásaimban, amikor még senki más. És köszönöm Nádasi Krisznek (www.krisznadasiwrites.hu) az írástechnikai és nyelvhelyességi tippeket.

Továbbá, köszönet mindenkinek, aki megveszi, letölti, elolvassa a könyveimet. Nélkületek nem lenne értelme az energiának, amit az ebookok készítésébe és a www.rekairasai.hu honlap fenntartásába fektetek. Ti motiváltok a folytatásra.