Iziliar alkonya

Gabriellának ajánlom a kötetet.

1. fejezet: Khallaendar városában

„Patak habja,

Erdő mélye

Elmosta,

És elfedte,

Mit réges-rég

Őriz a szív.

Nem tudják már

Az ősi fák,

Mit éreztünk mi,

Mikor meghaltak mind.”

Gorthos, az öreg mágus, Khallaendar városában járt, és az ottani főlevéltárban találta egy brossra vésve ezt a verset. Megforgatta eres, ráncos kezében a varázslattal védett ékszert, miközben tűnődve többször is szemügyre vette a belekarcolt sorokat.

Nem tudta volna megmondani, mi vonzotta oda először a tekintetét a pergamentekercsek közé becsúszott brossra, most viszont már lekötötte a figyelmét. Vajon miért árválkodik az ékszer gazdátlanul elhagyva?

Nemigen ügyeltek rá a levéltár őrei, az ajtófélfának dőlve beszélgettek egy kocsmai verekedésről. Így hát, Gorthos egy jólirányzott mozdulattal megkerülte a lopásgátló bűbáj varázskörét, és elsüllyesztette fekete köpönyege zsebébe az ékszert. Elvitte magával a szállásául szolgáló fogadóba.

Miután befejezte aznapi olvasgatását, néhány okirat tanulmányozását, újra szemügyre vette szerzeményét. A bross kerek volt, a szegélyét körben csillogó, lilás-vöröses kövecskék díszítették. A mintája a rus nyelven írt vers volt. Mi okozhatta a rímek költéséhez vezető boldogtalan gyászt? - Gorthosban ébredt némi érdeklődés. - Ki tudja, él-e még egyáltalán a szerző? Az is lehet, hogy a bross már évszázadok óta Khallaendar levéltárában porosodott.

Komótos lassúsággal közelebb dőlt gyapjúhuzatos székén. Sőt, valószínű, hogy több száz éve ott volt, hiszen már réges-régen kiment a divatból a bross polcát védő ósdi lopásgátló-varázslat.

Gorthos a két öklére hajtotta fáradt homlokát, és megpróbált pihenni. Ám ekkor váratlan szélfuvallat csapta meg, a porcikáiban pedig tompa fájdalom sajdult. A hazahozott ékszer egy varázstárgy - eszmélt fel, ráismerve a hideg légmozgás és a sajgás okozójára. Észrevette, hogy a fémlapról eltűntek a betűk, helyettük pedig egy arckép jelent meg. Középkorú nő portréja volt, kuszára vágott, rövid, fekete hajjal. Az arcon titokzatos mosoly ült.

Jobb lesz vigyázni! Az efféle mágikus holmik bajt hoznak az ember fejére. Még nem késő visszacsempésznem a levéltárba. Holnap reggel nyitásra visszaviszem. Csak az a lényeg, hogy ne kezdjek el foglalkozni vele... - Ez volt Gorthos első gondolata, tudósként azonban az ismeretlen kutatása is vonzotta.

Bár érezte, hogy értelmesebb ötlet lenne inkább az okiratokat böngészni, mégis újra meg újra a brosson látható női portréra tévedt a tekintete.

Amikor harmadjára rásandított, váratlanul elkapta a tekintetét. A bross egyenesen őrá nézett! Sőt, a nő kíváncsian félrebillentette a fejét.

Gorthos most már tudta, hogy képtelen lesz visszatérni az olvasáshoz.

- Ki vagy? - kérdezte a képtől.

A nő csöndben figyelt. A mágus fogta, és megrázogatta a brosst párszor a levegőben:

- Ki vagy te?

- Nincs nevem - felelt ekkor egy csúfolódó szemöldökhúzással a portré.

- Mióta laksz az ékszerben, Nincs Nevem?

- Nem tudom, talán tízezer éve.

A bross butaságot mondott. Tízezer éve még nem találták fel az ékszerlakat-bűbájt, amellyel a mágusok fémtárgyakba zárták áldozataik lelkét. Annyit pedig Gorthos már ifjúkora óta konyított a mágiához, hogy felismerjen egy ékszerlakat-bűbájt.

- Miért zártak az ékszerbe? - Gorthos megforgatta a brosst az orra előtt a levegőben.

- Mert olyan jóságos, szép és okos voltam, hogy megirigyeltek. Na, jó, a szerénységem miatt. Nem is, mert az őszinteségem miatt.

- Elég. - Gorthos mordulása lezárta a gyermeteg tréfálkozást. - Szóval, miért?

Kis csönd állt be. Úgy tűnt, hogy a portré töpreng a válaszán, és sötét szemével kifürkészhetetlen pillantásokat küldött Gorthos felé.

Aztán megszülethetett a fejében a gondolat, mert komolyra váltotta eddigi somolygó arckifejezését.

- Elárultam Iziliar Birodalmat - halkult le egészen. - Egy drágaköves brossért cserébe eladtam néhány térképet a trollok hadseregének, és majdnem teljesen elpusztították a Degertar-folyó partjára épített falvakat.

- A degertari mészárlás! - ismert rá Gorthos a gyalázatos történetre, hátrahőkölve. - Te voltál az okozója?

- Nem én! - tiltakozott a nő. - A trollok csinálták az egészet, én csak üzletet kötöttem.

- Tudod te, hányan haltak meg a degertari mészárlás során?

A bross mintha zavarba jött volna, játszani kezdett állig begombolt, magas gallérú, fekete köpenye bő ujjával:

- Ötsz... Ötszázhetvenen.

- Kétszáz éve történt - állapította meg Gorthos az ékszer korát. - Ez az a bross, amit jutalmul kaptál?

- Ironikus, ugye? Belezárt egy ítéletvégrehajtó mágus.

- Meg is érdemled - summázta Gorthos. Félredobta az ékszert, mire az lekoppant a tölgyfapadlóra, majd csilingelve egészen a szoba kandallójáig gurult. Egy leterített báránybőr szélében megakadva, az oldalára dőlt. A tűz fénye narancsvörös színekbe borította a fémlapot.

- Nem gondolod, hogy túlzás? - vitatkozott a távolból a kép. - Én csak egy üzletet kötöttem. Ezért végrehajtani valakin az ékszerlakat-bűbájt?!

- Ötszázhetven ember élete szárad a lelkeden.

- Nem. A trollok csinálták az egészet. Én csak egy egyszerű csereüzletet...

Gorthos kiment a szobából, mert újból elfogta az érzés, hogy jobban tenné, ha nem társalogna a gyilkos brossal, hanem figyelmen kívül hagyná, és másnap visszavinné a levéltárba.

Leereszkedve a fogadó nyikorgó falépcsőjén, leült egy étkezőasztalhoz. A lenvászonterítő ételfoltos közepén vastag faggyúgyertya égett, és meglehetősen büdös szagot árasztott. Egyből el is vette az étvágyát.

A fogadós az asztal mellé perdült, hogy üdvözölje vendégét. Az apjától örökölte az épületet, és ahogy felszolgálás közben Gorthos tudomására hozta, jókora adósság is szakadt a nyakába. Először apja szőlőföldjét, majd egyéb családi örökségeket kellett eladnia, hogy legalább a fogadót megtarthassa és kitatarozhassa. Kemény munka, ha mindez igaz - állapította meg magában Gorthos -, de bárcsak ne kellene végighallgatnom róla egy hosszú litániát...

Egy tál nyúlpaprikást kapott vacsorára. Amióta elmúlt százhúsz éves, gyakran előfordult, hogy az étvágya már nem volt a régi, vagy apróságok miatt elment a kedve az evéstől. A gyertya bűze miatt most is csak rosszkedvűen lökdöste az ételt ide-oda a tányérján.

Kezdte megunni a várakozást. Csak ül itt egy fogadóban tétlenül, a nap egy órája lement már, és a másik négy ember pedig sehol. Felháborító!

Sárga, karmos ujjaival dobolt az asztallapon.

- Szép jó estét kívánok! Ung-lápi Gorthost keresem - lépett egyszerre egy alacsony, vézna kis alak az asztalhoz. Gorthosnak fel sem tűnt, hogy mikor jött be a fogadóba.

Végigmérte az apró emberkét:

- Jó helyen jársz, foglalj helyet!

- Zizrel a nevem. - A kis ember nagy igyekezettel felmászott egy székre, és elkezdte vörös, csimbókos haját igazgatni. Gorthos megesküdött volna rá, hogy ennek a fickónak erdei kobold vére is csörgedezik az ereiben. A fülei hegyesek, keskenyek, az orra hegyes, keskeny, a szeme keskeny, a szája keskeny... Biztos, hogy félkobold!

Zizrel jobbra-balra csúszkált a székén, és magas, éles hangon szóözönt árasztott az öreg mágusra:

- Egy hónapos hajóút, uram! Gondolj csak bele! Bizony ám, az a sok hullám és tengeribetegség! Én azonban igyekeztem, ahogy tőlem tellett, hogy mára itt legyek, Khallaendar városában. Tudom én, hogy fontos a megbízásba kapott küldetésem, tudom én, hogy mi a kötelesség. Engem megtanítottak rá...

- Azt gondoltam, Atala úrnő - örökké ragyogjon az égi fény élete fölött! - katonákat fog küldeni, nem fecsegő miniatűröket - mordult Gorthos, és karba fonta a kezét ványadt mellkasa előtt.

- Nem harcolni fogok, hanem a stratégiát dolgozom ki. - Zizrel a megsértődés legcsekélyebb jelét sem mutatta. Valószínűleg már hozzá lehetett szokva a méretére tett rosszmájú megjegyzésekhez. - A Kilenc Sziget földjén mindenki ismeri a nevemet, mivel kiváló térképkészítő vagyok. Régóta segítem Atala úrnőt - boldogság szálljon rá! - hadi tanácsosaként.

Ekkor félbeszakadt Zizrel terjengős bemutatkozása, ugyanis egy lány libbent az asztalukhoz. A fogadó konyhája felől érkezett, bár giccsesen túldíszített selyemköntöse és sokrétegű, oske-földi szövetből szőtt szoknyája mutatta, hogy nem a vendéglőben dolgozó szolgák közé tartozik. Aranyszőke haja és kerek, hófehér arca is arról árulkodott, hogy a messzi Oske-földről származhat, gazdag családból.

- Elnézést, nem tudjátok, hogy itt lakik-e Gorthos, ebben a fogadóban? - pillantott a fiatal hölgy barátságos mosollyal az arcán először Gorthosra, majd Zizrelre.

Az öreg varázsló magában fohászkodott, nehogy a félkobold után kiderüljön, hogy ezt az elpuhult kislányt is Atala úrnő küldte.

- Engem hívnak Gorthosnak - morranta.

A szétterülő selymekből varrt ruhájában egy cukormázas ünnepi süteményre emlékeztető, szöszkehajú lány lehuppant egy székre az asztalnál:

- Lila a nevem, és a Titkos Küldetés elvégzésére jelölt ki Atala úrnő - örökre ragyogja be égi fény az életét! Azt mondták, Gorthost keressem.

- Jó helyen jársz... - Gorthos lehajtotta fejét.

Tehát, minden feladat elvégzése rá, az egykori harci mágusra marad majd. Őszintén remélte, hogy legalább a hátralevő két személyről nem fog kiderülni, hogy hasonló nyápicok, mint a félkobold meg a lány. Páncélban feszítő harcosokra lenne szükség...

Ekkor kinyílt a fogadó ajtaja, hogy egy riadt arcú, szürke köpönyeget viselő fiatalember futhasson be rajta. Lyukas, toprongyos csizmája megakadt a küszöbben, így a férfi hasra vágódott. Csak a deszkákra letenyerelve tudta megakadályozni, hogy legalább az orra ne szántsa fel a padlót. Ám aztán egyből felpattant, és odaszáguldott Gorthosék asztalához.

- Remélem, megbocsátotok, szegény szamaram egy perce döglött meg. Leütötte egy fenyegetőző földműves, és odalett. Pedig csak véletlenül gázoltam be a krumpliföldjére... Szóval, kérlek, nézzétek el a kis késést! - A fiatalember már le is ült Gorthosék asztalához. - Köszönöm, hogy gondoltatok rám. - Elvette Gorthos elől a nyúlpaprikásos tálját, majd mohón tömni kezdte magába az ételt, mint aki napok óta nem evett.

- Téged is Atala úrnő - az égi tavasz viruljon életén! - jelölt ki a Titkos Küldetésre? - Gorthos hangja megbicsaklott.

- Igen. A nevem Henrik, a Hebrencs. - A fiatalember igyekezett rendbe hozni zilált öltözetét szabad kezével, amíg másikkal elképesztő sebességgel lapátolta a szájába a paprikást.

Gorthos beszáradt ajka rángatózni kezdett:

- Én azt hittem, Atala úrnő - virágozzon örökké élete! - jeles harcosokat küld, nem pedig...

Nem tudta befejezni, mivel kivágódott a fogadó ajtaja újra. Egy terebélyes asszonyság vonult be rajta döngő léptekkel. Dióbarna haját egyetlen faágacska tűzte kontyba.

- Hol van itt Ung-lápi Gorthos? - üvöltötte a nő olyan hangerővel, hogy Zizrel és Lila majdnem lefordult a székéről ijedtében.

- Én vagyok - nyögte Gorthos.

A nő a szeme egy követhetetlenül gyors villanásával felmérte, hogy a fogadós kellő távolságban tartózkodik-e mindennemű hallgatózás és leskelődés elkerüléséhez, majd a mágus asztalához dübörgött. Levágott egy erszényt Gorthosék közé a deszkalapra:

- Ez a kezdőtőke. Atala úrnő küldi - örökké pompázzon élete! Bemutatkozni sorban!

- Zizrelnek hívnak - sipította a félkobold.

- Lila a nevem - mosolyodott el a lány ezúttal kényszeredetten az ijedelemtől.

- Henrik, a Hebrencs. - Közben a szürkeköpenyes férfi újabb falat szaftos húst tömött a szájába.

- Én Marta vagyok. - Az újonnan érkezett szélvihart kavaró mozdulatokkal szétosztotta az erszényben található aranyakat négy társa között. - És most beosztjuk a feladatokat. Halljuk, ki mihez ért! Zizrel?

- Térképkészítő vagyok, a Kilenc Sziget földjén jól ismernek. Igen kiváló minőségű...

- Öntömjénező rizsát nem kértem! - csapott óriásit az asztalra Marta. - Zizrel, te holnapra összeállítod az útitervünket, reggelre itt legyen előttem. Értve vagyok?

- Igen, igen - motyogta a vörös hajú félkobold lesunyva apró fejét.

- Lila? Te?

- Én a hírszerzésben jeleskedem, hogy megtudjak fontos dolgokat. - A lány nyugtalanul igazított egyet leomló selyemszoknyáján. - Születésemtől fogva van egy különleges képességem, mágikus megérzés az emberekkel kapcsolatban...

- Holnapra összegyűjtöd az összes megvesztegetési lehetőséget, amelyet indulásunk előtt fontolóra kell vennünk a város „észrevétlen” elhagyásához! Értettem?

- Igen, igen.

- És cseréld le ezt a feltűnő öltözéket!

- Igen, igen.

- Henrik? - üvöltötte most a zaklatott arcú fiatalember nevét Marta.

- Én a robbanószerek szakértője vagyok.

- Hol van a készleted?

- Te-tessék? - dadogta a Hebrencs.

- Hol van a felszerelésed? A robbanószerek alapanyagai, a szerszámok, a gurítható kézi ágyúd? Hol vannak ezek?

- Én... Kénytelen voltam eladni majdnem mindent az utazásom során. Bocsánat...

- Holnapra listát állítasz össze a szükséges holmikról, valamint szakmai tájékoztatást tartasz nekünk minden egyes darabról. Amelyik tételt úgy ítélem meg, hogy fontos, elmész, és megveszed. Értve?

- Igen, igen - helyeselt Henrik buzgón.

- Gorthos? - csattant újra Marta hangja. Az idős varázsló megállapította, hogy kár volt arra számítania, hogy ő fogja vezetni a Titkos Küldetést.

- Én harci mágus vagyok - közölte büszke fejtartással.

- Hány éves vagy?

Gorthos az ajkába harapott a nagyhangú nőszemély illetlensége hallatán. Egy aggastyánt a koráról faggatni, te kékazúr ég! Micsoda bárdolatlan tapintatlanság!

- Százharminckettő - morogta.

- No, akkor egyelőre nem látom semmi értelmét, hogy itt vagy, mert egy százévesnél öregebb harci mágus annyit sem ér, mint vakondnak a látóüveg! A nyugdíjazásod óta nem használhatsz törvényesen amulettet vagy varázsbotot, nyilván ki is jöttél a gyakorlatból...

- Jártas vagyok a tudományokban, és ismerem az összes beszélt nyelvet.

- Holnap elmész, megveszed a csapat elemózsiáját és úti felszereléseit. Egyelőre megtartunk mindenesnek. Na, most takarodjunk a dolgunkra, aztán aludni! - Marta három akkorát csapott az asztalra, hogy kishíján megrepedt a deszkalap. - Reggel mindenki itt legyen készen!

Gorthos visszacsoszogott a szobájába. Félrerúgta a kandalló előtt heverő, durcásan fintorgó brosst, miközben gondolatban nem éppen áldotta Atala úrnőt a csodálatos társakért.

*

Reggelre kiderült, hogy a Titkos Küldetés valamennyi tagja szeret késő délelőttig szunyókálni, kivéve Martát, aki hajnalban kilökdöste az ágyból négy társát. Kizavarta őket a városba az este rájuk bízott feladatok elvégzésére.

Délben összegyűltek a fogadóban Marta szobájában megbeszélni a következő lépéseket.

- Még ma este útra kelünk, miután meghallgattam Henrik beszerzési listáját - rendelkezett hatalmas hangerővel az asszonyság. - Ellenvetés?

- Hát - Lila elpirulva kulcsolta össze maga előtt két fehér kezét -, nem is tudom, hogyan mondjam... Szóval, én sajnálom, de...

- Nincs időnk félszeg rizsára! - bődült fel Marta. - Ellenvetés?

- Tehát arról lenne szó - kezdte újra a lány -, hogy nem lehetne csak holnap reggel indulni? Még el szeretnék búcsúzni a vőlegényemtől.

- Akkor téged felmentelek a beszerzési lista végighallgatása alól. Elmész, elköszönsz a jegyesedtől, visszajössz, és indulunk!

- De én... - Lila mélyen lehajtotta a fejét, szemérmes zavarát leplezve. - Majd inkább reggel induljunk!

Marta akkorát fújt, mint egy felbőszült ogre:

- A Titkos Küldetés kiváltképp fontos, nem tűr halasztást. Még ma este indulunk.

- Akkor minek kellett megkérdezni, hogy kinek van ellenvetése? - morogta maga elé Gorthos.

- Miért motyogsz? - mennydörgött tovább Marta. - Hangosan, artikuláltan beszélj!

- Azt majd én eldöntöm, hogyan beszélek. - Az öreg mágus felkelt a székéről.

Távozni akart a helyiségből, de Marta útját állta:

- Minek megszólalni, ha csak magadban dörmögsz? Jobban tennéd, ha logikusan, lényegre törően gondolkodnál, és aszerint viselkednél. Százharmincnégy évesen már lehetne annyi magadhoz való eszed...

- Százharminckettő!

- ... Lehetne annyi eszed, hogy végighallgatod a mondandómat lényegtelen közbevetések tétele nélkül. És most térjünk rá a teendőink újratárgyalására!

Gorthos elhagyta a szobát, nem törődve Marta jókora toppantásával. Visszaballagott a sajátjába. A névtelen bross éppen az asztalán hevert néhány pergamentekercs között, ahová a mágus éjszakára feltette.

- Mi a gond? - kérdezte a belépő öreg varázslótól az ékszerbe zárt nő felvont szemöldökkel.

- Egy fontos küldetéssel bízott meg Atala úrnő - ragyogjon a tavasz örök fénye napjaira! - hogy utazzam Ledoran Királyságba. Az útitársaim viszont elkeserítőek, annyi hozzáértés sincs bennük, mint egy újszülött küklopszban. Egy Marta nevű nő pedig, aki szintén részt vesz a küldetésben...

Ekkor óriási csattanás hallatszott a másik szobából, majd egyből bivalybőgésnek is beillő ordítás követte:

- Azonnal feltakarítod a viaszt, kimosod a függönyöket, és kárpótolod a tulajdonost öt rézpénzzel a szerencsétlenkedésedért! Értve vagyok, Henrik fiam?!

- Szóval, ő Marta. - Gorthos leült a karosszékébe. Szétnyitott maga előtt egy krónikás könyvet, amely a Duliathi Birodalom idejéből maradt fenn. A bross először együttérzőnek tűnt, vigasztalni próbálta a fancsali képet vágó mágust. Aztán, látva, hogy Gorthos ügyet sem vet rá, csak a kódexet lapozza, a nő a plafont kezdte tanulmányozni feltűnő unalommal. Mivel továbbra sem sikerült felhívnia magára a figyelmet, végül az ékszerre festett kép hátterébe húzódott.

*

Estére mindannyian készen álltak az indulásra, Marta utasításainak megfelelően. A hátukra bőrszíjjal felerősítették úti zsákjukat, levelek kiáztatott nedvével terepszínűre festett ruhát viseltek, és a kizárólag Efezoniot bazárjában kapható vándorcsizmákat húzták a lábukra.

Miközben kifelé haladtak Khallaendar városából, eléjük tárult a sok színes, alkonyi fényben fürdő kupola, a számtalan tornyocska, némelyik csigalépcsőkkel körbefuttatva, a különleges virágokkal beültetett kertek és parkok. Az elöljáró óriási palotája.

Mindezen drágaságokat elhagyva következtek a vályogból épített, lapos házak. Az egyszerű emberek élettere. A szökőkutakat felváltották a szürke, földbevájt kőkutak. A kertek eltűntek, és tarka bazárok, árusítóbódék vették át a helyüket.

Roppant lárma volt még este is. A kereskedők teherrel megrakott szamarakat, tevéket vonszoltak keresztül a tömegen. A járókelők és nézelődők hangosan káromkodtak, amikor majdnem eltaposták őket. Jósok, szemfényvesztők és egyéb a mágiához cseppet sem konyító csalók akaszkodtak minden utasra, megpróbálva néhány rézpénzt kicsalni tőlük.

Lila megállt egy feje búbjáig sötétkék bársonyszövetbe bugyolált asszonnyal alkudozni. Az idősebb nő állítólag szépségelixíreket árult. Kisvártatva több ezüstért rá is sózott egy szempilla-hosszabbító balzsamot a gyanútlan lányra.

Aztán Henrik, a Hebrencs akadt el egy pult előtt, ahol színes fejkendők voltak kiteregetve.

- Ez a módi a menő srácoknál - tódította az eladó. - Mióta volt az a fergeteg nagy csetepaté az északi kalózok és a sellők között, minden igényes fiatalúr fejkendőt hord a városban. Neked is jól állna! A tengeri fosztogatások, a törvényenkívüliség hangulatát kelti, anélkül, hogy bármi rosszat követtél volna el. Nézd csak meg, minőségi kelméből készült, szinte átereszti az alkonyi napfényt!

Henrik egyből vett magának egy fűzöld fejkendőt, és felkötötte a fejére. Marta egy horkantással díjazta a pénzszórást:

- Minek megvenni olyasmit, ami nagyjából annyi hasznot hajt, hogy úgy nézel ki benne, mint egy fejbevágott zöldgőte?

Lila ellenben egy biztató félmosolyt küldött a háttérből a fiatal férfi felé, jelezve, hogy tetszik neki az újítás.

Legközelebb Zizrel ragadt le egy bazársátornál, ahol a pultra térképvázlatok voltak kiteregetve. Előrajzolt domborzati alakzatok: teljes térképeket készíthettek belőlük a szakértők. A vöröshajú félkobold megvett vagy nyolcat, el is költötte a Martától kapott pénze felét.

- Biztosan szükség volt ilyen sokra? - vallatta a termetes nő.

- Nem, de így adtak két rézpénz kedvezményt.

- Te azúrkék ég! - Marta úgy tűnt, menten hanyatt esik. - Két rézpénzből egy tál levest sem kapsz, a nyolc térkép pedig egy vagyonba került!

A félkobold féltőn magához ölelte a térképvázlatokat.

A lemaradva battyogó Gorthos hátizsákjában panaszkodni kezdett a brossba zárt nő, hogy ő is látni szeretné a vásárt. Az öreg mágus először megpróbálta figyelmen kívül hagyni, csak rázott egyet a zsákon, de az ékszer folytatta a nyafogást:

- Nem tudod, mennyire unalmas egy levéltárban poshadni kétszáz évig. Szeretnék már látni egy kis életet, embereket.

Gorthos végül megszánta, és kiszedte a brosst a csomagból. Nagy kár volt, mivel az ékszer foglya, amint az első ruhaárust meglátta, rákezdett:

- Menjünk oda, légyszíves! Szeretném látni, mit hordanak manapság az emberek!

- Nem fogok százharminckét évesen női ruhák között válogatni! - mordult fel az öreg varázsló.

- Csak kicsit széjjelnézek. Kérlek!

Gorthos beletörődött, belegondolva, milyen rémes lehet évtizedek során át egy irattár porában heverni mozgásra képtelenül. Odavitte a brosst a ruhákhoz.

Így kezdődött.

Gorthos órákkal később is a vásáros sátrak között forgatta a nőt jobbra-balra. A bross mindent látni akart. Amikor Gorthos tovább szeretett volna menni, és figyelmen kívül hagyta a nő kívánságát, hogy mit nézzenek meg, az ékszer rabja azonnal nyavalyogva könyörögni kezdett. Az öreg mágus már egyre kevésbé sajnálta, egyre gyakrabban elment olyan sátrak előtt is, ahová az ékszer szeretett volna benézni.

- Nincs időnk! - csattant fel egyszer, amikor a bross épp azt magyarázta, mennyire örülne, ha megnézhetné a fűszeres hordókat is.

- Kétszáz évig szenvedtem egy levéltárban, koszos iratok között. Unatkoztam, vártam egy kis változatosságra, de semmi. Semmi nem történt. Igazán megérthetnél.

- Köszönd meg, hogy elhoztalak magammal - rótta meg Gorthos. - Legalább egy kicsit hálás lehetnél...

- Persze, legyek hálás! - A bross arcáról egyből eltűnt a megható-könyörgő kifejezés, és gúnnyal elbiggyesztette az ajkát. - Mégis, miért? Neked semmiből nem tartott felvenni és elvinni. Egyébként is, elloptál. Feljelenthetnélek az elöljáró helyőrségénél.

Gorthost annyira felháborította ez a képtelen pimaszság, hogy először szóhoz sem jutott. Végül odavetette:

- Hát, az már igaz, hogy nagy kár volt, hogy elhoztalak. Csak rosszul jártam vele, mert vagy a gunyoros megjegyzéseidet vagy a panaszkodásodat kell hallgatnom. Na, de legyen valami hasznom is belőled, eladlak itt a vásárban pár rézpénzért.

- Ugyan már! - A nő a brossra festett kép hátterébe húzódott. - Két aranyat is megér az ékszer, ha nem hármat.

- Csakhogy te is rajta vagy! Így rézpénzekért sem érdemes megvenni.

- Igazán elbűvölő a stílusod...

Gorthos figyelmen kívül hagyta a nő további észrevételeit, és ledobta az ékszert egy eladó elé:

- Négy rézpénzért eladom.

A kereskedő megforgatta az ujjai között a brosst. A képen levő nő, úgy látszik, csak most vette komolyan, hogy a mágus el akarja adni. Tördelni kezdte a kezét.

- Drága, jó mágus uram, kérlek, méltóztass megtartani! - esdekelt egyből alázatos hangnemben. - Inkább befogom a szám, és egy szót sem szólok többé. Ne adj el, kérlek!

Az öreg varázsló átvette a kereskedőtől a négy rézpénzt.

- Mi van, ha elárullak? - A bross most hideg zsarolásra váltott. - Ha nem veszel vissza, elárulom mindenkinek a Titkos Küldetésedet! Elárullak...

- Árulás? Nyilván nem ismeretlen előtted, ha a degertari esetre gondolunk...

- Meglátod majd, hogy fűnek-fának elmondom. Igen, elmondom, hogy mész egy küldetésre, meg mindent, amit tudok. - Az utolsó szavait viszont az ékszer már csak maga elé suttogta: - Ne hagyj itt!

- Miért akarsz velem maradni?

- Mert nem kívánok megint egy sarokban porosodni. Szeretném látni a világot veled. A küldetésedet...

- És megígéred, hogy többé egy szót sem szólsz, ha nem kérdezlek?

- Esküszöm, csöndben maradok.

- Hmm, jól van, legyen! - adta be a derekát a mágus. - Visszaveszem az ékszert - fordult a kereskedőhöz. Ám az árus...

- Nem így megy ez, öreg! A bross már az enyém, és én nem négy rézért adom ám. De, persze, ha egy aranyért is kell, mert hogy én ennyiért kínálom, akkor viheted, atyuskám!

- Mennyiért?!

- Egy aranyért.

- Hát, akkor itt maradsz! - vetette oda Gorthos a brossnak, és elindult.

- Ne! - jajdult fel a nő. - Vegyél vissza! Igazából akkor sem árulnálak el, ha itt hagynál, de kérlek, szánj meg! Nem akarok egy kincses ládikó mélyén kuksolni az öröklétig. Kérlek szépen, jó mágus uram!

- Ugyan már! Egy aranyért akár egy ritka kódexet is megvehetnék. Nem fogom egy ilyen idegesítő ékszerre pazarolni.

- Tudod, milyen sors vár rám, ha itt hagysz? Vagy egy díszkorsó és néhány ezüsttallér közt fogok heverni egy nagyúr kincsekkel teledobált pincéje mélyén, vagy egy úri hölgy vesz meg, aki odaad a visongó, elkényeztetett kölykeinek. Dobálni fognak, sivítani a fülembe éjjel-nappal. Aztán, ha rám unnak, eltűnök egy ékszeres doboz fenekén több száz évre.

- Gondolod, hogy érdekel? - Gorthos megigazította a hátizsákját, és tekintetével már Martáékat kereste a tömegben.

- Én azt feltételeztem, hogy nemes szíved van, hiszen a degertari mészárlás áldozataival együttéreztél. Azt hittem, számomra is maradt emberi érzésed. Hogy nem kívánod a szenvedésemet...

- Tévedtél.

- Úgy tűnik, igen.

- Maradjunk is ennyiben! - A varázsló megvonta a vállát. - Rám vár egy fontos küldetés, te pedig mehetsz egy kincstár legsötétebb mélyére. Ég veled!

A brossra festett nő alakja elfordult a mágustól, és a ruhája ujjába temette az arcát. Gorthos tett két lépést eltávolodva az árustól meg az ékszertől.

Aztán egyszerre megfordult, és visszasietett az eladóhoz. Úgy érezte, megőrül, miközben kirántotta táskájából a Martától kapott egyetlen aranyát. Egész utazásra ki kellett volna tartania a pénznek.

Levágta a pénzérmét az eladó elé a pultra, majd felkapta a brosst, és sietős léptekkel társai után eredt. A többiek éppen egy utcai verekedésben gyönyörködtek.

- Köszönöm szépen, drága jó... - kezdte a hamisan csengő, dagályos hálálkodást az ékszer, de a mágus csak betömte a hátizsákja legmélyére.

- Remélem, legalább te nem pazarolod a pénzt ostobaságokra! - jegyezte meg Marta az érkező Gorthosnak. A varázsló arca vörös lett, mint a duliathi réz.

*

Elhagyták Khallaendart, és az országút mentén baktatva haladtak tovább. Ahogy éppen egy erdőn mentek keresztül, hangos avarzörgést hallottak a fák közül.

- Te kékazúr ég! - visította Zizrel. - Valaki követ minket!

- Meneküljünk, biztosan egy útonálló! - Lila futásnak eredt, nyomában loholt Henrik és a félkobold is.

Marta csak elindult a zörgés irányába, majd hamarosan egy ormótlan, karhosszúságú szitakötő nyakát szorongatva tért vissza a zaj okozójával. A rovar kitines testredői zölden csillogtak.

- Egy sérült óriás szitakötő - állapította meg Gorthos a fajt ránézésre.

- Mit kezdjünk vele? - Marta meglóbálta a levegőben a rovart. - Úgy hallottam, finom levest főznek belőle a Vörös-hegységen túl élő trollok.

Ekkorra visszaért a három társuk is.

- Jaj, de megijedtem! - masszírozta a szívét Zizrel.

Marta inkább nem méltatta feleletre a megjegyzést, hanem továbbra is a levegőben tartotta maga előtt a szitakötőt:

- Üssük agyon, hogy ne szenvedjen tovább, aztán folytassuk az utunkat!

- Én egyszer azt hallottam, hogy az óriás szitakötők szárnyából csinos nyakláncot lehet készíteni - csillant fel Lila szeme.

- Csináljunk térképjelzőt a szárnyából! - Így Zizrel.

- Ha porítjuk a páncélos részét, varázsszert nyerhetünk belőle, azt hiszem, erdei pajzsika levében pácolva két hétig... - dünnyögte Gorthos.

A szitakötő vékony, sípoló hangot hallatott, és remegni kezdtek a szárnyai.

Henrik kivette Marta kezéből a verdeső szitakötőt:

- Szegény kis állat! Biztosan azért kezdett követni minket, mert tőlünk reméli a segítséget. Szerintem, még van rá remény, hogy felépüljön.

- Pár ezüstért eladhatnánk a részeit. Minden rézpénzre szükségünk van.

- Inkább megpróbálom meggyógyítani.

Marta ráhagyta, és nagy trappolással elindult előre:

- Jól van, tegyél vele, amit akarsz! Csak tüntesd el a szemem elől, mielőtt meggondolom magam!

Henrik odaszíjazta a hátizsákja tetejére a potrohánál fogva a rovart, aztán a többiekkel együtt szedte a lábát, hogy utolérje az asszonyt.

Gorthos hallgatag volt, nem csatlakozott a többiek beszélgetéséhez, amelyet Zizrel kezdeményezett a Kilenc Sziget egyik kikötőjében hallott legújabb pletykákról. Atala úrnő birodalmi tanácsának tagjairól szövevényes történeteket tudtak kitalálni a közemberek. Az efféle szóbeszédeknek vagy volt valóságalapja, vagy egyáltalán nem, és Zizrel, úgy tűnt, rendkívüli érdeklődést tanúsított az ilyen históriák iránt. Hallott egy kósza hírt arról, hogy Atala úrnő főtanácsosa, Mazedrin báró kitagadta a legújabb végrendeletéből a feleségét, és most azt találgatták Lilával meg Henrikkel, hogy vajon igaz-e a pletyka.

Gorthos mogorva hallgatásba burkolózva bandukolt mögöttük. Egy idő után Henriknek szemet szúrt az öreg mágus szótlansága, és odalépett mellé.

- Mi a baj? - tudakolta. - Olyan rosszkedvűnek tűnsz...

Gorthos nem igazán akart válaszolni. Mégsem mesélhette el a szánalmas és nevetséges történetet, hogy eladott egy nagyszájú brosst négy rézért a vásárban, aztán egy pillanatnyi őrülettől vezérelve visszavásárolta egy aranyért. Így pedig csak pár rézpénze maradt a hosszú utazásra!

- Hallottál már a degertari mészárlásról? - kérdezte felelet helyett a Hebrencstől.

- Amikor a trollok feldúlták és felperzselték a Degertar-folyó mentén a falvakat? Persze, hogyne hallottam volna. Csúnya történet, felénk a délvidéken ezzel ijesztgetik a gyerekeket, hogy ne merjenek éjszaka leszökni a vízpartra. Apám mindig mondogatta, hogy kibújhat egy-két szellem az iszapból...

- Tudtad, hogy egy nő okozta az egészet azzal, hogy eladott kulcsfontosságú térképeket a trolloknak egy drágaköves brossért cserébe?

- Nem - Henrik szemlátomást elcsodálkozott -, felénk nem így mesélték a történetet. Bár már nem emlékszem, mit is mondtak pontosan a mészárlás kitöréséről, de annyi biztos, hogy semmiféle nő meg bross nem rémlik.

- Én sem hallottam róla korábban. Talán nem is igaz.

- Ki tudja? Nőktől sok minden kitelik. - A fiatalember távolba révedő tekintettel felelt, és Gorthos szerelmi csalódást sejtett a mélabús megjegyzés hátterében. Nem kérdezett rá, mert nem érdekelte a válasz.

Amikorra beesteledett, a vándorok kis csoportja minden erőtartalékának a végére ért. Csak vánszorogtak az erdei ösvényen a fák végeláthatatlan lombsátra alatt. Utoljára a termetes Marta is kifulladt, és pihenőt vezényelt egy kerek tisztás szélén.

- Itt tüzet is tudunk rakni a kövesebb részen. - Az asszonyság csettintett Gorthos felé. - Gyerünk, szedj aprófát a tűzrakáshoz, fiam!

Gorthos eltűnődött rajta, hogy vitába szálljon-e a parancsolgató nővel, és megtagadja-e az utasítás végrehajtását, de túl kimerültnek érezte magát ahhoz, hogy Marta üvöltözését hallgassa. Inkább szó nélkül ledobta a zsákját egy fa tövébe. Kicsempészte a brosst a csomag aljáról, amíg a többiek nem figyeltek, majd arrébb oldalgott, mintha száraz ágakat indulna keresni. Valójában azonban csak hallótávolságon kívülre távolodott a tisztástól.

Leült egy görbe gyökérre, és kitette maga elé az avarba az ékszert. A fekete hajú nő éppen a kuszára vágott tincseit rendezgette unalmában.

- Végre méltóztatsz hozzám szólni? - A képre festett alak elbiggyesztette az alsó ajkát. Már nyoma sem volt a megszeppent könyörgésnek, ahogyan Gorthost kérlelte, hogy vásárolja vissza.

- Nem is te okoztad a degertari mészárlást, igaz? - kérdezte a varázsló egy hirtelen ötlettől vezérelve.

A nő tekintete a másodperc törtrészére elsötétült, és bár rögtön fölényes mosolyt erőltetett magára, a bizonytalanságnak ez a rövid pillanata is elég volt ahhoz, hogy Gorthos gyanúját megerősítse.

- Hát, ennyi eszed lehetne már ilyen idős korodra, hogy nem feltételezed azt a balgaságot, hogy bárki is hamisan állítaná magáról, hogy ő a degertari mészárlás okozója! - gúnyolódott a bross lakója. - Ha hazudni akarnék, azt mondtam volna, hogy én vagyok a Gazdagság-hegység grófnője, Aranykarú Carmia.

- Talán pont azért említetted a degertari mészárlást, mivel annyira gyalázatos, hogy senki nem vonná kétségbe a szavaid igazságát. - Gorthos megkocogtatta a bross szegélyét. - Netán olyasmi miatt zártak a brossba, ami még a degertari mészárlásnál is sötétebb ügy?

A portré szemöldöke alig láthatóan megrándult:

- Azt hiszed, átlátsz mindenkin, csak azért, mert megéltél körülbelül száznegyven évet?

- Százharminckettő - javította ki mordan a férfi. - Szóval, térjünk vissza a két napja feltett legelső kérdésemhez. Ki vagy te?

A nő karba fonta a kezét:

- Megmondtam az igazat. Ne akarj többet tudni, érd be ennyivel!

- Semmi közöd a degertari mészárláshoz. Ott sem voltál, lehet, hogy még életedben nem is láttál trollt! Az egészet csak kitaláltad, a brosst nem térképekért cserébe kaptad. Gyerünk, hallani akarom az igazat!

- Nem, nem akarod hallani! Menj, és szedj rőzsét! Hallottam a zsákból, hogy Marta ezt a parancsot adta...

Gorthos ekkor felkapta a brosst:

- Ha nem kezdesz el beszélni, eláslak itt a földbe. Évezredekig a sárban fogsz pihenni. Nem látsz majd semmi mást, csak földben vájkáló férgeket és nagy-nagy sötétséget! Mert hogy én nem jövök érted vissza soha, abban biztos lehetsz.

A bross lakója nem ijedt meg a fenyegetéstől:

- Nem teszel ilyet. Egy aranyat kifizettél értem, így most már hasznot akarsz húzni belőlem. Addig nem hagysz magamra, amíg meg nem térül a költséged. Nincs igazam?

- Kettőnk közül csak te vagy ilyen anyagias. Engem nem a pénz érdekel, hanem a tudás. És mivel nem vagy hajlandó elmondani a történeted, itt hagylak. Utoljára kérdezem: ki vagy?

- Soha nem mondanám el - felelte teljes határozottsággal a nő. - Fogadd el, hogy a degertari mészárlás okozója vagyok, és ne gondolkodj rajtam! Áss el inkább, ha az kell hozzá, hogy ne kérdezz többet erről! Áss el, és hagyj itt örökre!

Gorthos látta, hogy a kép most komolyan beszél, és azt is megérezte, hogy talán célszerű lenne nem firtatni a történetét.

- Lehet, hogy hibát követek el, de elhiszem neked, hogy jobb, ha nem kérdezlek. Cserébe viszont azt kérem, hogy minden nap árulj el valamit magadról! Nem kell, hogy megmondd, ki vagy, de minden egyes nap, amíg mellettem maradsz, egy részletet el kell mesélned a múltadról. Bármit, ami tetszik. Ha ebben megegyezünk, akkor nem faggatlak többé.

A nő eltűnődött az ajánlaton.

- Jó, legyen - egyezett végül bele -, de lényegtelen apróságokat fogok mesélni, mivel jelentősebb dolgokról nem beszélhetek.

- Rendben. Halljam, mit osztasz meg velem mára!

- Tévedtél azzal kapcsolatban, hogy nem láttam még életem során trollt. Egyszer kislány koromban sétálni mentem a közeli erdőbe, és eltévedtem. Akkor messziről megpillantottam a fák között egy tűzrakást. Trollok ültek körülötte, egy lápi disznót sütöttek. Szürkék és bűzösek voltak. Megijedtem, úgyhogy elszaladtam. Ennyi. - Az ékszer el is hallgatott.

- Köszönöm.

Gorthos beérte a rövidre zárt történettel, aztán a brosst zsebre vágva, elindult faágakat gyűjteni a tűzgyújtáshoz.

2. fejezet: A fővárosi palota császári lakosztályában

Atala úrnő hanyatt feküdt széles, vörös bársonnyal borított ágyán. Hallgatta a pávatollas legyezők ütemes csapásainak hangját, és élvezte, ahogyan kavargatják körülötte a forró levegőt.

A faberakásokkal díszített falak Atala elődeinek méltósággal és pompával megörökített portréit mutatták az úrnőnek. Először a keleti császárok. Keskeny szemű, virágokba öltöző, örökké mosolygó alakok... Utánuk a tűznyelő császárok. Négy izzó tekintetű, nagyszakállú férfiú... Majd az ikercsászárok. A fiú és a lány, akiket még a faragó művész is tökéletesen egyformának ábrázolt. Légiesnek, nőiesnek, mandulaszeműnek... Aztán az öreg Odo császár a lecsüngő harcsabajszával és sebhelyes homlokával... Végül a társcsászárok.

Régen ezen a helyen egy mágikus tölgyfa állt, pontosan itt, a hálóterem kellős közepén. A bolond Simkar, az egyik társcsászár kivágatta a fát, és annak anyagából készült a falak díszítése. Állítólag a rászálló őrület első jeleinek egyike volt, amikor Simkar feldaraboltatta a nemes növényt. Mások arról suttognak, hogy e tettének következtében átok sújtotta, és attól borult el az elméje. Atala valószínűbbnek tartotta, hogy amikor az egyik kentaurok elleni csatában a lótestű harcosok elfogták Simkart, és három héten át minden éjjel fejjel lefelé lógatták egy sáskáktól hemzsegő kút fölött a bokájánál fogva, nos, ennek a sajnálatos incidensnek talán több köze lehetett a néhai társcsászár elmebajához, mint egy fa kinyesésének. Szerencsére, mostanra Simkar már halott volt, ahogyan mindenki más, aki valaha Atala úrnő politikai törekvéseit veszélyeztette.

Atala néhány pillanatra behunyta a szemét, és megpróbált megszabadulni az uralkodói kötelességek gondolatától. Mennyivel több kedve lenne most egy tál mézes fügéhez, mint a cselszövések hálójának bogozásához! Beszélnem kell a tanácsosommal vagy az udvari varázslónőmmel - suhant át mégis az agyán.

Kelletlenül felült. Nem volt éppen könnyű, a jókora súlyt figyelembe véve, amelyet meg kellett mozgatnia. Szuszogva felkászálódott, és egy szolgálójára támaszkodva belebújt selyemszállal hímzett, puha papucsába. Megigazította bordó hálóköntösét, és hátrasimította félhosszú, fekete hajtincseit.

- Hívja ide valaki a varázslónőt, Nevrát! - csattant a hangja.

Az egyik legyezőtartó szolgálónő kisietett a hálóteremből.

- És te meg, te lusta semmirekellő, hozz egy tál gyümölcsöt, éhes vagyok! - pattintott Atala, miközben leült a tükör elé. A másik szolga is futva távozott.

Hamarosan nyílt az aranyozott keretű ajtó.

Egy holdfényszőke hajú, egészen sovány és alacsony termetű nő sétált be rajta. A nyakában a meleg ellenére kékesszürke prémet viselt, a csuklóin csörögtek az aranykarperecek. Leomló, ezüstfényű köpönyege súrlódott léptei nyomán a hálóterem padlóján, kétszer akkorának mutatva törékeny viselőjét, mint amekkora valójában volt.

Atala udvari varázslónője messze földről származott, egy másik kontinensről, bár az úrnő sosem tudta meg tőle, hogy melyikről. Valószínűleg az északiról, az égig érő hegyek földjéről, ahol a királyok olyan magas sziklákra építik váraikat, hogy még a madarak is elfáradnak, mire felrepülnek odáig. Atala mindig úgy képzelte, hogy Nevra egy ilyen égbetörő sziklaszirten született az északi kontinensen. A vörös sárkányok, az örök fagy és a jeges viharok földjén. Annyi biztos, hogy Nevra még gyerekként rejtélyes úton-módon kalózok kezére került, így jutott el az Iziliar ellenőrzése alá tartozó tengerek vizére. A kalózok egy vesztett csata után eladták az egyik iziliari kikötőben a lányt rabszolgának egy idős harci mágus mellé, aki elixírek eladásával tartotta el magát nyugdíjazása után. Amikor az öreg varázsló végre elhunyt, Nevra átvette a boltot, és a birodalom legjobban jövedelmező vállalkozásává futtatta fel, alig több mint tíz esztendő alatt. Ebben egészen biztosan szerepet játszott az is, hogy a korábbi jámbor gyógyfőzetes boltot méregkeverő konyhává alakította át.

Atala majdnem kedvelte a varázslónőt, mert hasonlónak érezte a sorsukat. Ugyanolyan mélyről jöttek mindketten, és ugyanannyi szerencsétlen balekon és buta libán kellett átgázolniuk ahhoz, hogy most ott tartsanak, ahol. Mindketten megvetették az ősi nemesi családok elpuhult, rátarti képviselőit, akiknek soha a kisujjukat sem kellett megmozdítaniuk ahhoz, hogy megkapják, amit akarnak. A nemesek beleszülettek a hatalomba, fényűzésbe, gazdagságba, nem úgy, mint Nevra vagy Atala. Nekik meg kellett küzdeniük minden lépésért, hogy közelebb kerülhessenek céljaik eléréséhez. Sebaj, ez legalább megtanította néhány dologra Atalát. Például arra, hogy sosem bízhat meg valakiben, akinek kígyószerű, borostyánszínű szemében olyan hidegség ül, mint Nevráéban. Nevezetesen, ez volt az oka, hogy Atala csak „majdnem” kedvelte a varázslónőt. Jobban szerette a rettegő udvaroncokat, akiknek túl sok félteni valójuk volt, és túl kevés eszük ahhoz, hogy megvédjék magukat.

- Jaj, drága Nevra, úgy örülök, hogy itt vagy! - nyújtotta ki az úrnő a látogatója felé fehér, húsos karját. Lelkesedéséhez csak tompa üresség társult a szívében. Szavaira hideg semmi válaszolt a varázslónő hüllőszerű tekintetéből is.

A megszólított meghajolt, majd leült Atala egyik kipárnázott díszszékére.

Pimasz nőszemély. Le merészel ülni a jelenlétemben, ráadásul az én helyemre - állapította meg magában az úrnő. Eltűnődött rajta, hogy vékony csuklójánál fogva egyszerűen lerántja Nevrát a székről. Végül elengedte az ötletet, mert nem volt kedve energiát pazarolni rá. Egyébként is, szeretett úgy tenni, mintha bizalmas jó barátnőjének tekintené Nevrát. Ez volt a legjobb módja a nő szemmel tartásának.

A varázslónő megigazgatta a nyakában a prémet, majd várakozásteljesen nézett Atalára:

- Gondolom, van valami fontos oka, hogy hívattál.

- Igen, persze, hogy van. Meg kell főznöd a Henakerb nevű bájitalt.

- Tudod, hogy nem tehetem. Szigorúan tilos.

- Nem érdekel. - Az úrnő hangja pattogóan parancsolgatóvá vált. - Sürgősen kell az az ital!

- Mire?

- Ne kérdezz, csak főzd meg! Megparancsolom.

- Nem ilyen egyszerű. - Nevra, még mindig hidegvérrel, ellent mert mondani. Mások már feleennyi tiszteletlenségért is végezték a vesztőhelyen. Tény azonban, hogy Atalának szüksége volt a méregkeverőnő szolgálataira, és ezzel Nevra is tisztában volt. - Kell hozzá az ősmágusok engedélye, hogy ilyen szintű fekete mágiát használhassak. A hozzájárulásuk nélkül kockázatos bűnt követnék el.

- Nincs jogod vitatni a parancsomat!

- Az ősmágusok halálra is ítélhetnek engem, ha mindez kitudódik.

Atala ekkor megragadta a másik nő vékony csuklóját, hogy figyelmeztesse, tényleg ideje befejezni az ellenkezést. Nevra láthatóan megértette. Hosszan elhallgatva, a gondolataiba merült, nyilván sok mindent mérlegelhetett a veszélyes császári parancs kapcsán. Végül annyit felelt:

- Rendben, megfőzöm, de jobb, ha tudod, hogy nagy ára lesz.

- Elképesztően szemtelen vagy. - Az úrnő fújt egyet, és erősebben megszorította ujjait a varázslónő karján. - Mondd, mit akarsz!

- Mazedrin tanácsos kivégzését.

- Képtelenség! - Atala rábámult a varázslónőre, aki hideg, kígyóéhoz hasonlatos pillantást vetett rá félig lehunyt, lilára festett szemhéja alól.

- Megfőzöm a varázsitalt, ha cserébe megöleted Mazedrin főtanácsost.

- Tisztában vagy vele, hogy nem tehetem. Mazedrin elengedhetetlenül szükséges tényező a birodalmi politikában. Miért kérsz olyasmit, amiről tudod jól, hogy lehetetlen?

- Akkor legalább annyit árulj el, hogy milyen váddal lehetne kivégeztetni. Ha megosztasz velem egy ilyen bizonyítékot, megkapod a főzetet.

- Felbosszantasz - rikoltotta az úrnő, és már olyan erővel görbítette tömpe ujjait a másik nő csuklójára, hogy körmei belefúródtak a varázslónő halovány bőrébe.

Ekkor nyílt az ajtó, és belépett rajta egy szolgálónő nagy tál szőlővel a karjában. Meghajolt, letette a tálat a falnál álló faragott ébenfa asztalra, aztán távozni akart.

- Várj! - kiáltott rá Atala. Elengedte Nevrát, és a kijárat felé lökte: - Te pedig tűnj innen, és készítsd el a főzetet! Ne is lássalak ma többet!

A varázslónő meghajolt, aztán felszegett állal, határozott léptekkel kisétált a hálóteremből. Prémmel szegélyezett köpönyege suhogott a nyomában, mint egy ezüstös vízzuhatag. A szolgálónő megrettenve állt meg az ajtó mellett.

- Neked meg mi bajod? - mérte végig Atala.

- Én csak... én... Bocsánat, úrnőm, remélem, nem csináltam semmi rosszat! Nem akarok olyan sorsra jutni, mint szegény néhai Elli...

- Dehogyis, te féleszű! Azért mondtam, hogy várj, mert el akarlak küldeni Mazedrin főtanácsosért. Eredj, hívd ide!

A szolgálónő meghajolt, majd futva távozott. Atala kikönyökölt az egyik ablaka párkányára, hogy lebámulhasson a palotát körbevevő virágos kertre. Árnyas lugasok, szökőkutak ezüstösen csillogó kőszobrai és etiliai márványlapokkal kirakott ösvények labirintusa a zöld pázsitot tarkítva... Ezeket a márványlapokat is Simkar, az Őrült hozatta a Kilenc Sziget egyikéről. Hm, ma milyen nosztalgikus hangulatban vagyok. Igaz, pont ma van a tizenötödik évfordulója, hogy Simkart megölettem a börtöncellájában. Az sem volt egy egyszerű feladat. Rettentő körülményes kezet emelni császári személyekre a rajtuk ülő védővarázslatok miatt. Ráadásul, az ősmágusok tanácsa minden uralkodói sérülést vagy halálesetet görcsös alapossággal ellenőriz. Talán illő is, hogy gondoljak rá ezen a szép tavaszi napon...

Finom kopogtatás hallatszott az ajtón.

- Lépj be! - Az úrnő leült egyik székére, méltóságteljes pózba rendezve magát.

- Itt vagyok, drága, fenséges úrnőm. - Mazedrin főtanácsos óvakodott be, egy enyhén kopaszodó báró. Nagy tokájával és égkék bársonyköntösével egy mélytengeri halra emlékeztette Atalát. A halat az úrnő még gyerekkorában látta az egyik tankönyve lapjára pingálva. A rút, püffedt halféle megijesztette a kislány Atalát, és örökre az emlékezetébe ivódott a kép. A tény, hogy a főtanácsos erre a tengerfenéki ocsmányságra emlékeztette, nem volt éppen hízelgő Mazedrinre nézve.

A pocakos, elkényelmesedett férfi olyan mélyen meghajolt, hogy az úrnő már azon tűnődött, hogy mikor fogja elveszteni az egyensúlyát.

Látva Atala úrnő borús hangulatát, a tanácsos fel sem egyenesedett, hanem térdre borult. Hódolata jeleként csókokkal borította a császárnő egyik selyempapucsos lábfejét. Képmutató, alattomos nemesek... A hűségük annyit sem ér, mint egy kóbor kutya bolhák rágta bőre...

- Elég volt! - Atala elrántotta a lábát. - Mazedrin, jobb, ha tudod, hogy a feleséged az előbb felbosszantott.

A főtanácsos finoman összehúzta a szemöldökét:

- Nevra? Nem meglepő. Az az alávaló boszorkány bizony sötét fondorlatokra képes. Semmi tisztelet, alázat nincs benne. Ha hallanád, drága úrnőm, miket mond rólad a hátad mögött...!

- Fejezd be! Elegem van abból, hogy egymást mocskoljátok előttem nyilvánvaló hazugságokkal! - kiáltotta Atala felháborodást mutatva. - Mindig ezt kell hallgatnom, ezt az állandó, céltalan áskálódást.

Mazedrin a padlóhoz érintette a homlokát.

- Bocsáss meg, úrnőm! Az egész a feleségem hibája. Ő mindig...

- Már megint! Meg ne halljam, hogy még egyszer Nevrát szidod!

- Igenis, úrnőm.

Mazedrin mesterkélt, hamis alázata tökéletes ellentéte volt Nevra hidegvérű pimaszságának. Mégis, a tanácsos és a varázslónő sok mindenben hasonlított egymásra. Legfőképpen abban, hogy Atala úrnő cseppet sem bízott meg bennük. Mazedrin, bár született nemes volt, a Kharon földek bárójaként olyan mocsárvidékről származott, ahol a háromféle nép, a lápi sellők, a vízi trollok és az emberek együttéléséből származó kényes egyensúly fenntartásához a birtok urainak kiváló diplomáciai képességekre és negédes simulékonyságra kellett szert tenniük.

Mazedrin őseit sosem hívták meg a birodalmi tanácsba, mert még a császárok is tartottak tőlük. Semmi jóra nem lehet számítani olyan embertől, aki trollokkal kereskedik, és várai a mocsár ingoványos szövedékébe épültek, ahol több a csúszómászó féreg, mint a napfény.

Atala nem bánta meg, hogy harminc évvel ezelőtt, fiatal uralkodónőként szakított a hagyománnyal, és maga mellé kérette Kharon jelenlegi báróját, Mazedrint. Bár nem kedvelte a férfit, mégis be kellett ismernie, hogy kiváló tanácsadónak bizonyult. Például, a kentaurok elleni háborúskodás sikeres lezárását kizárólag Mazedrin javaslatainak köszönhette. Igen csúnya ügy volt a kentaurok elleni háború, még az öreg császár, Odo kezdte, és majdnem négy évtizeden át tartott. Atala egész uralkodása is végleg rámehetett volna az egyre több kudarcot és veszteséget hozó hadjáratokra, ha Mazedrin nem javasolja, hogy elmegy követségbe a kentaurok alkirályaihoz. Fondorlatos hazugságaival sikerült úgy egymásnak ugrasztania az alkirályokat, hogy végül a belviszály felőrölte a kentaurok seregeit, és a császárnő csapatai le tudták győzni őket egy döntő ütközetben. Nos, a kentaurok népe túl egyszerű gondolkodású. Atala nem tartotta magát hozzájuk hasonlónak. Ezért nyilvánvaló, hogy sosem bízott meg igazán a lágy beszédű, kellemesen hízelgő szóvirágokat bontogató tanácsosban.

- Most rátérek arra, hogy miért hívattalak. - Atala belerúgott a főtanácsos vállába, jelezve, hogy a férfi felkelhet térdepeléséből. - Arról lenne szó, hogy szükségem van a Lezárt Irattár kulcsára.

- Úrnőm... - A feltápászkodó Mazedrin elsápadt, még a tokája is megremegett a szavak hallatán. - Lehetetlen...

- El kell hoznod mihamarabb.

- Bármennyire is szeretnék a kedvedre tenni, szigorúan tilos.

- Azt hiszed, nem tudom? Mégis el kell hoznod holnapra. Mondd azt az ősmágusoknak, hogy egy főpap küldött a kulcsért!

- Nem fogják ideadni, hiszen én nem is érhetek hozzá...

- Oldd meg!

- Könyörgöm, úrnőm, ne kérd ezt tőlem! - A főtanácsos összekulcsolta a kezét.

- Holnapra itt legyen! Megszerzed, akárhogyan, nem érdekel. Szabad kezet kapsz, bármilyen módszert alkalmazhatsz.

A főtanácsos sokáig szótlanul ácsorgott az úrnő előtt, lehajtott fejjel.

- Rendben. Egy nagy kérésem viszont lenne - mondta végül. - Ha sikerrel járok, szeretném érte cserébe Nevra kivégzését.

Atala igazából nem tudta, hogy ki intézte el annak idején Mazedrin és Nevra házasságát. Vajon saját akaratukból léptek frigyre, vagy az őrült Simkar társcsászár rendelte el a házasságot? Akármi is lehetett a háttérben, annyi biztos, hogy mindkettőjük számára hasznos lépés volt. Mazedrin így hozzájuthatott Nevra kereskedelmi kapcsolataihoz, a varázslónő pedig Mazedrin politikai befolyásához. Tökéletesen jól jártak, amin nem változtatott az a tény sem, hogy kölcsönösen utálták egymást az első perctől fogva, ahogy megismerkedtek. Persze, a legtöbb udvari házasság nem a szívszerelmen alapult, de az a megátalkodott és szembeötlő ellenségeskedés általában nem jellemezte, mint a tanácsosékét.

Atala kedvetlenül intett:

- Jól van, eredj! Majd meglátom, mit tehetek.

A tanácsos, még mindig elborzadva a Titkos Irattár kulcsára vonatkozó követeléstől, mélyen meghajolt, aztán menekülésszerűen, sietve hagyta el a hálótermet.

Atala lerázogatta lábáról a papucsait. Nagy nyögéssel kényelembe helyezte magát az ágyát borító bársonyon.

- Legyezőket! - kiáltott ki a folyosóra, és hátradöntötte a fejét egyik párnájára.

Nevra és Mazedrin el fogja végezni a parancsait, még ha tudják is jól, hogy egyiküket sem öletheti meg. Ismerte már őket ennyire.

Elgondolkodott rajta, hogy nyilvánvalóan nem is kívánják igazán egymás halálát. Hiszen már húsz éve házasok, és húsz éve élnek ebben a cseppet sem szívélyesnek mondható légkörben. Ennyi idő alatt megtalálhatták volna a módját, hogy végleg eltávolítsák egymást az útból, ha valóban erre vágynának... Atalának is sikerült. Három férjét mérgeztette már meg, az egyiket éppen Mazedrin tanácsára. Ők hárman a Nagy Márvány Kriptában nyugszanak, selyemben és drágakövekkel meghintve. Mindenki úgy tudja, hogy különböző alattomos kórságok végeztek velük, mint például a hajós himlő vagy a rigópestis.

Hát, ez az élet! Egy üvegfiola mélyén lapuló, diószagú kotyvalék annyi idő alatt kiolthatja, amennyi alatt az emberi szem egyet pislant. Ha élne még az őrült Simkar, bizonyára tetszene neki a méregkeverők, merénylők és cselszövők paradicsoma, amivé Atala uralkodása alatt a császári palota vált. Hm, már megint Simkar... Talán egy nap majd emeltet neki egy kisebb emlékművet vagy valamit, mégiscsak Simkarnak köszönheti a trónt, ahogyan annyi minden mást is... Nem mintha a hála hasznos uralkodói erény lenne. Nem mintha a hála hasznos erény lenne egyáltalán...

Atala ásított, és hagyta, hogy lecsukódjon a szemhéja.

*

Nevra a délutánt a főváros szélére épített villában töltötte, ahol a férjével laktak, a gazdagok számára elkerített negyedben. Függőkertekkel, az utcákat megvilágító lámpásokkal és gondosan kikövezett utakkal ellátott környéken.

Varázsfőzetek receptjeit tanulmányozta. Az a tény, hogy több volt köztük a méreg, mint a gyógyhatású, senkit nem lepett volna meg. Nevra udvari varázslónő volt, de a fővárosban mindenki tudta róla, hogy egyben Atala legfőbb méregkeverője is. Ha valaki a császárnő útjába került, könnyen az ebédjébe csempészhettek egyet s mást Nevra főzeteiből. Ha a varázslónő végigsétált az utcán, az egyszerű zsemlesütőktől a hírhedt kémmesterekig mindenki főhajtással üdvözölte, és igyekeztek a lehető leggyorsabban kitérni az útjából. Nevra volt Atala úrnő bosszújának az árnyéka, és aki nem tudott időben elrejtőzni az árnyak elől, azt hamarosan utolérte elkerülhetetlen végzete.

Nevrát nem zavarta, hogy Atala úrnő dühöngve küldte el a palotából. A császárnő egyébként is szeszélyes volt, és hát, ma van a bolond Simkar halálának tizenötödik évfordulója... Az udvaroncok közt azt rebesgették, hogy Simkar volt az egyetlen szeretője Atalának, akit az úrnő szívből szeretett. Nevra ebben kételkedett. Mármint nem abban, hogy Atala és Simkar szeretők lettek volna. Ő maga is látta annak idején, még húsz évvel ezelőtt, ahogyan kéz a kézben andalogtak a palotakert virágokkal befuttatott lugasainak árnyában. Hanem abban, hogy Atala valóban szerette volna a boldogtalan sorsú társcsászárt. Az úrnő már Simkar megőrülése előtt is vígan arról tanácskozott Nevrával, hogy melyik főzettel lehetne ártalmatlanná tenni a férfit örökre... Mindenesetre, Atala talán tényleg kedvelhette egy kevéssé Simkart, mivel a megöletésének évfordulóján hisztérikus idegesség szállt rá minden esztendőben. Senki sem tartózkodott szívesen az úrnő közelében ilyenkor. Ki tudja? Valószínűbb, hogy más okot kellene keresni, Nevrát azonban nem érdekelte. Akármi is az igazság, elavult ügy már, és bár, ahogyan egy ősi duliathi mondás tartja: „A régi szerelmek lassan halnak meg”, Nevra tisztában volt vele, hogy a politikában nincs helyük.

Miután befejezte a receptek olvasgatását, átsétált az öltözőszobájába. Leült egy ébenfából faragott, fiókos szekrényke elé. Ezüstözött, alegíri üvegből öntött tükrét feltámasztotta a sötét drapériával bevont fal mentén, és fésülködni kezdett. Utána az ékszerei közt válogatott a fiókban, végigfuttatva vékony ujjait a drágakövekkel kirakott aranyláncokon. Ahogy sikerült döntenie, melyiket vegye fel, feltette a nyakába a gyémánt ékszert. Éppen a lánc bekapcsolásához fogott volna, amikor a tükre fényes felületén észrevette, hogy a szobája ajtajában egy árnyalak áll. Megfordulva megláthatta azt is, hogy a férje a látogató. A báró képén epés mosoly ült:

- Megint az egyik szeretődhöz készülődsz?

- Képzeld, most nem. - Nevra bekapcsolta a nyakláncot, és felkelt a tükör elől. - Ma este fontos találkozóm lesz a merénylők céhének vezetőjével. Nyugodj meg, egyelőre nem téged tetetlek el láb alól!

Mazedrin mosolya még élesebbé vált:

- Talán végre egyszer megfogadnád a tanácsomat? Megmondtam, hogy veszélyes az a küldetés, és nem érhetnek célt...

- És én megmondtam, hogy meg fogom állítani őket. - A nő borostyánszín szeme undok megvetéssel villant a férjére. - Te nem tudtál időben cselekedni Khallaendarban, így most már én veszem kezembe az irányítást. Annak az öt embernek meg kell halnia, a céhmester majd elintézi.

- Tévedsz, mint ahogy mindig, ugyanis időben cselekedtem. Sikerült kiiktatnom a küldetés egyik résztvevőjét, Hindót. Egy kémemet állítottam a helyére. Nem Hindo parancsnok érkezett meg a poros kis khallaendari fogadóba a találkozóra, hanem az én kémem, akit azzal a céllal küldtem, hogy kipuhatolja a Titkos Küldetés valódi céljait. Aztán, ha minden információt és hasznos eszközt megszerzett, szépen állítsa félre a maradék négy tagot.

Nevra rosszul leplezte döbbenetét, bár igyekezett közönyös pillantással végigmérni a férfit.

- Nem tán valamiféle elismerést láttam megcsillanni a szemedben? - gúnyolódott Mazedrin.

- Ahhoz képest, hogy milyen elhízott, nehézkes gondolkodású tulok vagy, ezt most egész jól összehoztad. - A nő közelebb lépdelt a férjéhez. - Már ha egyáltalán igaz, amivel dicsekszel...

- Gondoltam, hogy nem fogod elhinni, ezért a hálószobádba vitettem egy ládát. Ott pihen benne a néhai Hindo parancsnok levágott feje. Gyönyörködhetsz benne, ha tetszik.

Nevra átkarolta a férfi vállát, ami, figyelembe véve, hogy a bárót milyen réteges zsírpárnák szélesítették, és a kisebb, légiesen karcsú nő karjai milyen vékonyak voltak, nem is volt olyan egyszerű mozdulat.

- Majd elküldöm a kelanézi fejzsugorítókhoz, és csináltatok belőle lámpaállványt a könyvtárszobánkba - suttogta a varázslónő, miközben a férje is átölelte, és egyre közelebb húzta magához.

- Kivételesen egy jó ötlet tőled. Mindig is idegesített az a túlbuzgó katonatiszt... - duruzsolta Mazedrin a nő fülébe. - Igazi gyönyör lesz a fejéből kiálló gyertya fényénél olvasgatni...

A folyosó végén felbukkanó, söprögető öreg szolgáló már csak annyit látott, hogy a tanácsos és a felesége szenvedélyes csókban fonódik össze az asszony öltözőszobájának bejáratánál. Aztán Mazedrin egy hanyag mozdulattal becsapta az ajtó sötét lapját az idős szolga előtt.

Az öregecske megcsóválta a fejét, és egy gonosz démonok elleni kézjelet mutatott. Két ujjával megérintette először a homlokát, majd a nyaka bal oldalát, ahogyan apjától tanulta réges-régen. Tudta, hogy ha az úr együtt tölti az éjszakát az úrnővel, az mindig szerencsétlen emberek halálát jelenti. Vérontást és cselszövést. Most vajon ki halt meg? És még ki fog? Ciccegett magában, miközben folytatta a söprést.

3. fejezet: Az Ilvana-erdőben

Zizrel fokozatosan ébredt fel. A lombsátoron keresztül leszüremlő napfény az arcára hullott. Hiába dobta a fejére a zöld levelek kipréselt levével terepszínűre festett felsőköpenyét, így sem hagyta aludni a szemhéjáig eljutó néhány kósza sugárka.

A tisztás szélén szunnyadó félkobold egy idő után feladta a meddő küzdelmet a teljes felébredés ellen, és vállára kanyarítva apró köpenykéjét, felült a fa tövében.

Megszorította a derekán rongyos bőrövét, és egy rutinos mozdulattal megtapogatta hátára szíjazható zsákjában, hogy minden holmija a helyén van-e. Ez a reggeli ellenőrzés megszokásává vált számtalan utazása során, ahol tolvajok és éhenkórászok kutakodásától lehetett tartani még a jobb hírű fogadók szobáiban megpihenve is, nemhogy olyankor, ha valaki a szabad ég alatt aludt.

Zizrel emlékezett dédapja elmeséléseire, aki mindig emlegette, hogy az ikercsászárok uralkodásakor még félelem nélkül lehetett járni a legsötétebb erdei utakat is. Nem kellett aggódni az útonállók, zsebmetszők settenkedő árnyai miatt. Az ikercsászárok alatt jól ment az emberek sora. Nem voltak éhezők, orgyilkosok és háborúban megrokkant katonák, akik az utazók fosztogatásából éltek. Hát, igen, az ikrek... Az volt Iziliar fénykora. Milyen kár, hogy szőrén-szálán eltűntek egy nyári éjjelen... Állítólag, még az utánuk következő Odo császár is jó szándékú, a nép érdekét szeme előtt tartó aggastyán volt. Uralkodása végére azonban az öreg szenilissé vált. Sikeresen vérig sértette egy birodalmi tanácskozáson a hozzá látogató kentaur főkirályt azzal, hogy háromszor egymás után összekeverte a nevét egy másik kentaur méltóságéval. A kentaurok köztudottan hirtelen haragú teremtmények, és a felbőszített főkirály mérgében úgy fejbe rúgta Odo császár kedvenc testőrparancsnokát, hogy a tiszt rögvest szörnyet halt a birodalmi tanácsterem márványpadlójának kellős közepén. A kínos eset odáig duzzadt, hogy Odo kivégeztette a kentaur főkirályt, és ezzel kirobbantotta a kentaurok elleni nagy háborúskodást.

A kentaurok elleni háború végül majdnem negyven évig tartott, és kiürítette a birodalom kincstárát. Sajnos, az Odót követő véreskezű, gátlástalan társcsászárok, Atala, Grigor és Simkar, karrierjük egyengetésére használták a háborút, így ahelyett, hogy időben lezárták volna, addig folytatták, amíg egész Iziliar megroppant a hadi terhek alatt. Nos, azóta van komoly szükség az éberségre, és arra, hogy Zizrel rutinszerűen végigtapogassa úti csomagja tartalmát.

A félkobold kivett egy darabka szárított gyümölcsökből préselt kenyeret a poggyászából, és elkezdte majszolni ízletes reggelijét. Közben körbenézett a tisztáson, hogy mi a helyzet a többiekkel.

Az öreg Gorthos a tűzrakásuk hamvai mellett gubbasztott. Apró, ráncos fejéről csak pár szál haj lógott le, viszont ennek tökéletes kontrasztjaként dús, ezüstös ősz szakáll omlott alá csontos mellkasára, egészen a derekáig lecsüngve. Az idős férfi unalmában fekete köpönyege sarkával próbálta elnyomkodni a még pislákoló parázsszemeket. Zizrel látta rajta, hogy az öreg megveti társait, legfőképpen Marta iránt táplál ellenszenvet, aki úgy utasítgatta, mintha szolgáló volna. A félkobold nem tudta, hogy a nyugdíjas harci mágus miért tűri ezt, holott nyilvánvalóan nem tetszik neki. Talán majd egyszer megkérdezi tőle, Atala úrnő miért pont őt választotta a küldetésre, és hogy mi az a fontos ok számára, amiért nem hagyta el a csapatot már Khallaendarban. Ha volt valami, amit Zizrel megtanult szülőhazájában, a Kilenc Sziget kevert népességű földjén, ahol a legkülönfélébb teremtmények fordultak meg a kikötők forgatagában, az az volt, hogy ingyen, érdek nélkül senki nem visel el hosszútávon olyan alakokat, akik szöges ellentétben állnak az általa emberszámba vett egyénekkel.

Tűnődéséből Lila riasztotta fel, ugyanis a lány lehuppant mellé a fa tövébe.

- Tényleg te szerkesztetted a duliathi térképfüzért? - kérdezte minden bevezetés nélkül. - Még a tankönyvemben is benne volt...

- Igen, igen, egyik korai munkám - bólogatott Zizrel, egy gyümölcskenyér falatkát rágcsálva elmélyülten. - Nem is gondoltam volna, hogy még az oske-földi tankönyvekben is megemlítik.

- Pedig igen, még bele is festették a kódexbe a térképfüzéred kicsinyített mását. Az öreg tanítóm a nevedet is megjegyeztette velem. Olyasmit mondott: „ha valaha az életben rászorulsz, hogy jó térképet rajzoltass, keresd fel a Kilenc Sziget földjét és ott Zizrelt!”

- Ez igazán megtisztelő - sipította a félkobold, a szívére szorítva a kezét.

Lila egyszerre összeráncolta pisze orrát, és fürkészőn figyelni kezdte a vöröshajú koboldot.

- Egy pillanat! - suttogta közelebb hajolva. - Honnan tudtad, hogy Oske-földről származom?

- Nem kellett hozzá különösebb megfigyelőképesség. Oske-földi szövetet hordtál az első nap, amikor találkoztunk, oske-földi hímzéssel és díszítéssel. A hajad pedig aranyszőke, lángoló sárga színnel, ami az Oske-föld szülötteire jellemző.

Lila nem firtatta tovább kérdést.

- Jártál már valaha a hazámban? - érdeklődött inkább.

- Többször is. Hiszen alig egy tengerszoros választja el a Kilenc Szigettől! Átutazóban gyakran megfordultam Oske-földön, közben egy-két térképet is készítettem róla.

- Fejezzétek be a bájcsevegést! - dörrent ekkor Marta hangja a hátuk mögül. - Pakoljon fel mindenki, megyünk tovább! Hová lett Henrik?

Zizrel körbepillantott, és csak most ébredt rá, hogy a Hebrencset a felébredése óta nem látta. Henrik holmija viszont ott hevert nekitámasztva a többiek zsákjának, még a felkötözött óriás szitakötő is fenn csücsült a tetején.

- Elment eleséget keresni Harinak. - Lila nyújtózott egyet, és felkászálódott Zizrel mellől.

- Harinak? - visszhangozta a félkobold meglepetten, ám vékonyka hangja beleveszett Marta bődülésébe, aki ugyanazt a szót kérdezte meg, mint ő, csak jóval hangosabban.

- Hari a szitakötő neve - pillogott a szőke lány megszeppenve. - Így hívták a gyerekkori kiskutyámat, és én javasoltam Henriknek, hogy nevezzük el a rovart is így, hiszen olyan mókás lenne, hogy még hasonlítana is a nevük egymáséra.

- Örökbe fogadni nem akarjátok? - horkant fel Marta.

- Nem kell mindig kötekedni. Senkit nem zavar, hogy elnevezték azt a szerencsétlen szitakötőt - morgott az öreg Gorthos a tűzrakás romjai mellől.

Marta rámeredt az idős harci mágusra, de aztán csodával határos módon megállta szó nélkül a megjegyzést. Inkább azzal törődött, hogy megtűzze a kontyát, és feltornázza a hátára zsákját.

- Azt esetleg méltóztatott közölni Henrik, hogy meddig fog távol maradni?! - vonta kérdőre az asszonyság újból Lilát, miközben végzett csomagja felerősítésével.

A lánynak már nem volt szüksége válaszadásra, ugyanis a Hebrencs rohanva kitört a bokrok sűrűjéből.

- Jövök már, jövök - lihegte. Markában egy jókora halom erdei bogyót tartott. Szakadtas, szürke kesztyűit átitatta a gyümölcsökből szivárgó sötétlila lé. - Úgy rémlik, mintha azt hallottam volna, hogy az iziliari óriás szitakötők - más szitakötőfajokkal ellentétben - nem csak ragadozók, hanem a lédús gyümölcsöket is kedvelik.

A fiatal férfi letérdelt a szitakötő mellé, és a rovar zölden csillogó szája felé nyújtott egy bogyófélét. Hari ciripelő hangot hallatott, előrehajolt, és egy szürcsölő hang kíséretében kikapta a termést Henrik kezéből. A férfi folytatta a szitakötő etetését, és kevéske idő elteltével az éhes rovar elfogyasztotta az utolsó erdei gyümölcsöt.

- Már mehetünk is! - Henrik kapkodva összeszedte a holmiját, és nemsokára útra készen állt.

Marta dünnyögött valamit maga elé, amiből Zizrel csak az „agyonütni azt a rovart” kifejezést értette ki. Mivel azonban felettébb örvendetes volt, hogy az asszonyság kivételesen visszafogott hangerővel dörmögött, senki nem sietett érdeklődni, hogy mit motyog az orra alatt.

Nekivágtak újra az árnyas erdei ösvények szövevényes útjának. Az avar mohával keveredő rétege süppedt a lépteik nyomán, ahogy egyre mélyebbre hatoltak a rengeteg sűrűjében. Eltünedeztek a lombokon áttörő fénysugarak. Marta elővett egy kivájt, az oldalán kifúrt, sárga, kerek tököt a zsákjából, és meggyújtott benne egy szál faggyúgyertyát. Azzal világított az egyre növekvő sötétségben.

- Egészen biztos, hogy ez a legrövidebb út Ledoran Királyságba? - kockáztatta meg a kérdést Henrik, amikor a kiálló gyökerekben megbotolva már hatodjára esett hasra a rossz látási viszonyok miatt.

Zizrelnek feltűnt, hogy a Hebrencs nem véletlenül kapta a ragadványnevét. Mindenhez kapkodva fogott hozzá, és amint belekezdett valamibe, azonnal el is terelődött róla a figyelme. Az összes létező ügyetlenkedést képes volt bemutatni. Este egy megcsúszás következtében, amikor is véletlenül rálépett egy varangyra, a tűzrakásba is belefejelt volna, ha Marta nem rántja vissza, és nem tartja meg az övszíjánál fogva. Emellett Henrik hátizsákja kilyukadt aznap, és kipotyogott a holmija. Hanyagul kötözte fel a derekára a vadászkését, a kiálló penge meg felhasította a cókmókját. Arról nem is beszélve, hogy a kihulló holmik közt veszélyes robbanószerek csomagocskái is lapultak, így Zizrel kis híján szívrohamot kapott, amikor meglátta, hogy a robbantó felszerelés kieső darabjai nagyot koppannak a földön. Szerencsére, a kis csapat megúszta a szénkupaccá pörkölődést, és este Lila foltot varrt a zsák aljára. Henrik pedig ünnepélyesen megígérte Martának, hogy a kést kizárólag a tokjába téve fogja hordani innentől, így legalább az ilyen hajmeresztő balesetet elkerülhetik majd. Lila meg is cserélte Marta parancsára a hátizsákját Henrikével, hogy a folyton csetlő-botló fiatalember ne egy rakás felettébb halálos vegyülettel a hátán vágódjon hasra, hanem csak a lány ruháival és egyéb csecsebecséivel.

- Fiam, Ledoran Királyságtól még olyan messze vagyunk, mint Kerbelen főmágus a koldusbotra jutástól! - felelt Marta csípősen a fiatalember kérdésére. - Egyelőre az Ótvaros-síkságig kellene elvergődnünk. Lila kiderítette Khallaendarban, hogy él a pusztában egy remete, aki némi segítségért cserébe útba tudna igazítani, hogy hogyan kerüljük el a fosztogatókat és az óriás keselyűket egy rejtekösvényen, amikor majd a Szurdok-őserdőbe szállunk alá...

- Te kékazúr ég! - hüledezett Henrik. - Ezek szerint még jó hosszú út vár ránk.

Zizrel nem bírta ki, hogy ne kotyogjon közbe:

- Még sosem nézegettél térképeket? Ledoran Királyság nem is ezen a kontinensen van. Még szép, hogy irdatlan hosszú útnak nézünk elébe!

Henrik felnyögött:

- Én már azzal is beérném, ha kijutnánk a sűrű, fekete erdőből.

- Az Ilvana-erdőben vagyunk - tájékoztatta készségesen a félkobold.

- Itt zajlott a híres csata, ahol Őrült Simkart elfogták a kentaurok - tette hozzá Gorthos.

Zizrel elismerően pillantott az idős mágusra. A félkobold számára egyelőre az öreg varázsló volt a legrokonszenvesebb útitárs, a méla undor ellenére, ami az aggastyán arcán ült, valahányszor szóba kellett elegyednie bármelyikükkel. Gorthos műveltsége hajlott korához képest is kimagasló volt, és Zizrel csodálta azt az önfegyelmet, amellyel a mágus elfogadta Marta utasításait, bár világosan látszott rajta, hogy parancsoláshoz van szokva, és nem engedelmeskedéshez.

Marta tiszteletet váltott ki Zizrelből. Bár először azt hitte, hogy csak egy nagyhangú asszonyság, aki úgy akar tenni, mintha ő vezetné a küldetést, de már az első nap után rá kellett jönnie, hogy tévedett. Marta gyakorlatiasan kezelte a helyzeteket, bátor volt, és villámgyorsan el tudta dönteni, hogy mi a teendő. A félkobold már két éve dolgozott Atala úrnőnek hadi tanácsadóként, ő segített a katonai parancsnokoknak megtervezni a hadmozdulatokat a térképen. Mindig csodálta őket nyers, de hatékony gondolkodásmódjukért. Marta rájuk emlékeztette.

Meglepő módon Henrik és Lila jóval kevésbé váltott ki belőle pozitív érzéseket, pedig a két fiatal sokkal barátságosabb és kellemesebb modorú volt, mint Marta vagy Gorthos. Zizrelnek viszont, aki mindenben kötelességtudó és lelkiismeretes igyekezett lenni, nem tetszett a felelőtlen hanyagság, ahogyan Lila és Henrik a körülötte lévőket és voltaképpen az egész Titkos Küldetést kezelte. Lila egy túldíszített, drága ruhában akart nekivágni a hosszú útnak, Henriknek pedig a leghalványabb fogalma sem volt arról, hogy hol található az úti céljuk. Elképesztő!

Gondolataiból Lila riadt sikkantása rángatta vissza a valóságba.

- Mi történt? - tudakolta a félkobold.

- Valami... valami a hajamba ragadt! - sikoltozott a lány. Marta odatartotta a töklámpást, hogy a gyertya fénye a reszkető Lila aranyszín fürtjeire hulljon.

Egy pillanatra mindenkibe belefagyott a levegő, amikor észrevették a ragacsos, nyúlós pókhálót a lány hajába gabalyodva. A jeges döbbenet oka azonban nem ez az egyetlen pókháló volt, hanem az, hogy feltekintve a fejük fölé, ameddig a töklámpa fénye elért, pókháló-füzérek tömegét láthatták. Óriási, ezerrétű függönyként csüggtek alá a fákról.

Lila arca elsápadt.

- Te azúrkék ég... - lehelte. Hátrálni kezdett volna, ha Marta nem ragadja karon, és nem állítja meg.

- Szedd össze magad, lányom! - szólt rá az asszonyság, és kisöpörte Lila hajából a pókhálót.

- Kérlek, ne menjünk tovább erre! - nyöszörögte a lány. - Félek a pókoktól. Egyszer gyerekkoromban beleestem egy verembe, és tele volt darázspókokkal. Úgy összemartak, hogy a gyógyító papok három napon át kántáltak fölöttem, mire felépül...

- Nem kell a pánikkeltő rizsa! Hol látsz te itt pókot? - Marta megtaszította a lányt előre. - Csak pár elhagyott háló lóg itt, talán nem is élnek már bennük pókok...

Ez volt az a pillanat, amikor megzördült fölöttük a lombsátor, és ogreökölnyi méretű, szurokfekete pókok záporoztak az utazók fejére. Lila kővé dermedt, aztán hisztérikusan sikoltozni kezdett. Zizrel moccanni sem mert, nehogy eltalálja egy pók. Kis termete miatt szerencséje volt, de a lány nyakába több is belepottyant, amíg görcsösen sikítva ácsorgott a fák alatt.

- Rovarölő mérget! Hátha hat a pókokra is! - Marta a sóbálvánnyá dermedt Henrik karja után kapott, hogy megránthassa teljes erejéből. A Hebrencs csak most eszmélt rá, hogy mi lenne a teendője. Lilához ugrott, és a lány hátára erősített csomagjából előkapott egy bedugaszolt üvegfiolát. Elkezdte felrázni az üvegcsében gomolygó, türkizkék folyadékot.

- Segítség, segítség! Megmarnak! - visított Lila.

- Haladj már! - rivallt Marta Henrikre.

Henrik tovább rázta az üvegcsét.

Ekkor az asszonyság észrevette, hogy Zizrel is megdermedve álldogál.

- Keress magadnak egy biztosabb helyet! - bődült rá, karon ragadva a félkoboldot. Behajította a bokrok közé, ahová Gorthos már fedezékbe húzódott a pók-zápor elől egy vastag faág árnyékába.

Zizrelt szíven ütötte a bánásmód, és egy szempillantás alatt minden tisztelete, elismerése Marta iránt keserű haraggá vált. Megfogott, és elhajított, mint egy rongyot - dúlt benne a sértett önérzet, miközben odakúszott ő is az ág alá. - Az még elviselhető, hogy parancsolgat, és mindent irányítani akar, de nem bánhat így velem! Megbántottan kucorodott le Gorthos mellé, már a körülötte hulldogáló pókokra sem tudott ügyelni többé, pedig elkezdték beszőni ragacsos hálójukkal az utazók karját, lábát is.

Közben Henrik kellőképpen felrázta az üvegcse tartalmát, és kiszedett a zsákból egy vékony pálcikát. A végére olajos rongy volt csavarva.

- Tartsd ide, kérlek, a töklámpást! - szólt Martának, mire az asszony odanyújtotta neki a lámpást. - Harit pedig takard le valamivel, mert nem láthatja meg a rovarirtó fényt!

- Nem érünk rá ilyenekre! - háborgott a nő.

Lila már sírórohamot kapva sikított, a pókok pedig sűrű hálót szőttek Gorthos és Zizrel bokája köré.

- Bebáboznak minket, ha nem haladsz! - üvöltött tovább Marta.

Henrik azonban félretette a gyújtópálcát az üvegcsével, és nekilátott levetni szürkés felsőköpönyegét. Amikor sikerült a sok pókfonál közt lehámoznia magáról, belecsavarta az óriás szitakötőt, hogy egy egészen pici része se látsszon ki, és csak utána ragadta meg újra az üvegfiolát. Kirántotta a dugót belőle, aztán meggyújtotta az olajos rongyba csavart végű pálcát a töklámpás lángjánál. Magasba lendítette az üvegből gomolygó kékeszöld gázt, és beletartotta a lángot a közepébe. Az elegy éktelen sistergésbe kezdett, a következő pillanatban pedig kék fény csapott ki az üvegből, olyan ragyogásba borítva az erdőt, hogy mind az öt ember azt hitte, megvakul.

Zizrel még percek múlva is a szemhéját dörgölte, és igyekezett kipislogni a végtelen kékséget. Úgy tűnt, odaégett a látómezejére. Egy idő után aztán sikerült kivennie a végtagjait borító pókfonalak szövedékét és a háton fekvő, mozdulatlan, koromfekete pókok halmait. Marta leszaggatta magáról a pókhálót, majd körbejárt a töklámpással, és ellenőrizte, hogy megdöglöttek-e az állatok.

- Helyzetjelentést! - csattant a terebélyes asszonyság hangja, miután meggyőződött arról, hogy a pókok nem moccannak többé.

- Mi rendben vagyunk - mutatott Gorthos Zizrelre és magára. Ledörgölte a sűrű pókfonál-szövevényt a bokájáról. A félkobold nem méltatta válaszra Martát, mert még mindig vérig sértette, ha arra gondolt, hogyan hajította félre a nő.

- A pókok kimúltak, mi pedig folytathatjuk az utunkat békében. - Henrik büszkén kihúzta magát, miután ellenőrizte, hogy a szitakötője sértetlen maradt a köpeny takarásában. - Nem akarok önteltnek és dicsekvőnek tűnni, de saját találmányom volt ez a kis fényjáték, amit az előbb rendeztem. Két és fél esztendőn át dolgoztam a kifejlesztésén. Emberekre nem káros, csak és kizárólag rovarfélékre meg pókokra...

- Ha nem akarsz önteltnek és dicsekvőnek tűnni, akkor legegyszerűbb, ha csöndben maradsz! - Marta elindult tovább a fák közt. Csak a válla fölött vetette hátra: - Kapóra jött a trükköd, de legközelebb jobban csipkedd magad! Ne olyan lassan forogjon az eszed, mint a részeg molnár malomköve!

- Ez ám a hála! - füttyentett a Hebrencs egy kisebbet, és Lilához fordult támogatásért, ám az oske-földi lány csak némán, halálsápadtan állt mellettük. Amikor elkapta Henrik tekintetét, elfordult, majd Marta után sietett.

Gorthos, akit szemlátomást nem érdekelt a lejátszódó jelenet, megjegyezte:

- Meg kellene vizsgálnunk, hogy hogyan került ide ennyi pók. Nem természetes, hogy ekkora tömegben éljenek egy helyen. Erős mágiasugárzást jelez a rajzásuk. Érdemes lenne megkeresni a forrását...

- Hogyne! Még csak az kéne, hogy besétáljunk az anyakirálynő fészkébe! - tiltakozott Marta.

- A pókoknak nincs királynőjük, az például a méheknek vagy a termeszeknek van - javította ki az öreg mágus.

- És, mégis mi hasznunk abból, ha megtaláljuk a mágiasugárzás forrását?

- Meglehet, hogy semmi. Viszont az is lehet, hogy elásott kincsre bukkanunk. Ezeket a pókokat több évtizedes vagy akár több évszázados varázslat ereje vonzotta ide. Meggondolatlanok lennénk, ha csak úgy elsétálnánk mellette.

- Elmész, és egyedül megnézed - rendelkezett Marta. - Kapsz annyi időt, amíg leég a töklámpásban a gyertyánk csonkja. Mire új gyertyát kell beletennem, addigra legyél itt!

Gorthos biccentett, és nekivágott a sötét erdőnek.

- Veled tartok - ajánlkozott Zizrel, ügyet sem vetve Marta helytelenítő grimaszára, és a mágus után kocogott.

*

Henrik megköszörülte a torkát.

- Nos, mi akkor addig talán... beszélgethetnénk valamiről... - próbálkozott bátortalanul, ám szavait síri csend követte.

Marta azon ügyködött, hogy a döglött pókokból összegyűjtsön néhányat a zsákjába, Lila pedig még mindig hallgatott, egészségtelenül halovány arccal. A Hebrencs valahogy úgy érezte, hogy jobb, ha nem erőlteti, hogy a lányt szóra bírja, ezért Martához fordult:

- Mire kellenek a tetemek?

- Ha kiszáradnak, ehetőek.

- Te azúrkék ég! Csak nem akarod elfogyasztani a pókhullákat?

A nő nem felelt; tovább tuszkolta a zsákba a pókokat.

*

Zizrel alig tudott lépést tartani Gorthossal, aki határozottan törtetett előre a pókhálók erdejében arra, amerre a szövedék a legsűrűbben ellepte a fákat, bokrokat.

- Hogyan tudsz ilyen gyorsan közlekedni a sötétben? - kérdezte, levegő után kapkodva. - Nekem kobold vér is csörgedezik az ereimben, ezért némileg jobban látok éjszaka, mint egy átlagos ember, de...

- Gyerekkoromban az északi kontinensről hozatott fénykő porát szórták a szemembe minden este. Az anyámnak meggyőződése volt, hogy ha így kezel, akkor gondolatolvasó lesz belőlem felnőve.

- És? Sikerült?

- Ugyan már! - krákogta megvetően az öreg mágus. - Folyton lázas voltam tőle, és gyakrabban kaptam szemgyulladást, mint vacsorát! Az egyetlen haszna annyi volt, hogy azóta valamennyire el tudok tájékozódni nagy sötétségben is, nem várt mellékhatásként.

Zizrel mintha halk, női kuncogást hallott volna a varázsló hátizsákja felől szűrődni, de meggyőzte magát, hogy tévedett. Közben Gorthos léptei lelassultak, és egy kisebb bozótost megkerülve elérték egy napfényben fürdő tisztás szélét. Bár már felverte a gaz, és facserjék kezdtek sarjadni rajta, kivehető volt egy öreg kőkút a tisztás közepén a pókhálók ezüst-fehér függönyének mélyén. Gorthos odaaraszolt a kút széléhez, a kezével meg a zsákjával leszaggatva az útjában lógó pókhálókat.

Megkocogtatta az omladozó köveket.

- Ez vonzotta ide a pókokat, maga a kút a mágia forrása - állapította meg inkább önmagának, mintsem a kíváncsian fülelő félkoboldnak. - Hát, ezzel nem sokra megyek így. Majd, ha lakott területre érünk, utánakérdezek, hogy mit keres egy kút elhagyatva az erdő sűrűjében. Nyilván átok ülhet rajta, mert ha áldás lenne, akkor mindenki látogatná, és kitaposott utakat látnánk, nem elmúlást meg gazt.

A varázsló eltett a zsákjába egy darabka követ a kút oldalából, aztán intett a félkoboldnak.

- Menjünk, mert ha túl hamar csonkig ég Marta lámpájában a gyertya, megint hallgathatjuk az ordibálását.

4. fejezet: A főmágusi villában

Kerbelen főmágus gondterhelten ráncolt homlokkal ült karosszékében. Ő volt az ősmágusok tanácsának elnöke, a hét-tavi varázskör vezetője, Lipor grófja, a fénymágia ősmágusa... és napestig lehetne még sorolni a címeit, ugyanis Kerbelen Iziliar Birodalom leggazdagabb és legtöbb méltóságot betöltő varázslói közé tartozott. Mégis, az idős férfi egyre inkább háttérbe szorult, és már szinte teljesen kimaradt a birodalmi politikából. Részben szándékos visszahúzódása eredményezte. Csalódott a társcsászárokban, és elege lett az Atala úrnő uralkodása alatt a fővárosi palotában kialakult ármányokkal teli légkörből is. Igyekezett, hogy ne ártsa bele magát semmibe, ami nem kapcsolódott szorosan a mágiatudományhoz, az egyetlen dologhoz, amelynek a kutatásával lelkesen foglalkozott így százötven évesen is. Építtetett magának egy villát a fővároson túli erdő szélére, és kiköltözött ide, távol a palotától. Az utóbbi időben már követeket sem igen fogadott a fővárosból, mert csak baljós híreket hoztak. Inkább nem vett tudomást a kor romlottságáról, minthogy minden nap tehetetlenül kelljen keseregnie felette. Nem is akadt látogatója az utóbbi négy hétben. A borús ráncokat most az vonta homlokára, hogy sajnos ez a kellemes hagyomány megszakadt. Éppen az előbb jelentette be a kapuőre, hogy Mazedrin főtanácsos kér hozzá bebocsátást.

Ugyan mit akarhat itt a főtanácsos? Annyi biztos, hogy Kharon bárójának érkezése semmi jót nem ígért. Ha létezett valaki, aki megtestesítette Kerbelen szemében a császári udvar romlottságát, az pontosan a birodalmi főtanácsos volt.

Nem éppen lelkesen intett a kapuőrnek, hogy kísérje be Mazedrint. Kiemelte a lábát a parázson meglangyosított, nagy dézsányi faggyúszappanos vízből, ahol eddig áztatta. Letörölte a talpáról a habos lét. Éppen sikerült belebújnia papucsába, és kiegyenesednie karosszékében, amikor már nyílt is az ajtó. Egy szolgáló betessékelte a birodalmi főtanácsost.

- Üdvözöllek, drága jó főmágus uram! - tárta ki a báró a karját széles mosollyal a gyanakodva rásandító öregember felé. - Olyan régen nem láttunk már a palotában! Igazán jöhetnél gyakrabban is...

- Gondolom, mennyire hiányzom mindenkinek - dünnyögte maga elé savanyú képpel az aggastyán. Nem viszonozta a köszöntést.

- Hogy szolgál az egészséged? - érdeklődött a főtanácsos, továbbra is nyájaskodva.

- Élek. Ennyi idősen már ez a legtöbb, amit elmondhat magáról az ember.

- És az öcséd? Neki hogy megy sora?

- Hány tiszteletkört akarsz futni, mielőtt kinyögöd, hogy miért vagy itt?! - mordult fel az öreg varázsló, és karba fonta májfoltos kezét.

Mazedrin arcáról még mindig nem fagyott le a negédes mosoly:

- Persze, megértem, hogy számtalan fontosabb dolgod van, mint velem csevegni. A birodalom egyik legbölcsebb embere vagy, és egészen biztosan ezernyi teendő vár rád. Nem is akarlak sokáig feltartani...

- Akkor talán rátérhetnél a jöveteled okára!

- Az aggodalom hozott ide. - A báró együttérző arckifejezést öltött. - Hallottam hírét az udvarban annak a gyalázatos betörésnek...

- Betörésnek? - csodálkozott el Kerbelen. - Miféle betörésnek?

- Amikor is elrabolták tőled a Lezárt Irattár kulcsát.

Az idős mágus értetlenül nézett a tanácsosra:

- Nem raboltak el tőlem semmit. Az irattár kulcsa biztonságban van a rejtekhelyén, ahová én magam helyeztem el.

- Felettébb furcsa. Az udvaroncok azt rebesgették, hogy már nincs nálad.

- Talán nem hiszel nekem?

- Ugyan! A világért sem kételkednék egy ilyen tiszteletreméltó férfi szavában, mint a tied - tiltakozott Mazedrin vajmi kevéssé meggyőzően -, de hát meg kell értened, hogy elfogott az aggodalom, ahogy meghallottam a hírt. A Lezárt Irattár kulcsa semmiképpen sem kerülhet illetéktelen kezekbe.

- Úgy gondolod, hogy ha elvinnék tőlem a kulcsot, nem értesíteném róla rögtön Atala úrnőt - örökké virágozzon élete? - háborodott fel az idős varázsló.

Mazedrin közelebb lépett, és suttogóra fogta a hangját:

- Lehetek hozzád egészen őszinte? Azért jöttem el ma, mert az úrnő fülébe is bármelyik pillanatban eljuthat a gyalázatos szóbeszéd, és én biztosítani akarom róla, hogy kizárt dolog, hogy valós legyen. Tudom, hogy szegény ükunokád bezárva sínylődik a Kilenctoronyban, és hát, a szívemen viselem családod legifjabb tagjának a sorsát. Borzasztó lenne, ha Atala úrnő egy ilyen félreértés miatt esetleg rajta állna bosszút... A családod utolsó leszármazottján, aki tovább vihetné nemes vérvonalatokat!

Kerbelen rábámult a kopaszodó, pocakos báróra. A mézes-mázos körítésbe csomagolt fenyegetés az idős mágus elevenébe talált.

- Gyere velem! - nyögte elfúló hangon, amikor szóhoz jutott. - Megmutatom a kulcsot, hogy meggyőződj róla, biztos helyen van!

Mazedrin megrázta a fejét:

- Nem tehetem. Senki más nem láthatja a kulcsot, csak és kizárólag az ősmágusok.

- Azt akarom, hogy tudd, senki nem férhet hozzá, és biztonságban őrzöm! - Kerbelen felkászálódott a székéből. - Kövess!

- Ha ragaszkodsz hozzá... - Mazedrin tanácsos meghajtotta a fejét, és felkínálta karját az idős varázslónak. Kerbelen körülbelül olyan örömmel fogadta el a felajánlott támaszt, mintha egy meztelen csigáktól hemzsegő vödörbe kellene nyúlnia, de kénytelen-kelletlen belekapaszkodott a férfi könyökébe, és a könyvtárszobája irányába araszolt. Levette az ajtó melletti első polcról a legvastagabb kódexet. Felnyitotta. A könyv lapjainak sűrűjébe egy rés volt hasítva, és abban pihent az aranybevonatos, drágakövekkel kirakott kulcs.

- Itt is van - mutatta az idős varázsló, és Mazedrin orra alá nyomta a kódexet.

- Félre ne érts, a világért sem akarnám kritizálni a képességeidet, de... ezt azért nem nevezném a legbiztonságosabb rejtekhelynek - sustorogta a főtanácsos, szemügyre véve a kötetet.

- Ül rajta egy védővarázslat is, a tündér-lakat varázs. Csak a tündérvér főzettel lehet feltörni. Amíg tart a bűbáj, rajtam kívül senki nem képes felnyitni a kódexet.

- Helyes, helyes - bólogatott Mazedrin álságos mosolyával. - Köszönöm, hogy megnyugtattál. Kezeskedni fogok érted Atala úrnőnél - örök tavasz égi fénye ragyogja be életét! - és megvédelek majd minden igaztalan rágalommal szemben, efelől biztosíthatlak.

Kerbelen visszatette a kódexet a helyére. Megkönnyebbülten nyugtázta, hogy a főtanácsos már távozni is akar. A báró még előadott egy kisebb monológot arról, hogy mennyire jókat kíván a főmágusnak, mennyire hiányolja a császári palotából, és hogy mennyire reméli, hogy hamarosan viszontláthatják egymást. Aztán mély főhajtással elköszönt, és követte Kerbelen szolgálóját a villa kapujához.

Az idős varázsló odacsoszogott lábáztató dézsájához, és visszaereszkedett karosszékébe.

Milyen áldásosak is voltak a régi szép korok, amikor még létezett olyan tagja a birodalmi tanácsnak, akivel lehetett undor nélkül beszélni! Az öreg Odo császár idejében szinte az összes államférfi magasan képzett katonatiszt volt, akik ugyan nem mélyültek el a tudományokban, de biztos kézzel irányították a birodalom külpolitikáját. Az ikercsászárok alatt pedig még ennél is sokkal virágzóbb volt a tanács összetétele! Igaz, már lassan száz év telt el azóta, de Kerbelen, ha behunyta a szemét, még látta maga előtt a kortalan, nemtelen teremtéseket, a titokzatos, nem evilági ikreket, akik tudósok és tapasztalt mágusok tanácsait kérték ki, és bölcsek szavára hallgattak a kormányzásban.

A társcsászárokkal érkezett a romlás... Az öreg Odo császár két kegyetlen és buta fia, Simkar meg Grigor semmi máshoz nem értett, csak a háborúzáshoz. Állandóan távol voltak, a csatamezőkön öldökölték a kentaurokat, és a valós hatalom a törtető Atala ölébe hullott. Ők hárman döntötték romba az erkölcsöket a palotában, a birodalmi tanácsban, az udvaroncok közt, az egész birodalomban... Kerbelen egy darabig hangoztatta is ezt a véleményét az ősmágusok tanácsában, de miután Atala úrnő megmérgeztette az idős varázsló egyik unokaöccsét, és bebörtönöztette az ükunokáját, Kerbelen érthető okoknál fogva nem érezte többé gyümölcsözőnek az álláspontja reklámozását. Megtartotta magának a gondolatait Iziliar hanyatlásáról. Pedig az erkölcsi züllés, ami a társcsászárokkal a birodalomra szállt, szívből bántotta. Korábban egyetlen császár sem halt erőszakos halált, kivéve az egyik tűznyelő császárt, akit a küklopszok hánytak lándzsahegyre egy bányáért folytatott csatában, de az aztán végképp példa nélküli volt Iziliar történelme során, hogy az uralkodók egymást gyilkolják a hatalomért. Kerbelen már az események bekövetkezésekor is úgy vélte, hogy a két társcsászár, Simkar és Grigor véres halála a lehető legsötétebb előjelet szolgáltatta arra, hogy milyen lesz Atala egész uralkodása. Szomorúan kellett tudomásul vennie, hogy igaza lett.

Simkar és Grigor a nagy kentaurok elleni háborúskodás haditaktikáján különbözött össze. Simkar követelte, hogy bátyja bocsássa rendelkezésére a seregeit egy egyesített támadáshoz. Meg akarta ostromolni a Kulth istállót, a kentaurok egyik főhadiszállását. Elküldte az emberét Grigor táborába, csakhogy Atala úrnő kéme megelőzte, és változatos hazugságaival meggyőzte arról Grigort, hogy az öccse hibás lépésre készül, a Kulth istálló bevehetetlen. Grigor egy idő után bedőlt a hamis szavaknak, és elzavarta Simkar küldöncét, amikor az elő akart állni a kívánságával. Ahogy a követ visszatért Simkarhoz, és közölte a fiatalabb társcsászárral, hogy Grigor megtagadta csapatai átadását, Simkar besétált fivére táborába, bebocsátást kért bátyja sátrába, majd belépve kardot rántott. Elvágta Grigor torkát, valamint az őt védő két testőrt is lekaszabolta. Ilyen könnyen ment Atalának félreállítania az öreg császár egyik fiát, és a másikkal sem volt sokkal nehezebb végeznie tizenöt évvel később...

Hát, igen, Simkar nem volt a körülményeskedés híve. Az efféle uralkodókon viszont legalább ki lehetett igazodni. Át lehetett látni a szándékaikat, hiszen egy rosszabb fajta katona egyszerű, vérszomjas és kiszámítható gondolkodásmódjával rendelkeztek. Egészen nyilvánvaló, hogy Simkarnak semmi keresnivalója nem volt Atala birodalmi politikájában, főleg, miután később meg is zápult a férfi elméje. Az egyenes, lényegre törő embereket Atala palotájában olyan könnyedén taposták el, ha akarták, mint egy csótányt. Kerbelen főmágus biztos volt benne annak idején, hogy Atala túl fogja élni Grigort is, Simkart is, és hogy végül ő lesz a társcsászárok játszmájának egyedüli győztese. Nem tévedett.

Már akkor megérezte, amikor réges-régen meglátta Odo császár palotájában a fiatal Atala nevű komornát zebonjátékot játszani az éretlen kisfiú Simkarral. Verőfényes nyári nap volt, és Kerbelen, aki már emberöltők óta viselte a főmágusi címet, éppen a palota könyvtárából tartott az udvaron pihenő gyaloghintójához, hogy visszavitesse magát a villájába, és elmerülhessen a karjában feltornyozott tekercshegy olvasásában. A kert árnyas lugasain keresztül vezetett útja, és megpillantotta Odo császár legújabb feleségének a társalkodónőjét, az akkor még karcsú, sötét hajú, lángoló tekintetű Atalát. A lány egy kőtábla egyik oldalán könyökölt, a túlsó felén pedig az öreg császár későn született, elkényeztetett porontya, a kis Simkar üldögélt. A táblára a zebonjáték mintája volt felfestve, a kék-fehér sokszögekre osztott nagy körök. A már leütött bábuk egy csinosra faragott kis rózsafadobozban pihentek mellettük.

- Én a pappal akarok lépni! - nyafogta a kis Simkar, felfújva gödröcskés arcát.

- Ha belépsz a pappal az árnyak körébe, leütöm a zsoldosommal - magyarázta Atala, úgy tűnt, már sokadjára.

- De a pap bábuja néz ki a legfurábban! - makacskodott a fiú. - Olyan, mint egy denevér, a köntösével és a csuklyával a fején... Nem baj, ha leütöd.

- Ha hagyod, hogy a zsoldos leüsse a papot, sosem győzhetsz. - Így a leány. - A halász való arra, hogy elsőként lépjen az árnyak körébe.

- A halász jól néz ki, azt sajnálom. A pap nem tetszik, azt akarom előreküldeni. Anyám sosem engedi, hogy megváltoztassam a szabályokat, de... nem játszhatnánk most úgy, hogy a pap álljon a halász helyére, és őt üssék le?

A kis Simkar reménykedve nézett fel a vele szemben ülő Atalára. Kerbelen máig emlékezett a titokzatos, sötét mosolyra, amellyel a lány előrehajolt, és megcserélte a táblán a fiúcska halász bábuját a pappal.

- Legyen! - felelte. Különös mosolya még mindig ott játszott apró, cseresznyepiros ajkán. - Jegyezd meg, hogy az életben te írod a szabályokat, és ha úgy akarod, a halászokból papok lesznek, a papokból pedig halászok. Nem számít az sem, ha nincs értelme annak, amit parancsolsz! Elég, ha mindenki azt hiszi, hogy pontosan tudod, kinek hol a helye a tábládon, és akkor úgy fognak játszani, ahogyan te kívánod...

Kerbelen nem állította volna, hogy abban a pillanatban meglátta a még félig gyermek szolgálólányban az eljövendő császárnőt, de az kétségtelen, hogy megérzett valamit, bár csak hosszú esztendők múlva értette meg, hogy mit.

*

Az árnyak sorra gyűltek a poros kis sikátor kövén, ahogy alászállt a nap. Egy tétova patkány kúszott elő az egyik szennyvíz-elvezető árokból, és körbeszimatolt az öreg taverna mögött. Lehullott morzsák után kutatott. Békés szaglászását megzavarta az ivó éppen kinyíló hátsó ajtaja, ahogy egy csuklyás köpönyeget viselő alak surrant ki onnan. A patkány egy szemvillanás alatt eltűnt egy törött favödör fedezékében, így a kilépő férfi nem taposta el.

A tolvajok céhének vezetője látta a rágcsálót, de nem tulajdonított neki nagy jelentőséget, mivel hozzá volt már szokva a látványhoz. Patkányok között nőtt fel, sőt, igazából kedvelte is őket. Gyerekkorában csemegének számított, amikor hétvégeken hús került az asztalra, márpedig szülei többnyire patkányt sütöttek, mivel semmi mást nem tudtak ingyen beszerezni. Éppen ezért a patkányok a gyerekkorára emlékeztették. Ó, ha tudta volna akkor, szegény kis rongyos kolduscsemeteként, hogy egyszer nagyúr lesz a főváros alvilági életében, dúsgazdag tolvajfejedelem...! Most már bármit megvehet magának, amit csak akar. És hamarosan újabb csengő aranytallérok ütik majd a markát... Ugyanis a megbízója, akit ma este várt, mindig bőkezűen megjutalmazta, ha rábízott valamilyen feladatot.

Hamarosan meg is érkezett a férfi, sötét köpönyegbe burkolózva.

- Főtanácsos! - biccentett felé a tolvajfejedelem.

Mazedrin tanácsos üdvözletképpen három aranypénzt nyomott a tolvaj markába.

- Kétszer ennyit kapsz, ha sikerrel jársz - suttogta. - Kerbelen főmágus villájának könyvtárszobájába kell bejutnod. Tessék, elhoztam a ház alaprajzát! - Azzal a báró egy pergamenre vázolt szénrajzot adott a másik férfinak, és mellé egy üvegfiolát. - Ebben pedig tündérvér főzet van, hogy fel tudd nyitni a megfelelő kódexet. Holnapra meg kell szerezned nekem a Lezárt Irattár kulcsát...

5. fejezet: Az Ótvaros-síkságon

Gorthosnak már minden porcikája sajgott a kemény földön alvástól és a Marta által vezényelt erőltetett tempójú gyaloglástól. Az volt az egyetlen szerencse, hogy a termetes asszonyság sem bírta túl sokáig az iramot, így viszonylag sűrűn iktatott be pihenőket a csapatnak.

A pókok támadása óta fagyos hangulat uralkodott az utazók között. Az öreg varázsló nem igazán értette az okát, bár nem is érdekelte. Mindenesetre Zizrel tüntetően elfordult, valahányszor Marta hozzászólt, és összepréselt ajakkal hallgatott. Csak Lilával, Henrikkel és Gorthossal beszélt, a nagyhangú asszonyságról tudomást sem vett. Martát, úgy tűnt, nem hatotta meg Zizrel sértődése, legalábbis nem látszott rajta, hogy egy cseppet is zavarná. Az idős harci mágus még abban sem volt biztos, hogy a nőnek egyáltalán feltűnt a félkobold megbántott hallgatása, hiszen már hozzászokhatott, hogy senki sem vág örömtől ragyogó képet az utasításaira.

Lila pedig Henriket kerülte, annak ellenére, hogy a fiatalember minden lehetséges módon igyekezett társalgást kezdeményezni vele. A lány kényszeredetten válaszolgatott, olyan hűvösen, ahogyan Gorthos egyszer sem hallotta beszélni a megelőző két nap során. Először arra gondolt, hogy Lila a pókok okozta sokk miatt vált hallgataggá, de aztán észrevette, hogy az oske-földi lány visszautasító magatartása kizárólag Henriknek szól.

A pókok támadása utáni nap így feszélyezett légkörben telt, még akkor volt a legkellemesebb, amikor senki nem szólalt meg, csak lépkedtek egymás nyomában. Marta néha megállt ehető gombákat szedni a fák tövéről, és gombaszeletekkel megpakolt száraz póktetemet rágcsálva vezette társait az erdőn keresztül. Csak akkor fordult vissza a többiekhez, amikor egy-egy pihenőt rendelt el. Henrik egy darabig erőlködött, hogy Lilával társalogjon, de aztán belátta kudarcát, és Zizrel mellé verődött, akivel kikötői pletykákról kezdtek csevegni. Gorthos maradt leghátulra, és időnként, ha elunta magát, elővette zsákjából az elátkozott erdei kút kövét, hogy elgondolkodva megforgassa a markában.

Ahogy beesteledett, elhagyták az Ilvana-erdő sűrűjét. A rengeteg ritkulni kezdett, bozótos váltotta fel a vastag törzsű, több száz éves faóriásokat. Mire leszállt a nap, végképp kiértek az erdőből. Haladási irányuk egy macskaköves főutat keresztezett, és az út mentén egy fogadót pillantottak meg. A friss pecsenye illata hívogatóan szállt ki a kőépület konyhájának fatáblás ablakán.

- Nem szállhatnánk meg itt? - kockáztatta meg Lila a kérdést reménykedve.

Marta kiköpött egy pókcsápot az útszélre, és vizslató tekintettel végigmérte a fogadó épületét:

- Ha mindenáron erre akarjátok pazarolni a pénzt... legyen! Mindenki magának fizeti a szobáját és a vacsoráját. Holnap reggel, ahogy a kakas kukorékolni kezd, itt lesztek a fogadó előtt útra készen. Értettem?

A fáradt vándorok buzgón bólogattak. El is indultak az épület bejárata felé, csak Gorthos téblábolt, lemaradva.

- Te nem jössz? - érdeklődött Henrik.

A varázsló megköszörülte a torkát:

- Én... majd később csatlakozom hozzátok...

Szerencséjére a többiek már olyan kimerültek voltak, és annyira vágytak vetett ágyra, fürdővízre, vacsorára, hogy nem foglalkoztak vele tovább, hanem besiettek a fogadóba. Gorthos megvárta, amíg eltűnnek a konyha irányában, Marta meg nyugovóra tér egy közeli bozótos tövén, és csak utána kereste meg ő is az épület tulajdonosát. Az özvegy fogadósné az idős varázsló legnagyobb megkönnyebbülésére megszánta őt éltes kora miatt, és megengedte, hogy ingyen megaludjon az istállóban, illetve megígérte, hogy a sült húsból megmaradó csontok egy részét félreteszi. Egyébként a kutyáknak adta volna. Még ez a nagylelkűség sem igazán lelkesítette fel azonban az öreg harci mágust, aki meglehetősen morózus hangulatban vette be magát az istállóba, a lótakarmánynak szánt szénahalmok oldalához rakva le a holmiját. Miután megmosakodott az állatok itató vályújánál, visszahúzta magára fekete úti köpönyegét. Nekilátott ehetőt keresni a hátizsákjában. Ahogy egy darab tehénbőrbe csomagolt sajtot húzott ki két pergamentekercs közül, az ellopott bross kiesett a zsákból. A sötét hajú nő szemlátomást már halálra unta magát a csomag mélyén, és most felélénkülve forgolódni kezdett a rásütő holdfényben.

- Ez egy istálló? - szemrevételezte Gorthos szálláshelyét. - Egy istállóban fogunk aludni?

- Mit gondolsz, mire telik most? Gyémántpalotára? Alig van nálam pár réz - morogta a varázsló. - Minden pénzem rád költöttem abban az átokverte khallaendari vásárban.

- Azért vegyük figyelembe, hogy a te hibád az egész! - feleselt a nő rögtön. - Te adtál el négy ócska rézért... És egyébként is, miért nem hoztál magaddal több pénzt egy ilyen hosszú útra?

Gorthos túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy vitatkozzon. Bevackolta magát egy kupac széna tetejére, és hozzáfogott a sajt eszegetéséhez. A nő erősen rábámult, ahogy ott falatozott.

- Mit nézel így? - kérdezte meg a varázsló egy idő után, amikor már zavarni kezdte a nyugodt étkezésben.

- Ha tudnád, milyen régen nem éreztem ízeket! - sóhajtott fel a bross lakója színpadias önsajnálattal. - Úgy ennék egy kis sajtot vagy akármit. Nem tudsz valahogyan becsempészni egy falatot ide mellém a képre?

- Nem - adott Gorthos szűkszavú választ, és harapott egyet az elemózsiájából.

- Én azt hittem, nagy mágus vagy... - gúnyolódott egyből a nő.

- Vannak dolgok, amiket a leghatalmasabb varázslók sem vihetnek véghez. Csak az ostobák hiszik azt, hogy a mágia mindenhatóvá tesz. Egyébként is, elmúltam százéves, ezért elvették tőlem az amulettjeimet és a varázsbotomat. Ez már csak így megy. Egy harci mágus addig varázsolhat, amíg ereje teljében van.

- És akkor te most mindössze egy tehetetlen aggastyán vagy? - vonta le a meglehetősen nyers következtetést az ékszer.

Gorthosnak az önérzetébe gázolt a kérdés, és bosszúsan felelt:

- Ha mindenáron így akarod kifejezni, akkor igen! De, ha tudnék szerezni egy amulettet, ugyanúgy varázsolnék vele, mint régen.

- Például engem is ki tudnál szabadítani ebből a nyomorult brossból? - kérdezte a nő rögtön.

Gorthos egészen hosszan elhallgatott, és csak aztán válaszolt:

- Tudod te, mi kell ahhoz, hogy megtörjek egy ékszerlakat-bűbájt?

- Ööö... Nem, fogalmam sincs.

A férfi fanyarul elmosolyodott, majd szótlanul harapott még egyet a sajtjából.

- Hé! Most miért hallgattál el?! - A nő csípőre tette a kezét. - Mit titkolsz? Valami nagyon sötét dolgot kell csinálni hozzá, hogy kiszabadíts?

A mágus bólintott egy apróbbat.

- És akkor már el sem árulod, hogy mit? - A bross foglya elbiggyesztette az ajkát. - Kénytelen leszek együtt élni vele, ha azt mondod, hogy nem szabadítasz ki, de legalább tudni akarom, hogy miért nem.

- Maradjunk annyiban, hogy olyan fekete mágiát kell használni hozzá, amit én nem szándékozom.

- Ezzel így nem elégszem meg. Mondd meg, hogy mi kell hozzá, hogy megtörjön a bűbáj!

Gorthos nem válaszolt rá semmit, csak majszolta a sajtját.

- Jogom van tudni - követelőzött a portré.

- Nekem pedig jogom van egy kis csendhez és pihenéshez.

- Olyan goromba vagy, mintha fizetnének érte. - A nő a bross hátterébe húzódott.

- Ha mindenáron beszélni akarsz, akkor mondd el a mai történetedet!

Az ékszer először hallgatásba burkolózott. Csönd telepedett az istállóra, amelyet csak a lovak prüszkölése tört meg néha-néha. Aztán a nő végül megszólalt:

- Egyszer találkoztam fiatalabb koromban egy hozzád hasonló arrogáns öregemberrel. Egy könyvtár vezetője volt, és amikor a tanítóm elküldött pár tekercsért, akkor ismerkedtem meg vele...

- A tanítód? - kérdezett közbe Gorthos. - Ezek szerint nemesi családból származol. Mondjuk, már eddig is sejtettem az úrikisasszonyos nyafogásaidból és sértődékenységedből.

- Nagyon okosnak hiszed magad, mi? - fintorgott a bross. - Na, szóval, néhány tekercsért mentem, és az öreg könyvtáros - aki megszólalásig hasonlított rád - ahelyett, hogy segített volna megtalálni az iratokat, csak gorombáskodott. Addig kötekedett velem, hogy jól pofon vágtam végül. Ez volt az első alkalom, hogy életemben megütöttem egy embert. Tessék, ez volt a mai történetem. Jól szórakoztál?

Gorthos megcsóválta a fejét:

- Egész életemben bánni fogom, hogy nem hagytalak ott a khallaendari kereskedőnél - dörmögte maga elé, miközben megette az utolsó falat sajtját is.

- Arra mérget vehetsz! - kacsintott rá a nő.

*

Másnap reggel Gorthos kialvatlanul és elgémberedve kászálódott elő a szénahalmok közül. Korgott a gyomra is, mivel este a kis darabka sajt és a fogadósnő által adományozott lerágott csontok nem igazán csillapították az éhségét. A többi élelmét viszont tartalékolni akarta az út további részére. A bross egy iziliari ébresztő nótát dúdolgatott, amíg az öreg varázsló rendbe szedte magát, és felpakolt az induláshoz.

- Hol hallottad ezt a dalt? - kérdezte meg tőle Gorthos, amikor felismerte a dallamot. - Hiszen azt mondtad, hogy már kétszáz éve a brossban raboskodsz. Viszont ezt a dalocskát az utolsó tűznyelő császár idejében költötték, alig több mint százhúsz éve...

- Nem beszélek a múltamról - vágta rá az ékszer, és abbahagyta a dudorászást.

Gorthos felkapta a brosst. Besuvasztotta a zsák mélyére, mire a nő nyűglődni kezdett az unalmas sötétség ráborulása miatt.

- Azt akarod, hogy meglásson téged nálam valaki, és ellopjanak? - A mágus leállította a panaszkodást.

- Nem, dehogy - látta be a kép kelletlenül a férfi igazát. - Még csak az kéne, hogy bárki észrevegyen!

- Tudom én, hogy rejtegetni valód van, és egyébként sem akarlak elveszíteni, miután egy aranyat kifizettem érted.

- Ki is a kapzsi kettőnk közül?

- Olyan arcátlan vagy, mintha fizetnének érte - morogta Gorthos, felidézve a nő esti megjegyzését, és berázogatta az ékszert a tekercsei közé, a zsákja mélyére. Elhagyta az istállót, majd megállt a fogadó előtt, hogy bevárja a társai ébredését. Kisöprögetett egy-két elszáradt fűszálat a szakállából, miközben szívből remélte, hogy a többiek nem fognak rájönni, hogy az állatok közt aludt. Nem vágyott kellemetlen keresztkérdésekre azt illetően, hogy miért nem vett ki egy szobát az emeleten, ahogyan mindenki más tette.

Amikor a fogadót vezető özvegyasszony kifordult az udvarba megetetni ébredező tyúkjait, Gorthos megkérdezte az asszonyt, hogy tud-e valamit az Ilvana-erdő sűrűjében álló mágikus kútról. A nő csak a fejét rázta.

A kakas kukorékolására a mágus társai is elővánszorogtak álmosan, ásítozva. Látszott rajtuk, hogy nem önszántukból keltek fel, hanem a fogadóba bedübörgő Marta verte fel őket legszebb álmukból.

- Nem utazhatnánk szekérrel vagy ilyesmivel? - nyögött fel Henrik, amikor ismét nekivágtak a gyaloglásnak.

- Négy-ötnapi járóföldre lakik innen a remete, aki majd útbaigazít minket a Szurdok-őserdőhöz. A dzsungelben pedig nincs az a szekér, amelyik utat tudna törni magának - magyarázta Marta nagy hangon. - Addig meg kibírod ezt a kis sétát, fiam, nemde?

- És utána? - kérdezte a fiatalember.

- Úgy láttam Zizrel térképén, hogy ha átjutunk a szurdokon, már jönnek a halászfalvak a Nagy Rarish-folyó mentén, onnan meg csónakkal utazunk majd le a tengerig. Ott aztán hajóra szállunk...

- Hány évig fog tartani az út? - ironizált Henrik.

Marta szúrós pillantást vetett rá, és válaszra sem méltatta a kérdést.

A fiatalember megjegyezte:

- Remélem, legalább bőkezű jutalmat kapunk Atala úrnőtől - arannyal viruljon élete! - ha már ennyit vándorolunk a küldetése végrehajtásához.

- Nem elég a tudat, hogy a fenséges uralkodónő - éljen örökké! - szolgálatára lehetsz?! - pirított rá az asszonyság. - Jobban tennéd, ha a szíveden viselnéd a küldetés sikerét, mert én ugyan nem tudom, hogy mit kapsz, ha elérjük a célt, de azt igen, hogy kudarc esetén nincs az a kontinens, ahová elrejtőzhetnél az úrnő bosszúja elől - örök fényben fürödjön az élete!

Henrik nagyot nyelt:

- Ezt úgy érted...?

- Úgy értem, hogy a császárnő - égi tavasz ragyogjon rá! - orgyilkos merénylőket fog küldeni, akik megtalálnak majd, és kisüthető hússzeletekké aprítanak! - A nő nem törődött Henrik elhűlő ábrázatával.

Aznap gyorsabban haladtak, mint amikor az erdőn kellett keresztül törtetniük. Az Ótvaros-pusztát az országút elhagyása után hamarosan elérték, és immár elszáradt cserjék, napégette fűcsomók lapos tengerén át folyt a vándorlásuk. Szerencsére, megtöltötték kulacsaikat friss vízzel a fogadó kútjából, és Marta egy vállra akasztható bőrtömlőt is cipeltetett Gorthossal. Az utazók hamar megszomjaztak a tűző napon, a síkság kövecses, szárazságtól repedezett talaján gyalogolva.

- Hogyan fogjuk itt megtalálni azt a bizonyos remetét? - aggályoskodott Zizrel. - Nincs az a térkép, amely segíthet tájékozódni a végeláthatatlan...

- Szerinted, miért vagyok én itt? - vágott közbe Marta. - Azért, hogy utasításokat osszak? Hát, nem!

Zizrelt kíváncsivá tette a nő válasza, legalábbis, nyújtogatni kezdte a nyakát. Ám Gorthos látta a félkoboldon, hogy végül sértettsége kerekedett felül, és ezért nem kérdezte meg, hogy Marta mire értette a feleletét. Az asszonyságnak pedig szemlátomást nem állt szándékában kifejteni, csak rendíthetetlen nyugalommal és magabiztossággal vezette a csapatot előre a pusztaságban.

Mire leszállt a nap, eljutottak egy kiszáradt folyó medréig, ahol a hajdani part behajló szegélye mellett találtak egy kiálló szikladarabot. Alatta remek fedezéket leltek az éji sötétséggel érkező hideg szél elől.

- Meg fogunk fagyni - sápítozott Lila. - Itt még tüzet sem tudunk rakni a parton összeszedhető néhány csomónyi száraz gazból...

- Minek ez a demoralizáló rizsa, lányom? Ha fázol, fuss egy-két kört - mennydörögte Marta -, attól majd kimelegszel!

Lila a kezébe temette az arcát. Olyan fáradt volt, hogy megmozdulni is alig tudott, már a futás gondolatától is nyilván az émelygés kerülgette. Ekkor Henrik, aki igyekezett jóvátenni számára ismeretlen hibáját, amiért a lány kerülte, lekapta magáról szürke úti köpönyegét. Odanyújtotta Lilának.

- Terítsd csak magadra, én nem fázom - hazudta, bár fogai majdnem kocogtak a hidegtől.

Lila kelletlenül fordult felé, és megrázta a fejét.

- Kösz, nem kell a köpenyed. - Többet nem is nézett a Hebrencsre.

Nekiláttak a vacsorának. Marta a kiszáradt óriás pókokat eszegette nyers erdei gombával, Zizrel aszalt gyümölcsökből préselt kenyeret csipegetett, mint mindig, Lila és Henrik pedig a fogadóban vásárolt sült hús és rizslepény bőséges maradékából lakmározott. Gorthos az utolsó darabka száraz kenyerét kotorta elő a zsákjából. Némi aggodalommal fogott neki az elfogyasztásának, ugyanis fogalma sem volt arról, hogy mit fog enni az elkövetkező napokban. Ráadásul ez a kietlen pusztaság a leghalványabb reménnyel sem kecsegtetett, hogy talál annyi ehetőt, amennyivel kihúzhatja a következő lakott településig.

- Hamarosan elérjük az Ótvaros-síkságnak azokat a részeit, ahol már a nomádok felségterületére lépünk - szólalt meg egyszer csak Zizrel. - Óvatosnak kell lennünk, mert nem szeretik a betolakodókat.

A többiek csendben bólogattak, a félkobold legnagyobb bosszúságára csak Marta felelt neki:

- Mostantól őrködnie kell egyikünknek, amíg a többiek alszanak. Sorban váltjuk majd egymást. Erre az esetre hoztam egy homokórát... - Azzal az asszonyság kihalászott a csomagjából egy ökölnyi méretű, üvegfalú, fatalpú homokórát, és felrázta.

Gorthos felkészült rá lelkiekben, hogy neki kell majd kezdenie az őrséget, és nem is tévedett. Marta egyből hozzá fordult:

- Gorthos, te leszel az első őr. Ha végeztünk a vacsorával, megfordítom a homokórát, és te kiülsz a folyómeder felettünk kiálló szirtjére. Viszed magaddal a homokórát is, és amíg az utolsó porszem le nem folyik benne, addig nem mozdulhatsz az őrhelyedről, csak vészhelyzet esetén - osztogatta utasításait a nő. - Ha bármi gyanúsat vagy fenyegetőt észlelsz, dobj le egy kavicsot! Én majd a szikla csúcsa alatt fogok feküdni, és rögtön felébredek, amint megdobsz pár kisebb kövecskével. Riadóztatom a többieket, és intézkedünk. Ha letelik az őrséged, felébreszted Lilát, és ő követ téged. Utána Henriken az őrség sora, majd Zizrelen, végül én következem. Mindenki felfogta?

Az idős mágus bólintott, és elkezdte volna összepakolni a zsákját, hogy felvigye magával az őrség idejére, ám Marta ráförmedt:

- Minek az? Azt hiszed, ellopnánk valamit belőle? Hagyd csak itt a holmidat nálunk, ne lassítson a mozgásban!

Gorthos kénytelen volt lerakni cókmókját a többieké mellé, de aztán sikerült kicsempésznie a brosst, amíg Marta azzal volt elfoglalva, hogy elropogtasson egy póklábat. Ahogy mindenki megette a vacsoráját, az asszony megfordította a homokórát, és odaadta Gorthosnak, amíg ők elheveredtek a porban, úti köpenyüket maguk alá terítve. Az idős varázsló felkapaszkodott a fejük fölött kinyúló sziklaszirtre, és leült egy rég halott bokor maradványainak takarásában.

Egy idő után elunta magát a csöndes éjszakában, és túlságosan a hideg szél kötötte le a gondolatait. Hogy elterelje a figyelmét a zord időjárásról, előszedte a brosst a köpenye zsebéből. A nő elmosolyodott, hogy végre előkerült. Körbenézett az Ótvaros-puszta holdfényben fürdő, végeláthatatlan, kiszáradt síkján.

- Igaz, amit Marta mondott a mai útnak indulásotoknál?

- Mit mondott? Már nem emlékszem - felelte Gorthos közönyösen.

- Azt, hogy ez a bizonyos Atala úrnő megölet titeket, ha nem éritek el a küldetés célját.

- A császárnő - örök fény süssön életére! - elég szeszélyes. Ha úgy tartja kedve, megölet minket, ha mást gondol, akkor futni hagy.

- Az életetek egy ilyen önkényeskedő, kiszámíthatatlan uralkodó kezében van?

- Nem jelent jó szerencsét a hatalmasok zebontábláján halásznak lenni. - A mágus csak ennyit mondott rá.

- Annak tartod magad? Halász bábunak? - A nő felvonta egyik vékony szemöldökét.

- Talán. - Gorthos eltűnődött. - Mindig a halásznak kell belépnie az árnyak körébe, ahol legtöbbször a végzete vár rá. És mindezt azért, hogy a pap, a mágus és a nemes bábuja az ő áldozata révén szabadon átsétálhasson a fény körébe, őket pedig a császár és a császárné kövesse az Örök Élet Palotájába. A tábla közepére.

- Előfordul, hogy nem ütik le a halászt - emlékeztette a bross. - Láttam már olyan játszmát, ahol egy halász volt az egyetlen bábu, aki eljutott a fény körén túlra. Minden a játékosok taktikáján múlik.

- Látom, értesz a zebonjátékhoz.

Úgy tűnt, Gorthos a megállapításával megtörte a társalgást. A nő arcán ugyanis óvatosság jelent meg, és nem adott feleletet.

- Lám csak, sok mindenre megtanítottak! - folytatta a varázsló a következtetések levonását. - Saját tanítód volt, könyvtárba jártál, és a zebonjátékot is elég jól ismered. Arra gondolok, hogy egy ősi és gazdag nemesi család sarja lehetsz. Idővel elkerültél a császári városba, mivel rendes könyvtárak csak ott vannak, viszont kisgyerekként nem a fővárosban éltél, mert a főváros melletti erdőben nem láthattál volna trollt. Valahol a határon cseperedtél fel. A nyugati határra tippelnék, mert ott volt divat a tűznyelő császárok ideje táján az ilyen rövidre vágott haj az úri nőknél, mint a te frizurád. Azon a környéken pedig két gazdag nemesi család birtokai húzódtak az elmúlt háromszáz évben, a Dorgeth-eké és az Illoriaké. Szerintem te vagy Dorgeth, vagy Illori leszármazott vagy, csak azt nem tudom, hogy miért titkolod ezt előlem.

A bross arcára kiülő megkönnyebbülés elárulta Gorthosnak, hogy tévedett, a nőnek semmi köze a két említett nemesi családhoz.

- Ha legalább fele olyan okos lennél, mint amilyennek hiszed magad, még akár egy bölcs öreg is válhatna belőled - csúfolódott az ékszer lakója.

- Úgyis rájövök előbb-utóbb, hogy mit rejtegetsz. - Gorthos nem hagyta, hogy a bross kihozza a sodrából. - Jobban ismerem Iziliar történelmét, mint bárki más. Nem csak harci mágus vagyok, hanem a legfőbb birodalmi történetíró is.

- Nocsak, nocsak! Egy birodalmi történetíró? - hunyorított rá a nő. - Nem is egy egyszerű kis halász bábucska vagy a zebontáblán, hanem egy előkelő bábu. Egy előkelő bábu, aki fontos szereppel bírhat a játszma szempontjából, a végső győzelem is múlhat rajta...

- Ne beszéljünk rólam! - szakította félbe Gorthos hirtelen. - Én csak egy nyugdíjazott harci mágus vagyok, aki kedveli a tudományokat, de ennyi. Nincs nagy szerepem a táblán.

- Vagy legalábbis ez az, amit szeretnél elhitetni a világgal.

A férfi bedobta a brosst a zsebébe, hogy csöndben maradjon. Nem ért el rögtön sikert, ugyanis egy darabig még hallotta a nő halk nevetését.

*

Mindenki kétszer került sorra az őrségben. Gorthos a fáradtsága, álmossága ellenére felajánlotta, hogy még harmadjára is őrt áll, amíg felkel a nap, hogy a többiek tudjanak kicsit tovább aludni, neki pedig legyen ideje még a brosson tűnődni nyugodt körülmények között. Marta azonban nem értett vele egyet, és meglökdöste a hortyogó Henrik, Lila meg Zizrel oldalát, hogy felébredjenek.

- Hamarosan indulunk, mindenki szedelőzködjön! - hirdette bömbölve.

Három áldozata nyöszörögve, ásítozva tápászkodott fel. Marta egy vadászkéssel kapirgálni kezdett a folyómeder kirepedezett, porrá omló talaján.

- Mit csinálsz? - kíváncsiskodott Lila.

- Ások egy-két unog gyökeret reggelire, hogy el tudjam tenni későbbre a többi elemózsiámat - magyarázta az asszonyság, tovább turkálva a földben a kés pengéjével. - Jól tennétek, ha ti is követnétek a példámat.

Lila a többiek felé fordult, és suttogva megkérdezte tőlük:

- Ti tudjátok, mi az az unog gyökér?

Mindenki a fejét rázta. Még Gorthos sem hallott erről a növényről soha életében, pedig két évtizeddel ezelőtt részt vett egy botanikai kódex szerkesztésében. Végül Henrik gyűjtött elég bátorságot, hogy megkérdezze az asszonyságtól:

- Mi volna az az unog gyökér pontosan?

- Még ennyit sem tudsz? - háborgott a termetes nő, miközben kifordított egy karnyi hosszú, leginkább ormótlan babhüvelyre emlékeztető, barnás gyökérfélét. - Már találtam is egyet, itt van, fiam, nézd meg! Az unog nád gyökere csillapítja a szomjat, és sokkal táplálóbb, mint ha megennél egy jókora szeletet a lápi disznó húsából egy karéj rozskenyérrel.

- Kóstoljuk meg mi is! - indítványozta Gorthos szokatlanul lelkesen, ugyanis a lehetőség, hogy nem fog éhezni egész nap, feldobta a kedélyállapotát.

- Azt figyeljétek, hogy hol van kereszt alakban berepedve a talaj! - Marta közben felhasította az általa talált unog oldalát. Sárga, sáfrányszínű lé kezdett csorogni a felrepesztett gyökérből. Az asszonyság hozzálátott meginni. Miután kiszürcsölte a levet, a kése hegyével kikotorta a szintén sárgás belső rostokat, és azokat is elfogyasztotta.

A többiek - Zizrel kivételével, aki ügyet sem vetett Marta javaslatára, csak rágcsálta a szokásos gyümölcskenyerét - hozzáfogtak a kereszt alakú repedések keresgéléséhez. Henrik talált először unog gyökeret, és büszkén cincálta elő a száraz föld alól. Szinte egy időben vele, Gorthos is rálelt az első unog tőre. Kikotorta a talajból. Leporolták szerzeményüket, majd követve az asszonyság példáját, vadászkésükkel kivágták a gyökerek oldalát.

Mohón elkezdték inni a kicsorduló, aranysárga levet. Azonban nem a várt édeskés-savanykás gyümölcsízt érezték a szájukban, hanem valami olyan undorítóságot, amilyenhez hasonlót Gorthos élete során legfeljebb ötször tapasztalt. Az unog gyökér torokszorítóan keserű volt, és még maróan csípős is, mintha ulkoti borsba harapna az ember.

- Pfuj, te kékazúr ég! - köhögte Henrik. A sárga lé lecsorgott az állára. - Marta, te biztos vagy benne, hogy ez ehető?

Az asszony már egy újabb gyökeret ásott ki a földből.

- Micsoda nyámnyila vagy te?! - Itta is a következő adag levet. - Az unog gyökere egészséges, frissítő, és igen sokáig ellát tápanyaggal...

- Én, azt hiszem, kihagyom a reggelit - köhécselte a Hebrencs, és minél messzebb lökte magától a megkóstolt gyökeret.

Gorthosnak nem volt más választása, szürcsölte a viszolyogtató folyadékot, és megpróbált nem öklendezni. Lila, látva az öreg varázsló és a megborzongó Henrik arckifejezését, már nem is próbálkozott meg az unog gyökerének megízlelésével. Marta viszont jól megpakolta zsákját még bontatlan gyökerekkel. Gorthos is kénytelen volt így tenni, ha nem akart az út hátralevő részén éhezni, amíg keresztülvágnak a pusztán. Egyébként a varázsló sem volt benne biztos, hogy valóban emberi fogyasztásra alkalmas az unog gyökere, de arra kiválóan megfelelt, hogy elvegye az étvágyát hosszú időre, és elfeledtesse vele az éhségérzet leghalványabb emlékét is.

*

Már az égbolt közepén járt a nap vakítóan fénylő aranykorongja, amikor a fáradt vándorok elértek a kietlen pusztaságban egy romos házikó maradványaihoz. A szikkadt, felrepedezett földből régi tűzvészben elszenesedett gerendák maradványai és kormos építőkövek törmeléke emelkedett ki; az elpusztult kunyhó roncsai közt csak a forró, száraz szél járt át.

- Ugye, nem itt kellene annak a remetének laknia, aki útbaigazíthatna minket? - kérdezte aggodalmas arccal Henrik.

- Nem, ez még nem az ő otthona - rázta a fejét Marta. - Itt egy oázisnak kellene állnia. Egy nagy kútnak, fáknak, házaknak és az Orpak nevű titkos piactérnek.

- Biztos vagy benne? - hitetlenkedett a fiatal férfi. - Úgy tűnik, hogy ezen a területen évek óta nem él senki, és nyoma sincsen még egy pocsolyának sem, nemhogy oázisnak!

- Nem tévedek - válaszolta az asszonyság kurtán. Elindult, hogy körbejárja a leégett kunyhó romjait.

Gorthos becsukta a szemét, és hagyta, hogy ízületeit átjárja a lüktető, sajgó fájdalom, amely leginkább a köszvényre hasonlított, és a mágia jelenlétének halványan derengő emléke szokta okozni. Kezét az elszenesedett deszkacsonkok egyikére tette, és sokáig ott tartotta, mélyen elgondolkozva.

- Átok pusztított ezen a helyen - közölte végül. - Egy nagy horderejű, mágikus csapás az egész piacot megsemmisítette. Alig hét napja! Itt egy hete még fűszereket és selymet árultak, emberek és állatok nyüzsögtek, vizet csörlőztek a kútból...

- Hű, ez izgalmas, hogy egy mágus ennyi mindent meg tud állapítani kövekből és kormos facsonkokból! - lelkendezett Lila. - És, miért pusztult el a titkos piac?

- Nem tudom. - Gorthos megrázta a fejét. - Csupán annyit érzek, hogy ezek az emberek nem sejtették előre végzetüket. Csak a halál pillanatában eszméltek rá, hogy mindennek vége... Orvtámadás volt. Rajtaütés.

- Nagy baj ez nekünk - dünnyögte Marta szokatlanul alacsony hangerővel.

- Miért? - csodálkozott Henrik. - Én is sajnálom szegény áldozatokat, de miben érint a végzetük minket?

- Várt volna itt ránk egy követ. Atala úrnő - virágozzon örök tavasz napjaira! - küldte, vele kellett volna találkoznunk. Nem szóltam eddig erről, mert csak annyi volt a feladatom, hogy idevezessem a csapatot, és átvegyünk egy levelet a követtől, utána pedig folytathattuk volna a vándorutunkat a remete hajléka felé...

- Álljunk meg egy pillanatra! - kapta fel Zizrel a fejét. - Te eltitkoltad előlünk, hogy egy levél vár ránk itt?

Marta megköszörülte a torkát, mintha kicsit kínosan érezné magát titkolózása miatt, de aztán villogó szemmel odavágta a választ:

- A Titkos Küldetés neve nem véletlenül az, ami! Tényleg egy titkos küldetés, és még egymásnak sem mondhatunk el mindent. Remélem, ezzel mindenki tisztában van közülünk. És most foglalkozzunk annak a kiderítésével, hogy mi történt a piactérrel, ahol Atala úrnő - örökké ragyogjon élete fénye! - követe várt volna ránk. Nem tetszik ez nekem...

6. fejezet: A császári palota Bársony-folyosóján

Nevra vállát ezen a délutánon is ormótlan, ezüstszín szőrme borította, bár a kellemesen meleg időjárás nem tette volna szükségessé a viselését. A varázslónő ékszerei csilingeltek, ahogy a trónterem felé tartott a császári palota folyosóján. Festett körmű, vékony ujjainak rejtekében egy üvegfiolát szorongatott, a Henakerb nevű bájitalt. Az asszony éppen elérte a Bársony-folyosót, amely a falakat, a padlót, a plafont mindenfelé beborító vörös szövetről kapta a nevét, amikor megpillantotta a férjét. Mazedrin báró is a trónterem felé igyekezett, kezében egy smaragdszín selyembe bugyolált dobozt szorongatva.

- Te meg mit keresel itt? - kérdezett rá Nevra gyanakodva.

- Csak az uralkodónő parancsát teljesítem - válaszolta a főtanácsos, hasonló bizalmatlansággal végigmérve a feleségét. - És, ha megtudhatom, te miért iparkodsz megjelenni Atala előtt?

- Feladatot adott, és végrehajtottam, egyébként meg semmi közöd hozzá.

Nevra el akart haladni a férje mellett, hogy megelőzze, ám Mazedrin elkapta a nő karját. Hirtelen mozdulattal berántotta őt egy mellékfolyosó árnyas rejtekébe, mielőtt a varázslónő elérhette volna a trónteremhez vezető lépcsőt.

- Milyen löttyöt rejtegetsz a kezedben? - sziszegte a férfi, maga után vonszolva a nőt addig, amíg már egyetlen elhaladó sem láthatta őket a fő folyosóról.

- Majd elmondom, ha te is megmutatod, mit dugdosol abban a zöld huzatú dobozkában! - A varázslónő felszegte az állát.

- Nem fogom az orrodra kötni!

- Akkor életed végéig - és ez, szívből remélem, egy meglehetősen közeli időpontot jelent - hiába várhatsz arra, hogy eláruljam, mit viszek az úrnőnek! - Nevra megpróbálta kiszabadítani a kezét a férje szorításából, de nem sikerült.

- Ha most rögtön közlöd, hogy milyen főzetet kért Atala, akkor én is hajlandó leszek megosztani veled, hogy mit szállítok le a trónterembe - kezdett egyezkedni Mazedrin, még mindig erősen tartva a felesége karját.

Nevra mérlegelte az ajánlatot, majd biccentett:

- Rendben, a főzet neve Henakerb. Most te jössz! Mi van a ládikóban?

- Mi a kékazúr ég az a Henakerb? Még soha nem hallottam róla. Mire való?

- Válaszoltam a kérdésedre, megmondtam a bájital nevét. A te követelésed pedig csak erre az egy dologra vonatkozott.

Mazedrin összepréselte húsos ajkát.

- Nem fogsz átverni, te alattomos boszorkány! Gyerünk, ki vele, mire használják a Henakerbet!

- Csak akkor mondom el, ha elárulod, mi van a dobozban!

- Ez így nem igazságos. Semmire nem mentem a válaszoddal.

- Azt hiszed, csak te vagy képes előnytelen egyezségeket kicsalni másokból? - A nő gúnyos csókot lehelt a férje szájára. - Nos, halljuk, mi lapul a ládában?!

Mazedrin habozott először, de aztán jobb híján megadóan válaszolt:

- A Lezárt Irattár kulcsa.

Nevra szeme elkerekedett, és most ő is megragadta a férje karját.

- Tudod te, mi a Henakerb bájital egyik felhasználása? - szisszent fel. Ujjai indulatosan megremegtek a főtanácsos köpönyegét markolva.

- Honnan tudnám, ha egyszer nem vagy hajlandó kibökni?

- A Henakerb nevű bájital többek között arra is jó, hogy az ősmágusok tanácsának legsúlyosabb pecsétjével lezárt iratokat felnyissa, és megszüntesse a rájuk helyezett védővarázslatokat. Atala a Lezárt Irattárban keres valamit, azért kell neki a bájital és a kulcs. Fel akar törni egy titkos iratot. Márpedig csak egyetlen olyan irományt őriznek ott, amelyet a legfőbb pecséttel zártak le... Az ikercsászárok hagyatékát! Ugyan mit akar Atala kiolvasni belőle?! Hogy lehet, hogy erről nem tudtunk hamarabb? Értesítened kellett volna abban a pillanatban, amint arra kért az úrnő, hogy szerezd meg a kulcsot! Hogy lehetsz ekkora bolond?

- A te hibád az egész! - vágott vissza Mazedrin. - Ha nem lennél ilyen öntelt boszorkány, és lett volna annyi eszed, hogy elmondd Atala parancsát a bájitalról...

- Nekem kellett volna elmondanom neked? Ne nevettess! A te dolgod lett volna, hogy rögtön szólj, amint bármilyen furcsa megbízást kapsz Atalától!

Mazedrin arca megrándult.

- Mindegy is, melyikünk hibája, de annyi biztos, hogy jól elszúrtuk az egészet... - ismerte be kelletlenül.

- Talán még éppen időben jöttünk rá az igazságra - vigasztalta Nevra már békítőleg. - Ki kell találnunk valamit, hogy egy lépéssel Atala előtt járhassunk újra. Időt kell nyernünk.

- Igazad van, fölösleges veszekedéssel töltenünk a napot, amikor minden perc számít! - Mazedrin arcáról eltűnt minden ellenségesség. Elengedte a felesége eddig szorosan markolt karját, és helyette átölelte az asszony derekát. - Mi lenne, ha úgy igazítanánk a dolgokat, hogy kapjunk egy nap haladékot? Azt mondanánk Atalának, hogy még időre van szükségünk a kulcs és a bájital beszerzéséhez...

- És akkor még lenne egy éjszakánk rá, hogy holnapig bejussunk Atala előtt az irattárba. Feltörjük az ikrek hagyatékán a pecsétet, és belenézünk az irományba, hogy ugyan mire kellhet neki pont most.

Mazedrin elmosolyodott, látva, hogy a felesége könnyedén kitalálta a gondolatát.

- Pontosan - suttogta. - Nem kockáztathatjuk meg, hogy olyan tudásra tegyen szert, ami esetleg keresztülhúzhatja a számításainkat... Nekünk kell először lépnünk.

*

Thiago főparancsnok lelassította lova lépteit, egy gyakorlott kézmozdulattal meghúzva a kantárt. A fekete, pompás szőrű mén megállt a főváros macskaköves utcáin hömpölygő forgatag közepén. Hagyta, hogy lovasa lepattanjon a hátáról. A főparancsnok, egy szálfaegyenes, magas, rendíthetetlennek tetsző katonaember, megkerülte a főtéri kút előtt összetorlódott sokadalmat, és a császári palota felé vette az irányt. A mahagónibarna bőrű férfi gondosan nyírt kecskeszakállának minden szálát aprólékosan a helyére fésülte reggelente, haját is kényszeres rendbe erőltette. Megjelenésével a vasfegyelmet akarta sugározni, amelyet a seregétől is megkövetelt. Mindezzel a precíz eligazítással szöges ellentétben, mintha csak gúnyolni akarná a rend iránti igyekezetét, egy torz, kacskaringós sebhely szelte át sötétbarna bal orcáját, a szeme sarkától egészen az álla közepéig lefutva. A forradás szélesen tátongott még hosszú évek elteltével is, sosem múló jeleként annak, hogy gazdája a halál árnyékában harcol nap mint nap. Thiago főparancsnok durvaszövésű, fakó köpönyege és kesztyűje olyannak mutatta viselőjét, mintha a férfi az őrült enyészetprófétákat akarná utánozni, akik szegényes ruházatukban kóboroltak a város sikátoraiban, és kifordult szemmel hirdették prédikációikat az elmúlás istennőjéről.

A főparancsnok kantárszáron vezette át lovát a császári palota boltíves kapuján. Az őrök kérdés nélkül átengedték - mindannyian ismerték a negyvenéves főparancsnokot, aki kitüntette magát a kentaurok elleni csaták során, és tábori legendák keringtek halált megvető bátorságáról, ahogyan kérlelhetetlen szigoráról is.

Thiago egy istállófiúra bízta a lovát, és keresztülvágott a palota végeláthatatlan kertjén. Nem szerette a virágokat. Nem arról volt szó, hogy bármilyen személyes problémája lett volna velük, viszont túl sok vért látott már kifolyni vadvirágokra a csatamezőn, és számára semmilyen bája nem maradt ezeknek a színes kis növényeknek. Sosem értette, egyáltalán hogyan léphet ő be ebbe a márványlépcsőkkel keresztülfuttatott, aranytól, drágaságoktól roskadozó épületbe. Mintha olcsó szövetbe öltözött, puritán lénye beszennyezte volna a gőgös, hivalkodó gazdagságot, amely körbevette.

A főparancsnok durva taszítással előreküldött egy palotai szolgálót, hogy jelentse be a trónteremben, és döngő léptekkel végighaladt a díszes márványfolyosókon. Amikor végre megérkezett a trónterem duplaszárnyú, nagy ajtajához, meg sem várta, hogy az őrök feltárják előtte, csak belökte az ajtólapot, és bevonult a csarnokba.

Atala úrnő a trónján ült, félig elfeküdve rajta, két szolgáló folyton mozgó legyezőcsapásainak szellőjében hűsölve. Terebélyes, fehér testét megszámlálhatatlan arany ékszer borította, szinte ki sem látszott alóluk a sápatag színű selyemköntös, amelyet a császárnő viselt. A trón oldalán ott állt Mazedrin főtanácsos, a birodalom legfőbb cselszövője, és mellette Nevra, az udvari varázslónő, kifürkészhetetlen, rideg tekintettel méregetve az érkező főparancsnokot.

Thiago mélyen meghajolt, majd féltérdre ereszkedett a hatalmas, szürke trónterem kövén. Az égbeszökő oszlopok, a grandiózus szoboróriások, amelyek a palotát építtető keleti császárokat formázták, és a keskeny, szinte láthatatlan ablakok árnyakkal telten kísértetiessé tették a csarnokot.

Thiago léptei vérben fürödtek a csatatéren, haldoklók és sebesültek sikolyai jártak a nyomában nappal, és beleszivárogtak minden éjjel az álmaiba, így néha beleringatta magát abba az illúzióba, hogy semmitől sem fél már. A birodalom összes borzalmát látta a lába előtt heverni darabokban és széttaposva, számtalanszor csak egy ujjnyi távolságon múlt, hogy nem ütötte át vértjét a kentaurok nyila, a küklopszok lándzsája vagy éppen a hegyi trollok kőbaltája. Farkasszemet nézett a halállal, a sebekkel, a szenvedéssel, és nem hátrált meg. Amikor viszont három-négyhavonta arra kényszerült, hogy látogatást tegyen a fővárosba, és megjelenjen a birodalmi tanács előtt beszámolni a hadsereg állapotáról, a zsoldok kifizetéséről vagy akár a toborzás sikereiről, mindig hideg undor borzongatta, és igyekezett a lehető leghamarabb túlesni kínos kötelességén.

Az elődje görcsök közt, habzó szájjal végezte egy ismeretlen méregtől szégyenteljes halált halva a sátrában, nem messze egy csatatértől, ahol kudarcot vallott seregével. Thiago két legjobb barátját Atala a főtéren fejeztette le, miután állítólag megkíséreltek egy összeesküvést szítani az úrnő ellen. A főparancsnok akárhányszor megfordult a fővárosban, mindig figyelő szemeket érzett a háta mögött felvillanni, suttogásokat hallott, és sejtelmesen körvonalazódó játszmák rajzolódtak ki, amelyekbe szívesen belevonták volna, ha hagyta volna. Ezért, amint tehette, menekülésszerű gyorsasággal hagyta maga mögött a várost, és tért vissza a távoli erődbe, ahol seregével állomásozott, amióta leverte az északi lázadást. A császárnőt pedig még a fővárosba tett látogatásai során is igyekezett elkerülni. Több oka is volt rá.

Az, hogy három napon át hajszolta lovát azért, hogy ma itt lehessen, és hogy hajlandó volt önként sietni a palotába, kihallgatást kérni a császárnőtől, még őt magát is szinte meglepte.

- Úrnő, bocsáss meg, hogy bejelentés nélkül érkeztem. - A főparancsnok lehajtott fejjel a padló szürke kövezetére szegezte tekintetét. Egy apró, fekete bogarat figyelt, ahogy az bátortalanul araszolt a kőkockák mentén.

- Felkelhetsz! - válaszolta Atala úrnő lustán, nyafogásszerűen vékony hangon.

A parancsnok felállt térdepeléséből. Szétterülő, fakó köpönyege is vele együtt emelkedett fel. Az egyszerű vascsat, amely a férfi nyakánál megtartotta a szövetet, megfeszült egy kicsit, ahogy a katonatiszt kiegyenesedett.

- Mi szél hozott ide? Nem sűrűn érkezel ilyen váratlanul - állapította meg Atala. Thiago nem volt biztos benne, hogy lapul-e rejtett szemrehányás a megjegyzés mögött. Újból a padlóra szegezte tekintetét, és a bogárka vonulását követte szemével.

- Hindo parancsnokról lenne szó, a Forfear erőd vezetőjéről - kezdte erős hangon. - Az apródja négy napja jelentette, hogy a parancsok nyomtalanul eltűnt Khallaendar városában. Csak annyit tudott mondani az esetről, hogy Hindo parancsnok egy titkos császári küldetés ügyében járt el. Szeretnék magyarázatot kapni rá, hogy mi történt vele.

A főparancsnok érzékelte a szeme sarkából, bár látszólag még mindig a bogarat figyelte, hogy Nevra, az udvari varázslónő és a férje, Mazedrin főtanácsos egy óvatos, sötét pillantást vált egymással. Jobb lesz vigyázni, darázsfészekbe nyúltál - rótta meg magát gondolatban. - Tudhattad volna, hogy nem érdemes beleártanod magad Hindo eltűnésébe, ide sem szabadott volna jönnöd... De már késő volt meghátrálnia. Egyébként is, Hindo az utolsó élő ember volt a kontinensen, sőt, az egész világon, akit még a barátjának nevezhetett. Kétszer mentette meg az életét a Keleti-tavaknál, együtt harcoltak a kentaurok ellen és északon is. Tizenöt évvel ezelőtt ugyanazon a napon nősültek az életpapok háza előtti főtéren. Veszélyes udvari játszmák ide vagy oda, Thiago inkább eleven parázsba nyomta volna a tenyerét, mint hogy becstelen módon szemet hunyjon Hindo rejtélyes eltűnése fölött.

Atala úrnő a trónusa karfájára könyökölt, és állát unottan fehér kézfejére támasztotta:

- Igen, valóban titkos küldetéssel bíztam meg Hindót, és erről nem is kell többet tudnod. Emiatt kár volt ilyen hosszú utat megtenned. Hindo a parancsaimat hajtja végre, ahogyan neked is ez lenne a dolgod... A főparancsnoki erőd vezetése az északi határnál és az ellátmány szétporciózása.

- Már megbocsáss, fenséges úrnő, de ilyen aggasztó híreket kapva nem ülhettem tétlenül egy határmenti erődben. Hindo parancsnok személyes jó barátom és kiváló hadvezér. Emellett közvetlen beosztottam, így én magam felelek az épségéért. - Thiago szoborszerű, magas alakja meg sem rezdült.

- Most, hogy tudod, Hindo titkos ügyben jár el, a legegyszerűbb, ha többé nem firtatod a kérdést. - A császárnő intett a katonatiszt felé.

- Talán meg kellett volna kérdezned róla engem is, mint a felettesét, mielőtt elküldöd egy ki-tudja-miféle küldetésre! - Amint a férfi kimondta a szavakat, be is látta, hogy felesleges támadási felületet adott nyerseségével, de olyannyira nem volt meghunyászkodó, hogy nem kért elnézést.

- Ez a hangnem nem felel meg kegyes úrnőnkkel szemben! - intette őt Mazedrin tanácsos egy félmosollyal, mintha egy durcáskodó kisgyereket oktatna ki. A tokás, elhízott báró karba font kézzel állt az egyik magas oszlopköltemény mellett, nem messze a császárnő trónusától. - Egyébként pedig, a fenséges úrnő szabadon rendelkezhet a birodalom valamennyi lakójának sorsáról, attól függetlenül, hogy kinek a beosztottjai.

- Hindo parancsnok becsületes, jó ember és kiváló katona! - folytatta Thiago rendületlen határozottsággal. - Fél szemét és három ujját vesztette el a csatatéren, amikor a fenséges úrnő nevében északi lázadók ellen harcolt. Vérét hullatta a kegyes császárnőért és a birodalomért, az életét kockáztatta. Emellett felesége és hat gyermeke várja otthon. Több mint méltányos lenne, ha legalább arra láthatnék szilárd bizonyítékot, hogy épségben van, és élete nem forog közvetlen veszélyben...

- Erre viszont nem kapsz semmilyen bizonyítékot, amíg Hindo vissza nem tér a küldetésről - szakította félbe Atala még mindig flegma közönnyel. - És most távozhatsz!

Thiago sejtette, hogy minden cseppet is óvatos ember hajlongva menekülne ki a trónteremből a hideg utasítást hallva, ám ő továbbra is rezzenetlenül állt a császárnő trónusával szemben.

- Mit mondjak Hindo parancsnok családjának? Ezt? - A hangereje egyre emelkedett. - Azt, hogy azt sem tudni, hová lett, és hogy valaha is előkerül-e? Ráadásul még azt sem ígérhetem, hogy egy nemes ügy szolgálatában...

- Már hozzá lehetnek szokva ahhoz, hogy a parancsnok kockázatos harcokban kaszaboltatja magát - fojtotta belé a folytatást az úrnő részvéttelen arccal. - Törődjenek bele, hogy egy ideig nem látják viszont. Majd csak együtt tudnak élni vele, ha eddig is sikerült.

- Túl sokat kívánsz az alattvalóidtól. Így csak félni fognak téged, de szeretni sosem!

- Megragadó az őszinteséged, főparancsnok uram - felelt ismét Mazedrin báró visszataszítóan kedveskedő mosolyával -, de bölcsesség tekintetében jobban tennéd, ha másokra hagyatkoznál. Te maradj csak az ellátmányok porciózásánál és a seregszervezésnél, azt pedig bízd a császárnőre, hogy kinek milyen szerepet oszt...

- Vakmerő vagy, és pimasz, katona! - Atala úrnő éles felcsattanása tökéletes ellentéte volt a főtanácsos lágy hangjának. Előre dőlt trónján, és Thiagóra mutatott. - Nem akarok még egyszer ilyen vérlázító szemtelenséget meghallani az udvaromban! Engem kötelességük szeretniük az alattvalóknak, ez a dolguk. Nincs joguk kételkedni a parancsaimban, ahogyan neked sincs, főparancsnok! Nem akarlak itt látni többé, takarodj a színem elől!

Thiago felemelte szemét a piciny, fekete bogárról, míg az éppen egy keskeny repedésen tornázta át magát, így megláthatta Mazedrin és Nevra arcán a fölényes, önelégült mosolyt. Ráébredt, hogy bolondot csinált magából. A főtanácsos és a mérgeket kotyvasztó felesége már évek óta vadásznak rá, hogy aláássák, és megfosszák a főparancsnoki posztjától. Ő meg beront ide, és tálcán kínálja az okot arra, hogy még a császárnő is ellene forduljon! Ezt remekül összehoztam - állapította meg keserűen. - Semmit sem tudtam meg Hindóról, csak magam alatt vágom a fát minden szavammal.

Kurtán meghajolt.

- Úgy lesz, ahogy kívánod, fenség - felelte az úrnőnek, kényszeredett merevséggel a hangjában. - Távozom.

Megfordult, és suhogó köpönyeggel kisétált a trónteremből.

*

Atala úrnő visszavonult a hálókamrájába pihenni, és csak a főtanácsos maradt már a trónteremben, valamint a felesége. A báró gondterhelten megdörzsölte a homlokát, és ösztönösen abba az irányba fordult még mindig, amerre korábban Thiago főparancsnok távozott a csarnokból.

- Ez a minden lében kanál katona bajt fog hozni a fejünkre - dörmögte maga elé elkomorult tekintettel. - Emlékszem, a múltkor is ő volt az egyetlen, aki megneszelte, hogy a katonai összeesküvés, amelyet lelepleztünk az úrnő előtt, valójában sosem létezett, csak azért rendeztük meg az egész színjátékot, hogy kivégeztethessük a nekünk nem tetsző parancsnokokat. Thiago akkor is kérdezősködött, és megmozgatott minden követ, hogy megakadályozza a két barátja lefejezését. Jó lesz vigyázni vele!

- Igen, emlékszem - bólintott Nevra elmerengve. - Ha nem lenne annyira népszerű a katonák között, belevonhattuk volna a hamis vádakba, és eltehettük volna láb alól, de sajnos már abban az időszakban is túl befolyásos volt...

- Most viszont tényleg nem engedhetjük, hogy újra beleártsa magát az ügyeinkbe!

- Meglátod, nem sokáig kell már tartanunk tőle. - A felesége megnyugtatóan a főtanácsos vastag karjára tette a kezét. - Ha nem hagyja abba magától a szaglászást, meg fogjuk találni a módját, hogy félreállítsuk az útból.

Azzal a nő megemelte arannyal szőtt topánkába bújtatott, apró lábát, és egy lassú, kegyetlenül kimért mozdulattal megpróbálta széttaposni a trónterem kövezetén a bogárkát, amelynek vándorútját Thiago főparancsnok nemrég végigkövette szemével.

Az apró rovar azonban kisiklott a talpa alól, és most egy repedésben igyekezett tovább. Nevra újra megpróbálta eltiporni. Ám ekkor a férje megállította:

- Hagyd! Ki tudja, talán egy hasznos kis élőlény a természetben. Mindennek és mindenkinek megvan a maga szerepe.

7. fejezet: Az Orpak piac romjain túl

Henriket nem érdekelte annyira a megsemmisült Orpak fűszerpiac, mint a többieket. Csak az áldozatokat sajnálta.

Ismerte ezeket a titkos vásárokat, amelyek a sivatagok, pusztaságok oázisai köré szerveződtek kontinens-szerte. Csupán a beavatottak tudták pontos elhelyezkedésüket, valamint, hogy milyen árukhoz juthatnak itt hozzá. A legértékesebb és legritkább drágaságok cseréltek gazdát a jól védett piactereken. Drágakövek, különleges fűszerek és szövetek érkeztek, majd távoztak ismeretlen vidékekre. Henrik kisgyerekként dolgozott egy idősödő virágkereskedő mellett hordárként néhány rézpénzért cserébe, és egyszer elkísérhette egy titkos piacra, bár az nem fűszerpiac volt, hanem csontpiac. Az öreg kereskedő három sellőuszonyt vett, és virággnóm megőrölt porcaiból vásárolt egy kis, kerek zsákocskával. Egy élő hegyi törpét adott értük cserébe, akinek további sorsát a csontkereskedők kezén Henrik azóta sem szívesen képzelte el.

Amíg a többiek a leégett kunyhó romjait és a tikkadt földet vizsgálták, Henrik leült egy lapos kőre, és leoldozta hátizsákja szíjáról az óriás szitakötőt. Hari már nem tűnt annyira gyengének, mint amikor az erdőben rátaláltak. A fiatal férfi elhatározta, hogy megpróbálja szabadon engedni. Óvatosan letette a porba az állatot, mire a szitakötő megrezegtette a szárnyait, és ciripelő hangot hallatott.

- Próbálj meg repülni! - biztatta Henrik, és megigazította a szitakötő egyik lábát, amelyik kicsit ferdén hajlott a nagyra nőtt rovar alá. Hari engedelmesen sípolt, és igyekezett a szárnyait egyre gyorsabban rebegtetni, ám nem tudott felszállni.

- Nem baj, csak gyakorolj! Előbb-utóbb sikerül majd. - A fiatalember megsimogatta az állat csillogó, páncélos fejét. - Szerintem, mire kiérünk a pusztaságból, fel fogsz épülni, és akkor az őserdőben szabadon engedlek. Remek lakhely lesz, meglátod. Gyümölcsöket, lepkéket reggelizhetsz, mindig találsz friss vizet és színes virágokat...

Magyarázását félbeszakította Marta bömbölése.

- Itt maradunk ma estére! - hirdette ki az asszonyság, és ledobta a holmiját a Hebrencs mellé. - Most Henrik kezdi majd az őrséget, ha lement a nap, és a mai őrhely a kunyhó romjának a tetején lesz. Az őrség sorrendje: Henrik, én magam, Zizrel, Lila, Gorthos. Értve vagyok?

A többi utazó bólogatott, és helyet foglaltak a Hebrencs mellett. Előszedték elemózsiájukat, Zizrel a gyümölcskenyerét, Marta meg Gorthos az unog gyökereik egyikét, Henrik és Lila pedig a fogadóban vett sült maradékát. Henrik még vásárolt az özvegy fogadósnőtől egy adag agyaggal betapasztott szájú, kifúrt kókuszdióhéjban érlelt savanyú káposztát is, és letörve az agyagzárat, azt is megeszegette a kókuszhéjból a hús mellé. Harinak a rizslepénye sarkából tört egy öklömnyi darabot. A szitakötő jó ízzel el is majszolta, amíg a vándorok is a vacsorájuk végére értek.

- Bízzunk benne, hogy a küldönc késik, és még csak most fog ideérni a vásár helyére - jegyezte meg Marta. - Bár az igazság az, hogy már hetekkel ezelőtt elküldte Atala úrnő - örök egészségben viruljon élete! Úgy vélem, a futár is itt pusztulhatott az Orpak piaccal együtt.

- Meglehet, hogy rablótámadás volt - találgatott Lila. - Valakinek a fűszerekre és a selyemre fájt a foga... Mondjuk, a nomádok! Mindenfelé nomád törzsek kószálnak ezen a vidéken, bármelyik felfedezhette a piacot...

- A nomádok nem használnak mágiát - rázta Marta a fejét. - Ezt a pusztítást egy rangosabb varázsló vagy egy boszorkánymester vihette véghez. Esetleg egy kiugrott papféle. Ekkora mágikus erőket közönséges halandók nem birtokolnak.

- Igazad lehet - ismerte el a lány. - Ha a nomádok lettek volna, csak simán felégetik a helyet és elhordják a drágaságokat, de nem tudták volna nyomtalanul eltüntetni az egész oázist.

- Aggaszt a dolog. - A termetes asszony a homlokát ráncolta. - Az Orpak piac közel száz éve háborítatlanul működött itt, és pont a mi érkezésünk előtt egy héttel teszik a földdel egyenlővé... Attól tartok, nagyobb erők szálltak be a játszmába, mint sejtettem.

- Miféle nagyobb erők? - szörnyülködött Henrik. Ő egyelőre még nem igazán látta át, hogy komolytalan kis vándorútjuk milyen magasabb játszma része lehetne.

- Fohászkodj érte, fiam, hogy sose jöjjünk rá! - Marta csak ennyit válaszolt, és hangos szürcsöléssel megitta az unog gyökér levének maradékát.

Aznap éjjel Henrik az őrsége egész idejét azzal töltötte, hogy Harival gyakoroltatta a repülést. A szitakötő szárnyai gyengék voltak, és elég zavarosan tudott egyensúlyozni, de mire kibújt a hold a felhők foszlányos függönye mögül, a rovar már néhány karhossznyi távot meg tudott tenni a levegőben lezuhanás nélkül. A fiatalember örült, mert a szitakötő egyszer sem próbált meg elmenekülni, hanem mindig visszamászott hozzá, hogy újból ledobhassa a derékig érő falomladék tetejéről, amelyen őrködött. A rovar így újra meg újra próbálkozhatott a repüléssel. Miután a Hebrencs őrködési ideje lejárt, és felköltötte Martát, már nem is kötözte vissza a hátizsákjára Harit, hanem hagyta, hogy odaüljön a vállára. Úgy tért nyugovóra.

Másnap reggel Marta belátta, hogy nincs értelme tovább várniuk a császárnő küldöncére, mert ha valóban el is jött az Orpak piacra, vagy ő is életét vesztette a rajtaütés során, vagy már rég távozott.

- Tovább megyünk - rendelkezett az asszonyság.

- Mi lett volna abban a levélben? - kérdezte Henrik. - Ugye, nem az előleg a fizetségünkből?

- Nyugodj meg, fiam, nem! Azonban elég fontos útmutatásokat tartalmazott volna arra nézve, hogy mik a teendőink, ha Ledoran Királyságba értünk. Nem nagy öröm, hogy nem jutottunk hozzá.

- És akkor most, hogy megsemmisült a levél, soha nem fogjuk megtudni, hogy mi is a valódi célja a küldetésünknek? Így mi értelme az egész útnak? Feleslegesen vándorolunk kietlen vidékeken át?

- Mindent meg fogunk tudni a maga idejében. - Marta feddő pillantást vetett a fiatalemberre. - És, ha csak ilyen hangulatromboló, céltalan kérdések jönnek ki a szádon, akkor javaslom, hogy tartsd becsukva!

Indulást vezényelt, és a kis csapat folytatta útját a pusztaságon keresztül. Henrik úgy döntött, hogy a vándorlás aznapi részét kihasználja arra, hogy helyre tegye egyelőre ismeretlen hibáját, ami miatt Lila megharagudott rá. Odaóvakodott a lány mellé.

- Hogy aludtál? - kezdte barátságosnak szánt érdeklődéssel a beszélgetést.

Lila mosolygós arca egyből elkomorult, ahogy a fiatal férfi mellé lépett.

- Nem túl jól, de nem volt semmi különös - válaszolta kelletlenül, rá sem nézve a Hebrencsre.

- Nem egy álom a földön aludni - bólogatott Henrik egyetértően. - Remélem, ez a remete, akihez útmutatásért igyekszünk, ad majd nekünk szállást a házában egy éjszakára. Igazán jó lenne fedéllel a fejünk fölött...

Elhallgatott, ugyanis Lila elsietett mellette, és a menet elejére, Marta mellé verődött, meg sem várva, hogy Henrik befejezze a mondandóját. Na, ez jól sikerült - gondolta magában a fiatal férfi csalódottan. - Nincs más választásom, rá kell kérdeznem, hogy mi baja van, mert magától nem fogja megmondani. Csak folytatja a duzzogást.

Megvárta, amíg Lila eltávolodott menet közben Martától, mert nem állt szándékában a nagyhangú asszonyság füle hallatára hozzáfogni a kérdezősködéshez. Amikor úgy ítélte meg, hogy a lány már kellően lemaradt, újra odasomfordált hozzá.

- Látom, hogy valami bánt... - fogott bele a puhatolózásba. - Mintha szóltam volna valami rosszat, vagy tettem volna olyasmit...

Lila nem felelt. Henriket kezdte egyre jobban aggasztani a lány viselkedése.

- Egészen biztosan megbántottalak, és szeretném tudni, hogy mivel - folytatta. - Hogy helyre tudnám-e hozni valahogyan.

- Még ötleted sincs, hogy mi bajom?! - tört ki a lányból váratlan indulattal. - Most komolyan?

- Hát én...

- Mégis mi lenne?! A pókok! - A lány hangja még feljebb szökött. - Akkor én annyira megijedtem, és olyan rosszul éreztem magam... Tényleg irtózom tőlük azóta, hogy gyerekkoromban összemartak a darázspókok...

- Igen, de hogyan jövök én a képbe? - értetlenkedett közbe Henrik. - Nem tehetek róla, hogy óriási pókok leptek el.

- Nem is arról van szó, hogy belekerültünk ebbe az undorító invázióba, hanem az, hogy ott volt nálad a megoldás kulcsa, és te meg csak szerencsétlenkedtél! Ráérősen kevergettél egy löttyöt, és még az is fontosabb volt, hogy a szitakötőn ötször ellenőrizd a köpenyed takarását, mint hogy engem megments! Azóta, ha rád nézek, nem tudok bizalmat érezni irántad. Ha elképzelem, hogy bármilyen bajba kerülnénk ketten, csak az jelenik meg előttem, ahogy nagy nyugodtan tettél-vettél, amíg engem a világ legundorítóbb élőlényei próbáltak élve bebábozni!

- Igazad van, hogy így érzel - bólintott rá Henrik bánatos arccal. - Tényleg ügyetlen voltam, és lassú, de hát, sosem mondtam, hogy villámgyors, rettenthetetlen hős lennék. Én csak egy egyszerű tudós vagyok, aki egy apró kereskedés raktárában kísérletezgetett porokkal és robbanóelegyekkel, amíg a császárnő - örök fényben ragyogjon élete! - ki nem jelölt a Titkos Küldetésben való részvételre. Hidd el, én tényleg igyekeztem, hogy megvédhesselek a pókoktól! Egyszerűen nekem fel sem tűnt, hogy túl sokat időzök, csak próbáltam mindent biztonságosan előkészíteni...

- Pont te, akiről minden elmondható, csak az nem, hogy biztonságosan készül elő!

- Tudom, hogy általában hebrencs és kapadozó vagyok, de ha valaki több éven át robbanószerekkel dolgozik, akkor megtanulja, hogy ebben a munkában muszáj körülményesnek maradni. Nagy veszély rejlik az aprócska fiolákban...

- Jól van, vegyük ezt egy sutább bocsánatkérésnek! - enyhült meg végül kicsit a lány.

Henrik arca felragyogott. Szökkent egyet, és még az sem szegte kedvét, hogy ezzel a mozdulattal sikerült beleesnie egy kisebb gödörbe, és hasra vágódnia a kiszáradt földön. Ekkor már Lila is kénytelen volt elmosolyodni. Leporolgatta a fiatal férfit, és a többiek után siettek.

A Zizrel és Marta között feszülő néma ellentét viszont nem alakult ilyen biztatóan. Most már az asszonyságnak is szemet szúrt a félkobold sértődöttsége, ugyanis Zizrel nem volt hajlandó válaszolni, amikor Marta érdeklődött, hogy pontosan milyen messze lehetnek a remete hajlékától a térképek alapján. A nő, miután ötször elismételte egyre fokozottabb hangerővel harsogva a kérdést, mindannyiszor eredménytelenül, a gyaloglásuk folyamán nem szólt többet a félkoboldhoz, de a feje a nap végére olyan vörös lett a visszafojtott dühtől, mint egy érett bíbordinnye. Henrik tartott tőle, hogy ez az egész semmi jóra nem fog vezetni, de nem tudta, hogyan avatkozhatna közbe úgy, hogy ne csak rontson a kialakult helyzeten. Így inkább Lilával beszélgetett, és Harit biztatta, hogy próbálkozzon a repüléssel. A szitakötő engedelmesen gyakorolt, és szorgalma estére meghozta az eredményt. Két kört is sikerült leírnia a Hebrencs feje fölött, mielőtt ismét a porban kötött ki.

- Remek! Ügyes vagy! - tapsolta meg Henrik a rovart, mire az büszkén kihúzta magát, és lerázogatta a koszt a szárnyairól.

- Néha olyan, mintha megértené, amit mondasz neki - jegyezte meg Lila.

- Igen, határozottan olyan, de hát ez, ugyebár, képtelenség. Biztosan csak képzeljük, mintha értené...

Hari felmászott a Hebrencs vállára, és elfoglalta a helyét. Marta épp ekkor rendelte el az esti letáborozást, így Henrik elkezdte lepakolni a holmiját egy elszáradt bokorféleség tövébe.

- A mai őrséget Zizrel kezdi - rendelte el az asszonyság még tőle is szokatlan éllel a hangjában. - Utána Gorthos következik, aztán én, majd Lila, végül Henrik...

- Fáradt vagyok, pihenni akarok. Nem kezdem az őrséget. - A félkobold felhúzta az orrát.

Marta végigmérte egy megsemmisítő pillantással:

- Nyilván ennek a gyerekes sértődésnek is van valami értelme, amit csinálsz, legalábbis számodra biztosan. De ha hagyod, hogy a küldetésünkre is kihasson, akkor nem csak önző vagy, hanem haszontalan is a csapatunk számára, és nyugodtan távozhatsz. Nincs szükségünk koloncokra!

Feszült csönd követte az asszonyság szavait. Zizrel összeszorította a fogsorát, és nem felelt, a többiek pedig megpróbáltak úgy tenni, mintha a holmijuk lepakolása lekötné minden figyelmüket, és fel sem tűnt volna nekik a kínos jelenet. Henrik arra gondolt, hogy neki vajon miért nem jutottak eszébe ilyen szövegek, mint Martának, amikor Lila haragudott meg rá. Bár aztán belátta, hogy lehet, hogy az ő békés módszere gyümölcsözőbb volt. Lopva egymásra mosolyogtak a lánnyal, és leültek egymás mellé, hogy Harit megetessék rizslepény-morzsákkal. Zizrel gyűlölködő némasággal magához vette a homokórát, és elvonult őrködni, bár látszott rajta, hogy fortyog magában.

- Talán valahogyan finomabban is lehetett volna jelezni neki... - kezdte Lila bátortalanul, ám Marta felcsattant:

- Nem életpap vagyok, hogy képzelt sebeket ápolgassak! Aki túl puhány ahhoz, hogy kitartson a küldetés mellett, az jobban teszi, ha minél előbb lelép!

A nő előrángatott egy unog gyökeret a táskájából, és akkora erővel vágta bele a vadászkését, hogy a penge hegye a túloldalon jött ki belőle.

Már éppen nyugovóra tértek volna, amikor Zizrel felugrott a kisebb szikla mögül, ahová őrködni letelepedett. Odafutott a társaihoz.

- Lódobogást hallok. - Idegesen rezegtette hegyes füleit. - Kelet felől jönnek, jó sokan lehetnek...

- Elő a késeket! Támadó alakzatba fejlődünk! - harsogta Marta azonnal, legelőre tuszkolva a Hebrencset.

- Támadó micsoda? - nyögte Henrik, miközben az asszonyság a többieket is helyre igazgatta.

- Te mész elöl a bombáiddal, mögötted Gorthos az ellátmánnyal, őt védjük mindannyian, mert nála van a víztartalék. A jobb szélen Zizrel, a balon én vagyok késekkel, hátul pedig Lila...

- Én még soha életemben nem harcoltam, leszámítva egy kocsmai verekedést - dadogta a Hebrencs.

- Ne jajveszékelj már, fiam! Szedd elő a kis hatótávolságú robbanószereidet, és állj készenlétbe!

Szerencsére azonban, amikor a sötétedő ég alján felbukkant több száz nomád lovas körvonala, az asszonyság elállt a harci szándékától. Leeresztette a kezét, amelyben döfésre készen tartogatta vadászkését:

- Túlerőben vannak, taktikát váltunk. Megadjuk magunkat, és tárgyalást kezdünk a vezérükkel.

- Megadjuk magunkat?! - sikoltott fel Lila. - Tudod te, hogy mit művelnek a nomádok az elfogott idegenekkel? Egy falfestményen láttam róla ábrázolást, ahogy egy tüskés bozót közepére kiakasztva...

- Nem kértem pánikkeltő rizsát! - harsant Marta válasza. - Te vagy a hírszerzés szakértője, te fogsz alkudozni velük az életünkért!

- Én csak ahhoz értek, hogy hozzájussak bizonyos információkhoz, de...

- Mit mondtam a rizsáról, lányom? - Az asszonyság most Lilát taszította a menet elejére. - Gyerünk, itt az idő, hogy hasznossá tedd magad!

A lány rémülten megragadta Henrik kezét:

- Mi lesz velünk? A nomádok megölik az utazókat, akiket elfognak, mindegy, hogy milyen leleményesen próbálnak egyezkedni velük.

8. fejezet: Kerbelen főmágusnál

A fogadós megismerte a sarokban ülő vendégét. Thiago főparancsnok! A katona még a főváros szélére épült aprócska fogadóban megpihenve sem lazította meg tőrökkel teleaggatott övét. Beidegződött pózban nyugtatta bal kezét az oldala mellett, hogy bármi történjen, ő egy szempillantás töredéke alatt elő tudjon rántani egy fegyvert. Még aludni is biztosan így aludt a harctéren, és mivel élete jelentős részét ott tölthette, a csaták megszokásai nyilván mélyebben gyökereztek személyiségében, mint a békeidőben elvárt életmód.

Az öreg fogadós felemelt a karjába egy jókora boros kancsót, és odatotyogott Thiagóhoz.

- Északról jössz, főparancsnok uram? - kérdezte alázatos fejhajtással. - Úgy hallottam, a birodalmi seregnek legutóbb ott kellett levernie egy felkelést...

- Honnan tudod, hogy ki vagyok? - mordult fel Thiago, kezét még mindig az egyik tőrén pihentetve.

- Ott voltunk a családommal tizenöt éve az esküvődön, jó uram. - Az öreg fogadós tekintete a múltba révedt. - Emlékszem, ingyen kalácsot osztogattak a népnek, és az egyik kisfiam majdnem kezét törte a nagy igyekezetben, hogy nekünk is szerezzen néhány karéjjal. Hogy van a családod, jó uram? Biztosan már egy szakajtónyi gyermeket neveltek a szépséges feleségeddel...

- Nincs családom. A feleségem egy évvel a házasságkötésünk után meghalt gyermekágyi lázban, és a csecsemő sem élte túl.

A fogadós zavartan megköszörülte a torkát, és térült-fordult, egy kupa bort rakott az asztalra a katonatiszt elé.

- A ház ajándéka - motyogta. - Sajnálom a feleséged, jó uram.

Thiago kinyújtotta a kezét a kupáért, és nagyot kortyolt belőle. A fogadós meglátta a főparancsnok sötétbarna ujján a vékony aranykarikát. A gyűrűt, amelyet maga a császárnő húzott a férfi ujjára az esküvőn, amikor a fényes ceremónia keretei között összeadták a párt az életpapok előtt.

- Még mindig viseled a gyűrűt? - kérdezett rá tétován, bár nem volt benne biztos, hogy jól teszi, ha a mord parancsnokot faggatja.

Thiago lenézett a kézfejére. Jeges feszülés fagyasztotta meg az arcvonásait és a hatalmas sebhelyet a bal orcáján:

- A házasság egy életre szól.

A fogadós hallott már híreszteléseket, hogy a főparancsnok szigorú rend szerint él, és a régi hagyományok híve, amelyeket manapság már nem sokan tartottak rajta kívül, de ennek ellenére meglepődött kicsit. Általában az emberek többsége csak addig prédikálta az ikercsászárok alatt körülbelül száz évvel ezelőtt kialakult szokások betartását, amíg mások életébe szólt bele, hogy hogyan viselkedjenek, azonban a saját háza táján már senki sem szeretett söprögetni.

- A nagyapám idejében még sokan tekintettek így a frigyre, mint te, jó uram, de ma már más szelek fújnak - sóhajtozott az idős fogadós. - Maga a fenséges császárnő is - egészség és virágzás kísérje életét! - számtalanszor ment férjhez...

- Én halálomig tartó fogadalmat tettem a feleségemnek, és egyelőre még élek, nemdebár? Az esküm érvényes, és tartom is magam hozzá. Más emberek pedig nem érdekelnek. - A katonatiszt felhajtotta a bor maradékát, és felkelt az asztaltól. - Kimegyek a városba. Készíts fürdővizet estére, és vigyél a szobámba egy faggyúszappant a borotválkozáshoz!

- Igen, uram, nagyon igazad van, jó uram - bólogatott a fogadós, és eltörölgette a kötényébe a főparancsnok által kiürített kupát. - Meglesz a víz és a szappan.

Thiago ledobott egy marék rézpénzt az asztalra, nem törődve az idős férfi udvarias tiltakozásával, majd elfordult, és elhagyta a helyiséget.

*

A katonák közt különböző kitalált történetek jártak szájról szájra, hogy milyen szép szerelmi tragédia állhat a főparancsnok gyűrűviselésének hátterében, és hogy milyen könnyfakasztó veszteség érhette egykor a férfit. Thiago hagyta, hogy az emberei azt gondoljanak, amit akarnak. Az igazság az volt, hogy semmilyen szívbemarkolóan romantikus história nem kötődött a felesége halálához, sőt, egyáltalán magához a néhai feleséghez sem. Annyi történt, hogy egy jelentéktelenebb nemes meglátta annak idején a feltörekvő katonában, Thiagóban az eljövendő főtisztet, és hozzáerőltette az egyetlen hajadon lányát a huszonöt éves Thiagóhoz, abban bízva, hogy jó fogás lesz az ígéretes karriernek elébe néző altiszt a család számára. A túlságosan fiatal lányka ijesztően gyenge volt és sápatag. Thiago rögtön az esküvőn látta rajta, hogy nem lesz képes egészséges gyermekeket szülni neki, de ekkor már kötötte őt a nemesi családnak tett ígérete. Bár a lány a család szolgálója által Thiagónak korábban megmutatott festményen rózsásabb arcúnak és életerősebbnek tűnt, arról nem is beszélve, hogy a szolga a leendő ara életkorát illetően is hazudott, Thiago mégis úgy döntött, állja a szavát, és elveszi a lányt.

Az esküvői szertartás után nem hálta el vele a házasságot, mivel úgy vélte, hogy a soványka gyermeklányra még ráfér néhány év fejlődés, mielőtt ráerőltetne bármit is. Még azok az életpapok, akik a teherbe esést megakadályozó elixíreiket lépten-nyomon tukmálják a vásárokban, is csak legalább tizennégy éves kortól ajánlották a nőknek a termékeik fogyasztását!

Úgy tűnt azonban, hogy a felesége nem tartotta magát éretlennek, ugyanis alig pár hónappal az esküvőjük után teherbe esett a kerekarcú, mosolygós lovászfiútól. A legényke természetesen gyorsan kereket oldott, amikor megtudta, hogy a fiatal feleség milyen bizonyítékot hord a hűtlenségre a szíve alatt. Thiago megtehette volna, hogy ezúttal már tényleg hazaküldi a lányt a családjához, és jogosan felbonttatja az egyébként sem érvényes frigyet, de tudta, hogy az apa agyonverné a lányt, ha ilyen szégyennel hazazavarná. Ezért nem szólt semmit, csak elhagyta az otthonát, és visszatért a seregbe.

Amikor egy hadi tanácskozás kellős közepén berontott az intézője, aki a távollétében az otthonát rendben tartotta, és feldúltan közölte, hogy Thiago felesége életet adott ugyan egy fiúgyermeknek, de mindketten meghaltak fertőzésben, a katona nem érzett semmit. Sem rosszindulatú kárörömöt, hogy a hűtlen feleséget utolérte végzete, sem bánatot, sem felindulást, még igazán sajnálatot sem. Meg sem lepődött, mert mindig is látott valami megfoghatatlan gyengélkedést a lányon, mintha egész életén át csak haldokolt volna. Hazautazott, és eltemette a feleségét, majd, miután kivárta az illendő gyászidőt, visszatért újra a harcmezőre. A házasságát jelképező gyűrűt viszont sosem vette le, hosszú évek múltán sem.

A fogadó melletti apró istállóban csak három lónak jutott hely, de az egyetlen vendég a katonatiszt volt, így fekete hátasa egymaga foglalta el az egész kis fatákolmányt. A főparancsnok megpaskolta az állat nyakát, és beletúrt az orra előtt lógó elemózsiás tarisznyába, hogy ellenőrizze a takarmány minőségét. Szemügyre vette az itatásra szánt vizet, aztán a ló szőrét is, hogy a fogadós alaposan lecsutakolta-e. Miután meggyőződött róla, hogy minden rendben az állat körül, gyalogosan elindult a városból kivezető országút felé. Köpönyegének csuklyáját előre billentette az arcába, hogy ne ismerjék fel. Letérve az útról lefordult a városszéli erdő felé vezető egyik ösvényre.

Kerbelen ősmágus villája kívül esett a fővároson, és inkább a rengeteg fái közé épült, mint a többi ház közelébe. Hatalmas, szürke gránittömbökből húzott falak védték a kupolás, erkélyekkel, oszlopsorokkal díszített palotát. Thiago néha eltűnődött rajta, hogy miféle boldogságot okozhat a gazdag előkelőségeknek, hogy egymaguk számára nagyobb otthonokat építenek, mint amekkora területet a város összes szegényének kunyhói foglalnának el egymás mellé pakolva. Egy ilyen vén csontváznak, mint Kerbelen, ereje sincs bejárni egy ekkora épületegyüttest...

Megkereste a bejárati kaput a védőfalon, és rávert a vastag tölgylapra az unikornisfejes kopogtatóval. A tömör vasból öntött egyszarvú tompán koppant, és mire harmadjára találkozott az ajtóval, a katonatiszt már hallotta is, hogy egy szolgáló kecmereg elő a bejárat melletti belső őrbódéból, és egy deszkát félretolva kiles az erdőre. Nagy, vizenyős kék szeme kutakodón mérte végig a köpönyeges katonát, aki a kapuban állt.

- Thiago vagyok, a birodalmi hadsereg főparancsnoka, és sürgős beszédem van Kerbelen főmágussal - jelentette be magát a férfi.

A szolgáló megnézte az érkezőt, aztán csak visszatolta a deszkát a helyére.

- Az ősmágus úr nem fogad látogatókat - vetette oda a bezárt kapun át a főparancsnoknak. - Gyengélkedik.

- Fontos ügyről lenne szó, halaszthatatlan.

- Nem fogad látogatókat! - ismételte a szolga, és Thiago hallotta, hogy visszacsoszog a bódéjába.

A katonatiszt egy darabig szólongatta az ajtónállót, hátha meggondolja magát, és bekíséri a főmágushoz, aztán tovább verte az ajtólapot az unikornisos kopogtatóval, eredménytelenül, így végül belátta kudarcát. Elindult, hogy körbejárja a villát. Talán Kerbelen kinn ül az egyik erkélyen, és ha meglátja, mégis úgy dönt, hogy hajlandó fogadni... Egyszerre viszont egészen mást pillantott meg az épületet nézve. Egy nagy könyvtárszobának minden ablakát rácsok fedték, kivéve egyet, amelyről úgy tűnt, nemrég erővel eltávolították a vasat. Még látszott a hely, ahonnan lefűrészelték a rácslapot. Betörés nyomai... Thiago szemügyre vette ezt az ablakot, majd gondolt egyet, és visszatért a kapuhoz. Újból bezörgetett.

- Menj már innen, uram, nincs itt semmi keresnivalód! - kiabált ki a szolgáló. Szemlátomást már elege volt a főparancsnok kitartásából.

- Szeretnék veled pár szót váltani, aztán el is megyek - ígérte a katonatiszt.

A szolga előkászálódott, és ismét kikukucskált a deszkát félrehúzva:

- Mit akarsz tőlem?

Thiago előkotort az övére fűzött erszényéből egy aranypénzt, és felmutatta a szolgáló felé.

- Mindössze két kérdésem van - mondta lassan, kimérten, hogy a mohón pislogó ajtónállónak legyen ideje felfogni szavait. - Ha igazat felelsz, tiéd az arany, ha nem, akkor távozom, és nem látsz többet. Jól vigyázz, engem nem tudsz becsapni, mert fiatalkoromban a hadi foglyok vallatása volt a feladatom Simkar társcsászár táborában, és hidd el, megtanultam megállapítani, hogy mikor hazudik valaki, és mikor mond igazat. Az első kérdésem a következő: hallottam a városban pletykálni, hogy Mazedrin főtanácsos nemrég meglátogatta Kerbelent, és tudni akarom, hogy mit keresett itt. Mit akart a főmágustól?

- Szívesen segítenék, főparancsnok uram - nézett a szolgáló vágyakozva a napfényben csillogó aranyra -, de nem hallottam a beszélgetésüket. Gazdám a legnagyobb könyvtárszobába vezette a tanácsos urat, és mutatott neki valamit. Nem tudom, mit.

Thiago feldobta az aranypénzt a levegőbe, majd egy ügyes mozdulattal elkapta.

- A második kérdésem: mit vitt el a betörő, aki lefűrészelte a könyvtárszoba rácsát? Mit loptak el a főmágustól?

- Nekem sem árulta el - hajtotta le a szolga a fejét csüggedten, belátva, hogy ilyen haszontalan válaszokkal esélye sincs megszerezni az aranyat. - Igen értékes lehetett, mert azóta az ősmágus úr magába roskadva kuporog a legsötétebb szoba mélyén, és sem nem eszik, sem nem iszik... Csak annyit hajtogat, hogy „Borzalmas idők!”, és hogy „Mindennek vége”. Sok értékes tárgy található a házban, de nem tudok olyasmiről, ami ilyen kétségbeesést válthatna ki a hiányával. A főmágus úr nagyon szereti a könyveit, de ennyire még azokhoz sem ragaszkodik... Érthetetlen! Arra kérlek, uram, ne beszélj erről senkinek, mert akármit is loptak el, a gazdám nem jelentette az esetet sehol, és ebből arra következtetek, hogy nagy bajt hozna a fejére, ha kitudódna.

Thiago biccentett, és a szolgáló legnagyobb meglepetésére odanyomta elé az elhúzott deszka által hagyott leselkedő nyílásba az aranypénzt.

- Ez most... igazán... az enyém? Az arany? - makogta a szolga megzavarodva. - De... de hát, miért? Nem is tudtam felelni...

- Válaszoltál a kérdéseimre, és igazat mondtál. Azt ígértem, hogy ha így lesz, tiéd az arany. - Azzal a katonatiszt újra az arcába hajtotta a köpönyege csuklyáját, és visszafordult a város felé vezető ösvényre. A szolga még mindig hitetlenkedve bámult utána, de gyorsan a zsebébe süllyesztette az aranyat, és helyére tolta a deszkát a kapun, nehogy a főparancsnok esetleg meggondolja magát. Thiago azonban eltűnt az erdő fái között, vissza sem nézett.

*

Ahogy az alkonyat vérvöröse átfordult az éjszaka sűrű sötétségébe, a főváros utcáinak forgataga nem csökkent jelentősen ugyan, viszont egészen más emberek vették át az előttük ott nyüzsgők helyét. A családanyák, kofák, mesteremberek, visongva szaladgáló gyermekek házaik mélyére húzódtak az igazak álmát aludni. Elérkezett az éjszaka teremtményeinek, a kolduskirályoknak, a kémmestereknek, a tolvajoknak és a merénylőknek a napszaka, amikor kétes alakok özönlöttek elő a város sikátorainak mélyéről. Hogy hol rejtőztek ezek a sötét lények nappal, amikor ordenáré kacagás és távoli sikolyok helyett még friss gyermekzsivaj és árusok kiáltozása töltötte be a tereket, az a birodalom egyik legnagyobb rejtélyei közé tartozott. Erre még a város rendfenntartásáért felelős zsoldosok vezetője sem tudta volna a választ, bár nem is firtatta. A zsoldja tízszeresét kapta a tolvajok céhének vezetőjétől azért, hogy éjjelente csak a megfelelő utcákon járjanak az őrjáratozó emberei, és ne ártsák bele magukat semmibe, ami nem a jól megszokott útvonalukon történik. A merénylők céhének vezetője még ennél is többet fizetett érte, hogy ha halálhörgés vagy jajgatás szűrődött elő egy-egy házból, az őrjáratnak véletlenül se jusson eszébe szétnézni, hogy mi okozhatja a vérfagyasztó zajt, hanem tudják be részeg tivornyának a hangokat, és álljanak odébb, mintha semmit sem hallottak volna. Érthető módon a közbiztonság meglehetősen alacsonyra süllyedt a fővárosban, helyette viszont a rendfenntartó zsoldosok parancsnoka egy többemeletes márványvillát építtetett nem messze az életpapok házától, és aranyozott, drágakövekkel kirakott vértet kovácsoltatott magának.

Thiago tudta, hogy milyen szelek fújnak a fővárosban, de hiába hívta fel rá a császárnő figyelmét egykoron. Az úrnő eleresztette a füle mellett a főparancsnok aggályait. A katona csak az eredménytelenül záruló uralkodói kihallgatások után ébredt rá, hogy nyilván maga Atala rendezte így a kialakult állapotokat, hiszen szívesen vette igénybe a merénylők céhének szolgáltatásait, akárcsak a méregkeverőkét. Egyértelműen azt kívánták az érdekei, hogy virágozzon az orgyilkosok céhe. Thiago részéről pedig életveszélyes vakmerőség volt ebben az ügyben újra meg újra panaszt tenni. A főparancsnok belátta, hogy semmilyen előrelépés nem várható a birodalom bűnözőinek visszaszorítása és a tisztes polgárok megvédése terén, hiába szólal fel rendszeresen a tanácsgyűlés előtt. Ezért jobb híján felhagyott a meddő panasztételekkel, és arra összpontosította a figyelmét, hogy legalább azokon a területeken, ahol hadseregével átvonul, helyreállítsa a közrendet, akár akarta ezt a császárnő, akár nem. A határokon valóban vissza is esett a bűnözés, ami kizárólag a birodalmi főparancsnok szigorú és kérlelhetetlen bíráskodásának volt köszönhető. Nála a kisebb tolvajlások büntetése is halál volt. Csapataival önkényesen felszámolt két elhíresült rablóbandát is, akik egész falvak lakosságát tartották rettegésben, valamint kardélre hányatott délen egy flottányi kalózt. Sejtette, hogy Atala úrnő jobban örülne, ha nem ártaná bele magát ezekbe az ügyekbe, csak a külső ellenségekkel foglalkozna, de mivel a katonái és, persze, a tisztességes, dolgos emberek körében nagy népszerűségre tett szert az intézkedéseivel, a tanácsgyűlés előtt soha senki nem merte megrovásban részesíteni önfejű akciói miatt.

Thiago csak egy rongyos köntöst és szakadt inget viselt aznap éjjel, ahogy a főváros árnyas utcáin végigosont. Nagy szelet véres nyershúst kötött a bal arcára, mintha csak egy kocsmai csetepatéban frissen ütött zúzódást kezelgetne, hogy ne ismerjék fel a jellegzetes sebhelyéről. Amikor elég mélyre jutott a város legzüllöttebb környékének sikátoraiban, megcélzott egy alulöltözött asszonyságot. A nő kétes szolgáltatásokat ajánlgatott az arra járóknak. A rikítóan festett arcú nő már benne járhatott a korban, és szemlátomást ivott néhány kupa bort, mielőtt kiállt a macskaköves utcácska szegélyére, így ide-odadülöngélt. Thiago megtorpant mellette, és egy ezüstpénzt húzott elő rongyai zsebéből.

- Te vagy Brianna? - kérdezte. A főparancsnoknak már három csavargót ki kellett kifaggatnia, hogy eljusson ehhez a nőhöz, és nem kevés pénzébe került a nyomozás, így remélte, hogy végre jó helyen jár.

- Ig... igen... - A nő csuklott egyet, és elködösült tekintettel nézett a férfira. - Bár attól is függ, ki kérdezi.

- Úgy hallottam, te vagy a tolvajok céhmesterének a legújabb... hm... barátnője. Meg tudod mondani, hogy hol találom?

- Honnan tudnám?

Thiago a kezébe nyomta az ezüstöt.

- Nos, hol találom meg? - ismételte el a kérdést.

- Két ezüstért megmondom. Háromért velem is töltheted az éjszakát.

- Házas vagyok - felelte a katona az ajánlatra kurtán. - Ha elárulod az igazat, hogy hol van, megkapod a második ezüstöt is.

- A nagy szökőkútnál találkozik négy koldussal, akikkel elintéznivalója támadt. Szerintem, még ott találod.

Thiago kifizette a nőnek a második ezüstöt is, és a szökőkút felé vette az irányt.

*

A tolvajok céhének vezetője csak két arany kifizetése után volt hajlandó elárulni Thiagónak, hogy Kerbelen ősmágustól a Lezárt Irattár kulcsát lopták el. A főparancsnok így is elégedett volt a nyomozása eredményével, bár az éves zsoldjának negyedét el kellett költenie a nap folyamán. Nem gondolta, hogy itt a fővárosban ennél többet ki tudna deríteni egyelőre, és abban sem volt biztos, hogy a Lezárt Irattárnak bármi köze van Hindo khallaendari eltűnéséhez, de mégis úgy érezte, hogy jó munkát végzett. A Lezárt Irattárban igen kevés iratot őriztek. Csak a legtitkosabb és legveszélyesebb, de annyira értékes feljegyzéseket tárolták itt, amelyeket kár lett volna megsemmisíteni, valamilyen okból kifolyólag mégis el kellett zárni minden kíváncsiskodó szem elől. Thiago mindössze három olyan kódexet ismert, amelyet a Lezárt Irattárban tartottak, de ezeken kívül létezett még körülbelül száz-kétszáz ide rejtett okmány, feljegyzés, lista, családfa és hasonlók. Vajon Mazedrin mit kereshet itt? Vagy talán nem is neki kellett a kulcs, hanem rajta keresztül a mérgeket keverő feleségének, esetleg magának a császárnőnek?

Egy dologról Thiago meg volt győződve. Mégpedig arról, hogy akárki is lopatta el a kulcsot Kerbelentől, és próbál bejutni az irattárba, az illető igen sötét játszmába kezdett, ha még azt is kockáztatja, hogy az ősmágusok tanácsa kivégeztesse az engedély nélküli belépésért a lezárt épületbe. Hiszen még maga a császárnő is csúnyán megüthetné a bokáját, ha kitudódna, hogy megszegte az egyik legszigorúbb szabályt, és behatolt a Lezárt Irattárba! A kulcs eltulajdonítója olyan tudásra akar szert tenni, amely többet ér az életénél és a biztonságánál is... Nem lehet egészen véletlen, hogy ez a betörési kísérlet egybeesik Hindo khallaendari küldetésével.

Thiago úgy döntött, hogy másnap reggel lóra pattan, útnak indul Khallaendar felé, és ott folytatja a kutatást eltűnt bajtársa után.

9. fejezet: A nomádok felségterületén

Gorthos sejtette, hogy Lila, akit Marta előre tuszkolt, hogy beszéljen az érkező nomád harcosokkal, semmire sem fog menni velük. Azt is feltételezte, hogy a szőke lánynak fogalma sincsen a helyi törzsek beszédéről. Ebben is igaza lett, ugyanis Lila a köszöntésen kívül semmit sem tudott kinyögni a pusztai nomádok által használt ögeb nyelven.

Ahogy körbevették őket a lovasok, az idős varázsló belátta, hogy neki kell cselekednie. Elővett a hátizsákjából egy szarvasbőrbe csomagolt kis tárgyat, és a nomádok elé lépdelt. Mivel beszélte az összes nyelvet, nem okozott neki nehézséget megértetnie magát a lovasok vezetőjével, egy nagydarab, fehér kaftános nomáddal. Felmutatta a bőrbe csomagolt valamit, ami, ahogy kibontotta, kékesen, üvegesen csillant meg a nap fényében, és magyarázott egy sort a nomádoknak. A vezérük végül biccentett, és intett seregének, mire a lovasok megkerülték a kis csapatot, és tovább vágtáztak nyugat felé. Miután az utolsó nomád is eltűnt az ég alján, a négy társa csak akkor ocsúdott fel döbbenetéből.

- Mi a pudvás tökhaj az a fényes kő a markodban? - kérdezett rá Marta élesen. - És mit beszéltél a harcosokkal?

- Egy amulett. - Gorthos, felmutatta a szélein lecsiszolt, áttetsző követ, hogy az asszonyság is láthassa, mi az. - Közöltem velük, hogy harci mágus vagyok, másfél hete én pusztítottam el az Orpak piacot, és ha nem akarnak hasonló sorsra jutni, akkor jobban teszik, ha elkotródnak.

- Szép mentés volt, fiam - biccentett Marta Gorthos felé. - Viszont azt szeretném tudni, hogy miért nem szóltál nekünk az amulettről?

- Két oka van. Az első, hogy ez csak egy egyszer használható varázskő, és amíg tartalékolom az erejét, addig nem tartottam fontosnak megmondani, hogy nálam van. A második pedig ugyanaz, amiért te sem árultad el nekünk a küldöncöt és a levelet. Ez egy Titkos Küldetés, és vannak dolgok, amiket elég, ha csak az egyikünk tud.

A többiek kénytelenek voltak elfogadni az érveit. Nem Marta volt azonban az egyetlen, aki számon kérte Gorthoson az amulettel kapcsolatos titkolózását. Amikor a nap végén megpihenve, éjjeli őrsége folyamán az öreg mágus elővette zsebéből a brosst, az ékszerbe zárt nő nem örvendezett a szabadra kerülésén.

- Hazudtál nekem. - Duzzogva karba fonta a kezét. - Hazudtál, és még azt is milyen ügyefogyottan csináltad! Nemrég előálltál vele, hogy nincs nálad egyetlen amulett sem, és már két napra rá elő kell venned egyet... Szánalmas!

- Fejezd be a lamentálást! Semmi okom arra, hogy őszinte legyek hozzád bármiben is, neked pedig nincs jogod elvárni. Egyébként meg, te sem hazudsz semmivel sem jobban. Egy-két nap alatt lebuktál a nevetséges meséddel a degertari mészárlásról.

- Én viszont nem akartam semmi rosszat azzal, hogy egy kisebbet füllentettem trollokról meg fosztogatásról... Csak úgy mondtam, hogy ne kérdezősködj.

- Honnan veszed, hogy én rosszat akartam az amulettes hallgatásommal? - Gorthost felbosszantotta a nő hangsúlyából kiérződő célzás. - Azt képzeled, hogy te egy szegény, jóságos, ártatlan lélek vagy, én pedig egy gonosz vén varázsló, aki sötét titkokat rejteget? Szerintem, ez pont fordítva van!

- Már hogy lenne fordítva?! - berzenkedett az ékszer foglya. - Én nem vagyok gonosz vén varázsló, annyi biztos, ez a leírás csak rád illik kettőnk közül.

- De nem vagy szegény, jóságos, ártatlan sem!

A nő megvonta a vállát.

- Ezt nem tudhatod - felelte halkan.

- Ó, dehogynem! Életem százharminckét éve alatt már láttam éppen elég hozzád hasonló, alamuszi nőszemélyt!

- És az eszedbe sem jut, hogy így öregkorodra kezd kopni az ítélőképességed? - vitatkozott tovább a bross. - Nyilván már nem tudod első pillantásra olyan csodálatosan jól kiismerni az embereket, mint mondjuk „ifjú” nyolcvan éves korodban...!

- Lám csak! Szóval, így beszél egy ártatlan széplélek egy aggastyánnal, mint ahogyan te? Ilyen kedvesen és tisztelettel... Erről kellett volna, hogy felismerjem a benned lakó jóságot? Vagy abból már rögtön sejthettem volna, hogy milyen csodás jellem lehetsz, amikor a degertari mészárlást emlegetted? Mondd csak, mégis mit követtél el, hogy belezártak ebbe az ékszerbe, és még a mészárlás kirobbantása is nemes ügynek tűnik mellette? Kiirtottál egy egész királyságot?

Az idős mágus bízott benne, hogy sikerült annyira kihoznia a brosst a sodrából, hogy az majd óvatlanul elszólja magát a múltjával kapcsolatban, ám tévedett. A nő nem adott feleletet. Felöltötte szokásos arckifejezését, az elbiggyesztett ajkat meg a sötét, sértett tekintetet, és a bross hátterébe vonult. Gorthos megrázogatta az ékszert a levegőben, mire a kép még szúrósabban nézett rá.

- Legalább annyit igazán elárulhatnál, hogy ki zárt az ékszerbe. Nyugodtan elmondhatod, mert valószínűleg nem is ismerem az illetőt.

- De, igen, ismered - válaszolta a nő hirtelen. - Ha mindenáron tudni akarod, én voltam az. Én hajtottam végre magamon az ékszerlakat-bűbájt.

- Micsoda? - A mágus megütközve bámult a brossra. - Lehetetlen! Senki nem hajtaná magán végre önként az átkot... Ráadásul, ilyen fiatalon nem is gyűjthettél hozzá elegendő varázstudományt, hogy megidézd az ékszerlakat-bűbáj varázsköreit. Miféle képtelen hazugság ez már megint?!

- Jól van, akkor ne higgy nekem! - A bross még egy árnyalattal hátrébb vonult az ékszerben, és félig el is fordult a férfitól.

- Mindenki tudja, még a kisgyermekek is, hogy az ékszerlakat-bűbáj súlyosabb büntetés a halálnál. Ennyire buta vagy ügyetlen nem lehetsz, hogy önként végrehajtsd magadon.

- Megvolt rá az okom. - A nő csak ennyit felelt. Gorthos hajlott afelé, hogy higgyen neki, mert valahogy úgy érezte, hogy a bross kivételesen igazat mond, bármilyen képtelenségnek hangzik is.

- Tudod mit? Sajnálom, hogy hazudtam az amulettről - mondta a mágus egyszer csak. - Csupán azért tagadtam le, mert nem akartam, hogy azzal nyaggass, hogy szabadítsalak ki.

- Megígérem, hogy nem kérem, hogy szabadíts ki, csak azt szeretném, ha elmondanád, hogy mit kellene megtenned ahhoz, hogy kijuttass innen. - A nő abbahagyta a sértődést, és újra a bross előterébe nyomult.

- Egy bonyolult szertartást kellene végrehajtanom, de nem csak így a szabad ég alatt, hanem az enyészetpróféták egyik templomában. Egy varázskörön belül.

- És, mi ebben olyan sötét? - kérdezősködött tovább az ékszer. - A múltkor azt mondtad, hogy valami nagyon sötét mágia ez.

- Az enyészetpróféták templomai kizárólag fekete mágia megidézésre szolgálnak, ráadásul szigorú törvények tiltják az ékszerlakat-bűbáj feltörését...

- De van itt még valami, nem igaz? Valami más is, ami miatt nem tennéd meg.

- Nem, nincs.

- Már megint hazudsz! Ez így nem mehet tovább. Vagy őszinték leszünk egymáshoz, vagy úgy félrevezetlek én is téged, hogy megkeserülöd. Jobb, ha komolyan veszed a fenyegetést, ugyanis hatéves koromban nyertem egy hazudozó versenyt a falu főterén. Na, ehhez mit szólsz? Szépen kiállítottak engem meg a falu három másik leghazudósabb kisgyerekét egy-egy hordó tetejére, és úgy versengtünk a hazugságmondásban.

Gorthos kénytelen volt elmosolyodni, bár próbált komoly maradni. A bross is küzdött ellene, de végül ő is rámosolygott a férfira, és halkan nevetni kezdett az emlék hatására:

- Az volt a feladat, hogy mesélni kellett három történetet, egy hazugságot, egy igazat és egy félig igazat, a minket hallgató embereknek pedig el kellett dönteniük, hogy melyik a hazugság és melyik nem az. A végére még azt is sikerült elhitetnem a hallgatósággal, hogy egyszer volt egy háromfejű, piros páncélú háziállatom. Valami rákféleségnek tűnt, és tündérport evett reggelire. Annyira belelovalltam magam a történetbe, hogy a végén sírdogálva magyaráztam, mennyire megrázott szegény rákocska tragikus halála. Végül elhitték az egészet.

Gorthos mosolya szélesedett, és megcsóválta a fejét:

- Jól van, tényleg jogod van tudni, hogy mi kellene a kiszabadításodhoz. Ha egy mágus megtör egy ékszerlakat-bűbájt, akkor cserébe fel kell áldoznia az élete hátralévő összes évét.

- Ez mit jelent? Hogy meghalnál?

- Igen, azt.

A bross arca elkomorodott.

- Elég rosszul hangzik, nem igaz? - dörmögte Gorthos. - Most már érted, miért nem foglak kiszabadítani téged soha.

- Hát, igen, megérthető.

- És más sem fog segíteni. Senki nem fog meghalni azért, hogy egy gyilkos bűnözőt kijuttasson a börtönéből.

- Jó, nem akarom senki halálát, hagyjuk az egészet! Inkább itt maradok. Viszont nem vagyok gyilkos bűnöző!

- Csak súlyos bűnök elkövetőit zárják ékszerbe. Ráadásul a brossra vésett versike, úgy emlékszem, hogy szomorú halálesetekről tudósított. Tehát, majdnem biztos, hogy gyilkos is vagy, nem csak egyszerű törvényszegő.

- Soha nem öltem még - kapta fel a bross a fejét. - Még csak nem is bántottam komolyabban senkit! Na, jó, egyszer talán. Egy lepkeembert véletlenül belelöktem egy gödörbe, és kifordult a bokája, meg letört az egyik szárnya, de ennyi. A helyi életpap fél nap alatt összerakta, nem lett semmilyen maradandó baja. Nem vagyok gyilkos!

- Akkor mit keresel ebben a brossban? - vágta rá az idős mágus a kérdést.

- Nem mondom meg úgysem. Miért kérdezgeted folyton?

Gorthos belátta, hogy feleslegesen erőlteti a témát.

- Mi lenne, ha inkább meghallgatnád egy készülő könyvem tervezett bevezetőjét? - kérdezte váratlanul. - A Duliathi Birodalom bukását fogom megírni a kirkogi kódexek alapján. Tudod, mondtam, hogy történetíró vagyok, és nem csak a jelen történéseit jegyzem fel, hanem a múltét is...

Legnagyobb meglepetésére a bross érdeklődést tanúsított, így elkezdte neki magyarázni a bevezetőt.

Másnap Marta ébrenlétre rázott mindenkit, ezúttal már a szitakötőt is, aki szárnyzizegve aludt Henrik mellett. Az asszonyság indulást parancsolt.

- Ha ma elég gyorsan haladunk, holnap reggelre elérhetjük a remete hajlékát - hirdette, és hozzáfogott megint a kiszáradt földben turkálni.

- Most meg mit keresel? Megint unog tövet? - érdeklődött Henrik.

- Nem, most hájtermesz pajorokat. - Azzal a nő kikotort a talajból néhány fehéres, vastag kukacot, és egy nagy szippantással megevett egyet. Jóízűen csócsálta egy darabig, aztán lenyelte.

Gorthos még az unog evésénél is kevesebb lelkesedéssel csatlakozott hozzá, és turkált ki ő is néhány pajort, de nem volt választása, ugyanis az unog nád gyökerei fogyóban voltak, és neki semmilyen más elesége nem akadt az út során. A többiek hátat fordítottak inkább a két termeszpajorok után áskáló társuknak, és úgy eszegették a saját reggelijüket. Miután Gorthos és Marta is jóllakott a zsíros, enyhén sós ízű kukacokkal, a kis csapat folytatta tovább az útját. Az idős harci mágus megint elővette a hátizsákjából az Ilvana-erdei elátkozott kút kövét, és elgondolkodva forgatta.

- Sikerült rájönnöd, mi lehet? - érdeklődött Zizrel, aki észrevette, hogy az öreg varázsló mivel tölti az idejét.

- Igen, azt hiszem, sejtek valamit, bár hogy miben gyökerezik a kút mágiája, azt még nem tudom. Biztosan hallottad a történetet, hogy Simkar társcsászárt az Ilvana-erdei csatában elfogták a kentaurok, és három héten át minden éjjel fejjel lefelé lógatták egy sáskáktól hemzsegő kút fölött a bokájánál fogva. Arra gyanakszom, hogy ugyanez a kút lehetett, és hogy a sáskákat is már ez az átok vonzotta oda egykor. A pókok később érkezhettek, valószínűleg felfalták a sáskákat, és átvették a helyüket. Ez pedig azt jelenti, hogy már Simkar elfogása előttről származik az átok... Tehát, legalább tizennyolc-húsz éves. Talán még régebbi, mert ha annyi sáska betelepedett, az is hosszú időt vehetett igénybe.

- A kentaurok keze benne lehet a dologban? - Zizrel felvonta vékony, tűzvörös szemöldökét.

- Kétlem. A kentaurok népe irtózik a mágiától, nem használnak átkokat, rontásokat.

- De hát, több száz éven át az ő kezükön volt az Ilvana-erdő, amíg a birodalmi seregek el nem űzték őket onnan! - vetette ellen a félkobold. - Az ő tudtuk nélkül egy madár sem repülhetett be.

- Tudom. - Gorthos hümmögött. - Éppen ez teszi rejtélyessé a dolgot.

Eltűnődve tapogatta a kődarabot, mintha a sokadik érintés elárulna valamilyen titkot.

- Érzem a fájdalmat, amelyet a fekete mágia emléke okoz, de nem tudok olvasni belőle. Az átok még eleven, és ez a szikla is magában hordozza, de nem engedi, hogy felfedjem. Hatalmas erőkről lehet szó...

- Dzsinn-idézés? - ötletelt Zizrel kíváncsiskodva.

- Talán, bár nem tudok róla, hogy az utóbbi kétszáz évben dzsinnek jártak volna Iziliar területén.

- Akkor talán lélekmágia?

- Az nem hagy maga után ilyen nyomokat.

- Hát, akkor más ötletem nincs, nem értek a fekete mágiához - ismerte be a félkobold.

- Rá fogok jönni. - Gorthos hangja határozott volt. - A mágiatudományban nem sokan jártasabbak nálam, és ha egyszer elkezdek vizsgálni egy rejtélyt, akkor előbb-utóbb megfejtem.

10. fejezet: A Lezárt Irattárban

Nevra és Mazedrin mindent gondosan előkészített a Lezárt Irattárba való betöréshez. Ahhoz kétség sem férhetett, hogy ketten együtt fognak bejutni a gondosan őrzött épületbe, ugyanis egyikük sem bízott meg a másikban annyira, hogy egyedül beengedte volna az ikercsászárok hagyatékához.

- Szerinted, mi lehet abban a nyavalyás hagyatékban? - kérdezte Nevra, miközben éppen a láthatatlanná tévő bájitalt rázogatta fel egy üvegcse aljáról.

- Egy veszélyes és kellemetlen titok, aminek jobban örültünk volna, ha sosem tudjuk meg. - A főtanácsos, miután a felesége nagyot kortyolt a főzetből, átvette az üvegfiolát, és megitta belőle a maga részét.

- Erre rájöttem én is magamtól. - A nő a válla köré kanyarított egy szőrmegalléros köpenyt a kinn feltámadó viharos szél ellen, és elindultak a villájuk kijárata felé. - Mindig is utáltam az ikrek emlékét. Azok az átkozott kis tökéletesek, akiket visszasír a pár vénség, aki ismerhette őket...

- Igen, idegesítő korcsok - értett egyet Mazedrin. - Ha ők nem lettek volna, a nép jobban viselné Atala uralkodói stílusát, mert nem lenne viszonyítási alap.

- Ha vissza lehetne utazni az időben, legszívesebben elvágatnám a torkukat, mielőtt felbukkantak a trónteremben a semmiből.

A férfi sóhajtott egyet, nyilván belegondolva, hogy milyen szép is lenne, ha a felesége valóra válthatná a kívánságát:

- Kár, hogy idealizált emlékek ellen nehéz harcolni.

- Kétszer próbáltam már lejárató pletyka-hadjáratot indítani az ikrek ellen... - Nevra behúzta maguk mögött a villa ajtaját.

- Én háromszor, és egyszer sem értem el semmit.

- Én sem. Az emberek szeretik és tisztelik őket, pedig nem is ismerték őket, legalábbis a fiatalok. A vén károgók pedig már csak ködösen emlékezhetnek.

Ahogy kiértek az utcára, alakjuk kezdett elhalványulni, és a két ember egyre homályosabbá vált. A varázslónő megfogta a férje kezét, hogy miután teljesen eltűnnek a bájital hatására, a férfi akkor is kénytelen legyen mellette maradni. Így folytatták kézen fogva az útjukat a Lezárt Irattár felé.

Nevra még jól emlékezett a napra, amikor húsz éve először találkozott Mazedrin báróval.

Atala egy pompás estélyt rendeztetett Simkar társcsászár harmincadik születésnapjának tiszteletére, és a fővárosi palota óriási kertje ezernyi színes lampion fényében tündökölt. A birodalom összes fontosabb nemesi famíliája képviseltette magát, és a fővárosban élő gazdagabb családok java része is eljött a jeles alkalmat megünnepelni. A rengeteg vendég, a drága bársony köntösök, fátylak, selymek, illedelmes semmiségekről csacsogó csoportosulások tarka forgatagában csak hatalmas véletlenen múlt, hogy a birodalmi tanács egyik tagja, akinek Nevra korábban a szeretője is volt néhány alkalom erejéig, véletlenül belefutott a varázslónőbe. Nevra igazából csak azért jött el az estélyre, hogy a legújabb fejgörcs-méreg pontos hatását megfigyelhesse az egyik őrgrófon. Az őrgróf riválisa egy egész erszényre való aranypénzt fizetett Nevrának, hogy a határvidékről érkezett nemes rosszulléttel küszködjön az estély időtartamára, miután megitta az első pohár borát. Az ellenséges szándékú megbízó számára azért volt fontos az őrgróf lebetegedése, hogy ő addig zavartalanul előadhassa a saját álláspontját egy birtokvitájukról a császárnő előtt. Nevrát nem érdekelte a komolytalan ügy, viszont a fejgörcs-méreg a legújabb saját receptje alapján készült, és szemügyre akarta venni az általa okozott tüneteket. Éppen a boros poharakkal megrakott tálcákkal szaladgáló szolgálók egyike felé próbált oldalazni a tömegben, amikor ez a bizonyos tanácstag rátalált.

Nevra megpróbálta gyorsan lerázni egy kényszeredett üdvözlés után, ám úgy tűnt, hogy a tanácstag felettébb bőbeszédű kedvében van. Fontos kötelességének érezhette, hogy körbevezesse a varázslónőt az egész rendezvényen.

- Bemutatom az összes olyan tanácstagot, akivel nem találkoztál még - serénykedett, és belekarolva Nevrába, maga után vonszolta a vendégek színes tömegén át. Nevra először megpróbálta a tanácsos tudomására hozni, hogy egy-két kivételtől eltekintve már találkozott a birodalmi tanács tagjaival, és nem érzi lényegesnek, hogy ebben a pillanatban ismerkedhessen meg a maradékkal. Miután nem értek célba szavai, úgy döntött, hogy nem tiltakozik tovább. Végül is, mindig hasznos Iziliar legbefolyásosabb személyeivel új ismeretségeket kötni, és Nevra úgy ítélte meg, hogy ha már itt van ez a balek, aki önként segít, akkor nem kellene elszalasztania a lehetőséget.

Sokat hallott korábban Mazedrinről, bár még sosem találkozott vele személyesen, és már előre szívből ellenszenvezett a báróval. Mazedrin nem csak egy elpuhult nemes uracska volt, hanem Atala személyes kedvence, és az egész birodalmi tanácsot a markában tartotta. A varázslónő számításait már nem egyszer keresztülhúzta Mazedrin ténykedése, amikor egy-egy kéretlen ellenfél félreállításáról vagy új szövetségesek szerzéséről volt szó. Úgy tűnt, hogy a báró olyan mesterien mozgatott minden szálat a háttérből, hogy szinte lehetetlen volt az ő céljaival ellentétes törekvést keresztülvinni. Amikor a buzgó tanácstag Mazedrin elé vezette Nevrát, és az aranyszín köpönyegbe burkolózó, tokás, titokzatosan mosolygó bárónak bemutatta, a nő már biztos volt benne, hogy tényleg utálni fogja a férfit.

- Ó, a Kharon földek bárója! - címezte Mazedrinnek, rosszindulatú éllel. - Úgy mesélték nekem, hogy arrafelé férgek fordulnak ki az iszapból minden lépés nyomán, és szürke nyálka csorog még a fák törzséről meg az ágairól is. Megfelelően ocsmány birtok lehet a lakói számára, nyilván a saját képére formálja őket. Elég sok minden ért már engem, de ennyire undorító vidéken még sosem jártam, mint amilyen a te szülőhazád lehet, báró uram.

- Kedves Nevra, semmi kétségem afelől, hogy mennyi sok élmény ért már téged életed során - felelt vissza a báró, üdvözlésképpen kezet csókolva a nőnek. - Hiszen hallottam hírét, hogy annak idején kalózok hoztak Iziliar partjaira. És, hát, mindannyian tudjuk, hogy mire kellenek a fiatal lányok a kalózoknak, miért hagyják őket életben... Teljességgel meg tudom érteni, hogy a veled történt események sokszínűségét emlegeted.

Nos, kétségtelen, hogy nem indult fényesen az ismeretségük. És a folytatás csak egyre rosszabb lett. Nevra hirtelen szavakat sem talált Mazedrin visszataszító megjegyzésére, amelyet a báró egy gyomorforgatóan negédes mosollyal kísért. A nő kénytelen volt bármilyen hatásos visszavágás nélkül otthagyni a férfit. Természetesen ez nem jelentette azt, hogy beletörődött az esetbe. Első dolga volt, hogy a Mazedrin felé igyekvő szolgáló kezében lötyögő boros pohárba - útközben szinte észrevétlenül sodródva mellé - beleöntötte az üvegfiolából az eredetileg az őrgrófnak szánt fejgörcs-mérget. Miután Mazedrin kiitta a felszolgált bort, a báró szenvedése és kínlódó arckifejezése tökéletesen kárpótolta Nevrát a korábbi megaláztatásért. Élvezetes volt nézni, ahogy Mazedrinnek már a legelején távoznia kellett a fontos rendezvényről az egyik szolgájára támaszkodva, alig látva a fájdalomtól.

Azonban a báró könnyedén összerakta az eseményeket: a méregkeverőnő megsértését hirtelen rosszullétével, és nem okozott neki nehézséget visszaadnia a kölcsönt. Másnap azzal fogadta Nevrát az egyik hurutsóskát főző konyhájának a vezetője, hogy a császárnő megvonta a működési engedélyét a kifőzdének, és se szó, se beszéd bezáratta. Amikor a varázslónő utánajárt az ügynek, kiderítette, hogy Mazedrin mesterkedése áll az eset hátterében. Nevra válaszul megmérgeztette a báró kedvenc kutyáját. Ez a játszma ment még heteken át a távolból.

A második találkozásukkor viszont már mindketten elvesztették a hidegvérüket, és képtelenek voltak fenntartani a rideg mosolyt az arcukon. Egy újabb körmönfontan gúnyos megjegyzésre Nevra úgy pofon vágta Mazedrint, hogy a körme véres csíkot hagyott a báró széles képén. Védekezésül Mazedrin pedig karon ragadta a nőt a császári palota kellős közepén olyan erővel, hogy majdnem kitörte a csuklóját. A varázslónő ekkor találta ki, hogy feleségül kellene mennie a férfihoz. Ugyanis, amikor Mazedrin kicsavarta a csuklóját, véletlenül megakadt a szeme egy cifra pecsétgyűrűn a báró egyik ujján. A gyűrű korábban a Chellion nemesi családé volt, amíg Mazedrin alá nem ásta a becsületüket a társcsászárok előtt, és el nem érte, hogy Simkar meg Atala kivégeztesse a család valamennyi tagját. A báró megkapta a Chellionok pecsétgyűrűjét és összes birtokát is. Nevrának is meggyűlt a baja a Chellion családdal, mivel felperzselték az egyik halálgyantát termő fekete fenyőerdőt, ahonnan Nevra az értékes gyantát lopta a főzeteihez. Megpillantva a pecsétgyűrűt Mazedrin kezén, megihlette a gondolat, hogy milyen hasznos lenne a báró befolyásához és politikai kapcsolataihoz hozzájutni, arról nem is beszélve, hogy Mazedrin milyen tehetségesen játssza az alattomos udvari játszmákat.

Nevra már másnap hozzá is fogott egy jó erős vonzalomkeltő bájital megfőzéséhez. Úgy gondolta, hogy ez a leggyorsabb és legbiztosabb módja a férfi behálózásának. Nem jutott azonban messzire, még csak az első hozzávalót aprította, amikor Mazedrin báró egyik szolgája kért bebocsátást a méregfőző konyhába. Legnagyobb meglepetésére, a szolgáló egy gyémántoktól csillogó-villogó arany nyakláncot nyújtott át. Az idős szolga mély meghajlással megkérte a gazdája nevében a nő kezét. Nevrát lenyűgözte a tény, hogy mennyire egy rugóra jár az agya Kharon bárójáéval, és rögtön igent mondott.

Ellentétben a sok folyton panaszkodó udvari feleséggel, akik állandóan a férjük által okozott csalódásokat siratták, Nevra tökéletesen meg volt elégedve később is a döntésével. Soha egy percig sem bánta meg, hogy feleségül ment Mazedrinhez. A báró minden hozzá fűzött reményét beváltotta. Még annál is taktikusabb és ravaszabb volt, mint amilyennek Nevra eleinte képzelte. Ráadásul hamarosan főtanácsos lett belőle Atala oldalán, és ezzel a birodalom egyik legbefolyásosabb embere vált belőle.

Amikor megérkeztek az irattárhoz, egy fehér márványból faragott, leginkább kriptára emlékeztető építményhez a főváros közepén, Mazedrin beleillesztette az ellopott kulcsot a zárba. Óvatosan elfordította. Finom sistergés hallatszott, ahogy egy mágikus kör visszahúzódott az épület közepébe az ajtótól, és a bejárat feltárult. Az irattár belseje szinte kongott a bezárt csendtől.

- Én megyek előre - sziszegte Nevra.

Mazedrin visszarántotta a kezénél fogva:

- Egyszerre megyünk be, nem sietsz előre.

- Azt akarod, hogy szénné égessen téged egy védelmi varázslat, te ökör?! - szűrte a felesége a foga között. - Először nekem kell hatástalanítanom a mágikus köröket, szóval, muszáj előre mennem.

Mazedrin kénytelen-kelletlen engedte, hogy belépjen az ajtón nélküle. Csak néhány fényvillanást és kék sugarak körözését láthatta, aztán Nevra már újra fogta is a kezét.

- Gyerünk, most jöhetsz! - suttogta a nő. Azért ügyelt rá, hogy ő haladjon elöl, nehogy a férjét találja el esetleg egy meglapuló védővarázs. Szerencséjére, csak egy kisebb ártásba futott bele, és bár a varázslat ereje hátrataszította, még időben semlegesítette, mielőtt komolyabb baja eshetett volna. Mazedrin elkapta a feleségét.

- Mit művelsz, te ügyetlen boszorkány? - Erősen megtartotta a nőt. - Azt hittem, eltüntetted az összes védővarázslatot.

- Én is. De hát, ha cseppet is konyítanál a mágiához, akkor lenne róla fogalmad, hogy nem olyan egyszerű ez, mint azt a hozzád hasonló tájékozatlan tulkok hiszik.

- Remélem, nem maradt több rejtőzködő átok. Egyébként, jól vagy? - érdeklődött a férfi, mintegy mellékesen odaszúrva a kérdést.

- Semmi bajom. - Nevra megigazította a vállán a köpenyét, és folytatták útjukat az épület belseje felé. Miután megmásztak egy lépcsőt, megérkeztek az első polcokhoz, amelyek roskadoztak a pókhálók lepte, ősi tekercsektől és pergamenektől.

- Egyáltalán tudjuk, hogy mit keresünk? Mármint, hogy hogyan néz ki az ikrek hagyatéka? Hogyan fogunk rátalálni? - aggályoskodott Mazedrin.

- Könnyedén rátalálunk, hiszen mondtam már, hogy az ősmágusok legfőbb pecsétje védi. Egy ekkora mágiaforrást erőfeszítések nélkül felismerek.

A nő egy darabig nézegette a sötét polcsorokat, és a rájuk halmozott több száz éves iratokat, aztán az egyik árnyékba burkolózó szekrény felé húzta a férjét.

- Ott lesz, a sarokban - lehelte. Körültekintően lépdelt előre. Kihúzta a zsebéből a Henakerb bájitalt rejtő üvegcsét, és megközelítette a sarokba állított, formásra faragott könyvtartó állványt. Egy becsukott kódex pihent rajta.

- Vigyázz, mert azoktól a nyomorult ikrektől kitelik, hogy még a haláluk után száz évvel is érvényes bűbájokkal zárják le a könyvüket! - morogta Mazedrin.

- Nem is haltak meg igazán a kis átkozottak, csak eltűntek. - Nevra ráhintett néhány cseppet a Henakerb nevű varázsszerből a kódexre, és végigsimított a tenyerével a fedőlapján. - Ha szépen meghaltak volna, ahogyan annak rendje, akkor már rég elfeledték volna őket az emberek... De nem! Ezeknek a vakarcsoknak muszáj volt elpárologniuk, és a nép máig álmodozik, hogy egyszer visszatérnek.

- Ha valamilyen csoda folytán élnének is, mostanra már annyira megvénültek, hogy teljességgel alkalmatlanok az uralkodásra - fűzte tovább a gondolatmenetet a férje. - Bár, ki tudja? Azt mondják, hogy az ikercsászárok annak idején sem öregedtek. A mágia amúgy is meghosszabbítja az életkort, elég csak ránézni arra a múmia Kerbelenre... Már rég a sírban lenne a helye!

- Egyetértek. Majd, ha eljön az ideje, gondoskodom egy jó kis „meghűlésről”, ami elviszi... - Nevra közelebb hajolt a kötethez, és kétszer is körbenézegette, mielőtt felnyitotta. A kódex tele volt sűrű, apró betűs szöveggel.

- Ó, ne! - nyögött fel a varázslónő. - Hogyan fogjuk e között a sok irkafirka közt megtalálni a lényeget?

Mazedrin félretolta, és odanyomakodott az állvány elé. Elkezdte olvasni a sorokat, belelapozott a kódexbe:

- Egy terjengős történetírói munka, feljegyzi az ikrek uralkodásának minden eseményét.

- El tudod olvasni?

- Ez a mára már nem használt duliathi ferde írás. Még gyerekkoromban tanultam a tanítómtól. - A férfi egyre sebesebben hajtotta a kódex oldalait. - Nincs itt semmi hasznos, csak üres blabla... Talán a végére írtak valami fontosat az eltűnésükről...

Odalapozott a kódex utolsó oldalához. A legutolsó lapon azonban nem szöveg állt, hanem egy színes kép volt ráfestve. Egy lányka portréja, két-három éves forma, gödröcskés arcú, nevető kislányé. A lány fekete, dús csigákban aláomló, hullámos hajába egy rózsaszín, liliomféle virág volt tűzve. A kép alá csak egyetlen szót írtak aranyló tintával: Edita.

- Te kékazúr ég! - lehelte Mazedrin halálra vált arccal, ráébredve, hogy mit jelent a festmény. Sóbálvánnyá dermedt a felfedezéstől. - Az ikreknek volt egy lánya...

11. fejezet: A pusztai remete hajlékánál

Marta már kezdett belefáradni társai állandó kényeskedésébe. Amikor pedig rájött, hogy Zizrel még értelmetlenül meg is sértődött, végképp felháborodott. Mi az azúrkék égnek küldte Atala úrnő ezeket a nyámnyila alakokat a Titkos Küldetésre? Az asszony nem ilyen puhányokhoz volt szokva. Bár, kétségtelen, hogy a korábbi küldetések, amelyeken részt vett, ennél sokkal kevésbé voltak furcsák. És sokkal kevesebb közük volt a törvényes oldalhoz... Persze, könnyen lehet, hogy a Titkos Küldetés is elég sötét végkifejletet fog venni Ledoran Királyságban.

Marta nem volt meggyőződve arról, hogy jól tette, hogy eljött. Tíz éve nem vállalta küldetések vezetését, amióta az az élmény érte a gnómok kunyhóinál... Azóta visszavonultan tengette napjait Khallaendar bazáros negyedében, és a város határában húzódó apró kertjében termelt tököket árulta a piacon. Nem volt egy nagy perspektívájú, jól jövedelmező hivatás, de megtermelt annyit, hogy meglegyen belőle a napi betevő falatra való, bár télire alig-alig tudott félretenni, és elég sokszor kellett szűkölködnie. Mégis, erővel elfojtotta magában a kalandokról, küldetésekről szóló emlékeket, és figyelmét kizárólag a tökök termesztésére fordította. Mindez működött is tíz esztendőn át. Ám amikor három héttel ezelőtt betoppant hozzá egy sötét köpönyeges, nagy szakállú vendég, miközben Marta éppen lámpásnak való tököt faragott a házikója közepén álló, csiszolatlan asztalkánál, minden egy csapásra megváltozott...

Igen, a szakállas vendég hibája volt, hogy Marta nem tudta magában tovább elnyomni régi élete hívogatását, és útnak indult a helyi fogadóba, Gorthost megkeresni. A megérzés, hogy jobban tenné, ha kimaradna a gyanús, túlságosan titokzatos ügyből, nem bizonyult olyan erősnek, mint a vágy, hogy visszatérhessen ahhoz, amit mindig is csinált egész életében.

Mióta Marta nagyanyja meghalt - az idős gyógyfüveket gyűjtögető anyóka, akivel egy erdő közepén laktak -, a kis hatéves Marta magára maradt Iziliar egyre zűrzavarosabb és bűnökkel terhes világában. Hamar beletanult, hogy hogyan boldoguljon, meg hogy csak saját magára számíthat. Akadtak a múltjában dolgok, amelyekre sosem volt büszke. Jó pár küldetése csúnyán végződött. De arra, hogy mennyire letért a jó útról, csak akkor eszmélt rá, amikor a gnómok kunyhóinál bekövetkezett a megrendítő fordulat... Akkor Marta megfogadta, hogy többé nem megy olyan küldetésre, amelyik rablással és lopással jár, valamint, hogy tisztességes munkát kerít magának.

Nos, úgy tűnik, tíz évig tartotta be mindezt, ugyanis Atala úrnő küldetése, bár még nem derült ki, hogy mi lesz a pontos célja, nem sok jóval kecsegtetett. Sosem vallotta volna be társai előtt, mert tisztában volt vele, hogy egy küldetés vezetőjének nem célszerű az ilyen jellegű kétségeit kimutatnia a csapata felé, de valójában aggódott amiatt, hogy a császárnő mire akarja rávenni őket. Marta sok rosszat hallott a fővárosról meg a birodalom vezetéséről, és ha csak fele is igaz volt az elsuttogott pletykáknak, már az is elég lett volna hozzá, hogy meggondolásra késztesse. Ő viszont nem volt az a típusú ember, aki homályos megérzések alapján abbahagy valamit, amit elkezdett. Egyszer már csúnyán megbánta ezt, ott a gnómok kunyhóinál, és most is attól tartott, hogy így fogja végezni. Közben viszont vonzotta is a rejtély kiderítése és a Titkos Küldetés levezénylése. A két érzés közt őrlődve haladt a csapat élén. Bármennyire is próbálta háttérbe szorítani nyomasztó kételyeit, csak egyre erősebbek lettek, minden megtett lépéssel.

És még itt van ez a sértődős félkobold is! Marta tudta, hogy meddig lehet feszíteni a húrt egy csapaton belül kialakult konfliktus esetén. Jócskán átlépte a határt, amikor legutóbb kiosztotta Zizrelt, de túlságosan kihozta a sodrából a félkobold durcáskodása. Öregszem - állapította meg magában. - Már nem tudok úgy felülkerekedni ezeken az apróságokon, mint régen. Meg kell próbálnom még jobban a feladatra koncentrálni. Nem hagyhatom, hogy a személyes érzések legyőzzék a józan ész iránymutatását.

Hátrafordult a többiekhez, akik már alig vánszorogtak mögötte:

- Hamarosan megérkezünk a remete kunyhójához. Ott az ég alján látszik a házikó.

Társai felélénkültek, és utolsó erejükből megszaporázták a lépteiket.

- Végre valahára! - nyögte Henrik, és lehajolva megmasszírozta a bokáját. - Remélem, van egy kis felesleges elemózsiája és férőhelye számunkra az öregnek...

- Te mindig csak a lustálkodáson töröd a fejed, fiam? - Marta helytelenítően összevonta a szemöldökét. - Rosszabb vagy, mint a kövér Igarné tehene. Ismered a mesét, nem?

A Hebrencs behúzott nyakkal bólintott párat, és nem adott hangot további reményeinek a remete kunyhóját illetően.

Amikor végre odaértek a sárból tapasztott falú, faágakból csomózott tetejű vityillóhoz, Marta előre ment. Erőteljesen bekopogott öklével a kalyiba deszkaajtaján. Kétszer is jó hangosan be kellett zörgetnie, mire végre előmászott egy aprónövésű, görnyedt hátú apóka. Annyira púpos volt már az öregségtől, hogy az orra szinte a térdét verte.

- Titeket meg mi szél hozott ide, gyermekeim? - kérdezte az öreg reszketeg hangon.

- A nevem Marta, a többiek pedig a munkatársaim. Földmérők vagyunk, és a fenséges Atala császárnő - örök virágba boruljon élete! - megbízásából járjuk a vidéket, hogy megművelhető területeket jelöljünk ki a letelepülő veterán katonák számára.

- Szép és hasznos feladat egészen biztosan. És, miért kerestetek fel engem?

- Mert úgy hallottuk a városban, hogy ismersz egy rövidebb utat a Szurdok-őserdőhöz.

- Ott ugyan miféle földeket akartok megvizsgálni, gyermekeim?

- Onnan akarjuk majd a komposztot kihordatni a veteránok földjére, és fel kell mérnünk ehhez a korhadó növények összetételét - vágta rá Marta szemrebbenés nélkül. - Tudsz segíteni?

- Ismerek egy ösvényt. Levezet a szurdokba, és még az ősi duliathi druidák vágták a sziklafalba. Készséggel meg is osztom veletek, hogy hogyan tudtok rátalálni.

- Nos, akkor elmondanád, hogyan?

- Csak egy szemhunyásnyi időt várjatok, gyermekeim! - Az apóka visszacsoszogott a kunyhójába, és leemelt egy agyagbödönt az egyik polcról. - Ajjaj! Úgy látom, fogyóban van a szárított kukorka-készletem. Mi lenne, ha hoznátok nekem egy zsákra való kukorkát, és utána beszélgetnénk tovább?

Marta elfintorodott a burkolt zsarolás hallatán, de nem jött ki a sodrából. Végül is, igaza van a remetének, az információért cserébe megérdemel ennyi segítséget. Kinyújtotta kezét az öreg felé, aki leakasztott az ajtó melletti szögről egy lenvászon zsákot, és odaadta az asszonyságnak.

- Gyerünk, elmegyünk kukorkáért! - adta ki Marta az utasítást a csapatának.

- Mi az azúrkék ég az a kukorka? - érdeklődött Henrik. Természetesen, ő kérdez rá, ki más lenne ilyen tájékozatlan, és ki más adna még hangot is neki...

- Fiam, a kukorka egy fűféle növény, és kiszárítva édesítésre lehet használni. Lágyabb ízű, mint a méz. Csak elég nehéz beszerezni, mert a kukorkafű gyökerei megtámadják azt, aki le akar szakítani a levelekből.

- Nem hangzik jól - riadozott a Hebrencs. - Túl veszélyesnek tűnik, már amennyire...

- Ne kezdd a pánikkeltő rizsát! - torkollta le Marta. - Hidd el, veszélyesebb lenne, ha a remete útmutatása nélkül próbálnánk meg leereszkedni a Szurdok-őserdőbe! A sziklafal meredek és sima, mint a sellők uszonya. Nem tudunk ott lemászni, ha nem találunk rá a duliathi druidák lépcsőjére.

- Jól van, keressük azt a kukorkát! - adta meg magát Henrik, és inkább azzal foglalkozott, hogy megetesse a vállán ülő szitakötőt rizslepény-morzsákkal.

Nekiindultak. Némi fel-alá bóklászás után rátaláltak egy kukorka mezőre az egyik földmélyedésben. A türkizkék, vállig érő, hegyes fűszálak finoman rezegtek a pusztaságon átsöprő, száraz szélhullámok hatására.

- Védőkesztyűket fel! Mindenki akasszon rongyot az arca elé, nehogy kikaparják a szemét a kukorka gyökerek! - osztogatta Marta az újabb parancsokat. Előhúzott a hátizsákjából egy pár rongyos, hidrabőrből készült kesztyűt. Tökmagokból fűzött nyakláncok festésénél használta még a khallaendari házikójában. A hidrabőr jó tulajdonságai közé tartozik, hogy semmilyen méreganyagot nem ereszt át, és nyálkás rugalmasságának köszönhetően átszúrni is kimondottan nehéz. Ebből kifolyólag a hidrák vadászata fáradságos feladatnak bizonyult, és a bőrükből készült holmik ára is a csillagos egekig szökött. Marta még régi élete során, egyik küldetése alkalmával rabolta csapatával ezeket a kesztyűket, és a zsákmányosztáskor magának tette félre. A fejére húzott egy báránybőr sapkát is, és alá betömött egy rongyot, hogy az arca nagy részét eltakarja. Lila nevetgélt, amikor meglátta Martát az új külsővel.

- Jobban tennéd, ha követnéd a példámat, lányom! - mordult rá az asszonyság. - Csak addig tartod ezt viccesnek, amíg ki nem kanalazzák a kukorkák a szemedet!

Lila egyből keresgélni kezdett a hátizsákjában egy szövetféle után, amit az arca elé akaszthat.

Amikor mindannyian felkészültek a kukorkaszedésre, elővették vadászkéseiket, és hozzáláttak lemetszeni a fűszálakat. Abban a pillanatban, ahogy belevágtak a növényekbe, vékony, de erős, kötélszerű gyökerek tekeredtek elő a porból. Ráadásul, a gyökerek veszett csapkodásba fogtak, tüskés végükkel karmolászva a támadóikat.

Mire az öt ember végzett a kukorkaszedéssel, mindnyájukat véres horzsolások, karmolások borították, és ruhájuk elrongyolódva lógott rajtuk. Úgy festettek, mintha összeverekedtek volna egy falka kóbor kutyával.

- Aúú, mindenem fáj! - nyavalygott Henrik, és a vért dörgölte az arcáról.

- A lényeg, hogy kész a feladat. - Marta a vállára dobta a kukorkafüves vászonzsákot. Visszaballagtak a remete kunyhójához.

A nő ismét bezörgetett, mire elővonszolta magát az apóka.

- Jaj, hogyan is köszönhetném meg, gyermekeim! - hálálkodott, amikor Marta átnyújtotta a füves zsákot.

- Az is elég lenne, ha elárulnád, hogy hogyan leljük meg a druidák ösvényét a szurdoknál.

- Persze, rögtön mondom is, csak előtte még hadd nézzek meg valamit! - Azzal az öreg visszatotyogott a kunyhójába, és most is leemelt egy agyagbödönt az egyik polcról, csak nem a kukorkafüveset, hanem egy másikat. - Jaj, drága gyermekeim, most látom csak, hogy kifogyott a köpködőbogyó is... Nem tennétek meg, hogy megtöltötök nekem egy csuprot köpködőbogyókkal?

És az öreg már oda is nyomott Marta kezébe egy korsóféleséget.

- Jól van, elmegyünk érte - egyezett bele az asszony ezúttal már kelletlenül -, de utána tényleg hallani akarom a szurdokba vezető utat! Így igazságos.

- Hogyne, hogyne! - bólogatott a görnyedt apóka buzgón. - Egyébként a köpködőbogyókat termő bozótos itt van nem messze, a lapos, vörös sziklacsoporton túl...

Az utazók sajgó tagokkal araszoltak el megkeresni a bokrokat. Már a nap is lement, mire visszatértek az öreg kalyibájához, a bogyók ragacsos, sárga levében tocsogva. A nagy szemű, kerek bogyók szedését ugyanis az tette nehézzé, hogy bűzös, nyúlós folyadékot ontottak a letépőikre.

- Ó, de nemes a szívetek, drága gyermekeim! - hálálkodott a remete, ahogy átvette Martától a köpködőbogyókkal teli csuprot. - Arra gondoltam, hogy mi lenne, ha megaludnátok nálam ma estére?

Az öt vándor kimerülten, de fellelkesülve bólogatott.

- Csodálatos lenne, köszönjük szépen! - tette össze Lila a kezét.

- Már azért is, mert így sötétben nem tudtok tovább dolgozni - folytatta a remete. - Az jutott eszembe, hogy ti olyan szép szál fiatalok vagytok, én meg csak egy roskatag öreg... Mi lenne, ha holnap reggel megácsolnátok a kerítésemet is? Egy korábban erre járó kedves, jólelkű utazó már felhasogatta a deszkákat hozzá. Nektek csak annyi lenne a dolgotok, hogy megássátok az alapját, és helyre szögelitek...

- Mégis, mit képzelsz magadról? - dörrent rá Marta. - Nem vagyunk a házi szolgálóid, hogy így ugráltass! Épp eleget szenvedtünk már a kukorkafű és a köpködőbogyók begyűjtésével. Méltányos segítséget szívesen nyújtunk, de itt már nem arról van szó!

- Nézzetek csak rám! Fáj a derekam, szegény, beteges öregecske vagyok - jajgatott a remete egyből. - Hát nem esik meg a szívetek rajtam?

- Készítsük el a kerítését! - kérte Lila, nyilván megsajnálva az apókát. - Biztos, hogy utána elmondja, merre vezet az utunk a szurdokba.

- Persze, hogy elárulom - ígérte az öreg, és végül Marta is beleegyezett, hogy megaludjanak a remete kunyhójában.

Az apóka csak a kemény földön adott helyet, és élelemmel sem kínálta meg őket, pedig ő maga jóízűen falatozott egy nagy tál vadcseresznyés őzragut. Rozzant kis vityillója ellenére nem úgy nézett ki, mint aki szükséget lát. A polcokon álló kancsók, csuprok, bödönök színültig voltak terményekkel, gyökerekkel, aszalt gyümölcsökkel, szárított hússal, sajtokkal és hasonlókkal. Marta agyán átfutott a gondolat, hogy feltölthetnék megcsappanó úti készletüket az öreg élelmiszereiből, de aztán el is vetette az ötletet. Egyrészt, könnyen lehet, hogy ősi mágia őrzi a remete és vagyona épségét, máskülönben aligha élhetne itt egymaga háborítatlan jólétben. Másrészt, a nőnek eszébe jutott a gnómok kunyhóinál tett fogadalma a tisztességes életről. Nem lehet többé része a lopás, rablás, fosztogatás.

Marta csak fél szemmel aludt a kunyhóban, nehogy a gyanúsan sündörgő apó valami rosszat forraljon ellenük. A fél szemmel alvás képességét már harminc évvel ezelőtt kifejlesztette. Mostanra olyannyira tökélyre vitte, hogy órákon át tudott úgy szunyókálni, hogy egyik szemét lecsukta, a másikat viszont résnyire nyitva tartotta. Így a tudata hátterében érzékelte, ha bármi szokatlan történt körülötte, és felébredt rá. Szerencsére, a remete semmi rendkívülit nem tett, csak kényelembe helyezte magát szénával, madártollakkal töltött dunyhái között, és hortyogva elaludt.

Gorthos viszont megint elővette a brosst. Marta már korábban is kileste, hogy az öreg varázsló titokban nézegeti, és egyszer mintha még beszélt is volna hozzá... Az asszony elhatározta, hogy amint elhagyják a remete hajlékát, számon kéri a máguson, hogy már megint mit titkol előlük. Kideríti, kinek a képe van a brossra festve. Annyit látott messziről is, mintha egy nő lenne, de a részleteket nem tudta kifigyelni eddig.

Másnap reggel elgyötörten kászálódtak fel a kemény padlóról. Még rosszabbul esett rajta az alvás, mint a puszta földön. Ezúttal arra sem volt szükség, hogy Marta ébressze a csapatot, ugyanis senki nem bírt sokáig pihenni a kövek és lécek földbe döngölt elegyén. Az öreg remete kerített ásót, lapátot, és megmutatta a kunyhója mögé támasztott nagy halom deszkát, amelyet egy korábbi áldozata hasogatott fel.

Az öt ember kicsit morgolódva ugyan, de hozzálátott megásni az alapot és felhúzni a kerítést. Az apóka addig kiült a kunyhója elé utasításokat osztani, hogy milyenre készítsék a kerítést. Közben pedig egy nagy korsóból frissítő üdítőt kortyolgatott; még a köpködőbogyókból főzte előző este. Természetesen, ezúttal sem adott belőle az egyre fáradtabb utazóknak, akik egyre kevésbé átszellemülten dolgoztak, miután a nap delelőre hágott az égen, és rátűzött izzadt, karcolásoktól sebzett testükre. Teleragadtak porral, kosszal is.

Egész nap az öregember kerítését ácsolták, és már majdnem alkonyodott, mire olyanra be tudták fejezni, amilyenre a remete óhajtotta.

- Jaj, gyermekeim, már igazán nem sokat kérek tőletek - kezdte újra az aggastyán. - Csak annyi lenne, hogy egy öreg, kidőlt-bedőlt kút is van itt, nem messze a kunyhómtól. Ha egyikőtök leereszkedne, és kiásná a kőomladékot az aljáról, hogy újra jöjjön belőle a friss, hideg víz... Én olyan öreg vagyok, töpörödött, szegény, elesett, és eltikkadok itt ebben a kietlen, napszítta pusztaságban...

- Megtesszük - válaszolta Marta, bár már aligha jólelkű hangsúllyal -, de csak akkor, ha előtte elárulod a duliathi druidák lépcsőjének megtalálását. Ha elmondod végre, hogy hogyan leljük meg, akkor szívesen ásunk neked kutat. Sőt, még húzunk is fel belőle egy nagy vödör vizet, ha kívánod.

- Ó, köszönöm, igazán aranyból van a szívetek - hálálkodott a remete -, de amíg nem iszok egy kis friss kútvizet, nem tudok erről beszélni. Kiszáradt a gigám, eltöppedtem a száraz hőségben...

Marta olyan hirtelen ragadta torkon az apókát, hogy annak megnyekkeni sem volt ideje. Nekinyomta az egyik falnak.

- Na, idefigyelj, te másokon élősködő alamuszi! - bömbölte a nő. - Azt képzeled, hogy nem láttam, hogy csurig van patakvízzel a tároló hordó a kunyhód oldalánál?! Nyilván egy szerencsétlen utazóval hozattad. Semmi szükséged a kútra, csak visszaélsz a hatalmaddal! Gondolom, mágia véd a nagyobb veszedelmektől, de ha nem árulod el most rögtön, hogy hogyan találjuk meg a duliathi lépcsőt, addig lóbállak itt, amíg le nem megy a Nap!

- Jaj, drága gyermekem, miért vagy ilyen türelmetlen, már éppen mondani akartam... - köhögte az apóka. - A duliathi druidák lépcsője a szurdok keleti felén kezdődik, ahol a sárga gerlice virágok nyílnak. Először nem láttok majd semmit, de ha meghintitek a sziklafalat egy marék vörös porral, amelyet a szakadék nyugati felén gyűjtöttetek, akkor előtűnnek majd apró, kőbe vájt fokok. Ezeken kell leereszkednetek, és a dzsungelben pedig mindig dél felé tartsatok! Fontos, hogy sose menjetek hosszabban északi irányba. Ha egyszer is tartósan északnak fordultok, magába szippant titeket az őserdő mágiája, és sosem kerültök elő élve.

- Köszönjük - vakkantotta Marta, és eleresztette az öregembert, aki köhécselve huppant le a fal tövében.

A termetes asszonyság intett a társainak, hogy kövessék, miközben kitrappolt a kalyibából.

- És a kutam?! - óbégatott utánuk a remete, de az utazók nem fordultak vissza többet.

12. fejezet: A főtanácsosi villában

Mazedrin az egész éjszakát a feleségével töltötte az ágyán heverészve, ám szó sem volt bármilyen szerelmi együttlétről. A Lezárt Irattárban tett felfedezésükön töprengtek, azaz az ikercsászárok hagyatékának utolsó lapján szereplő kislányon.

- Szerinted melyiküké a kislány, a fiú ikeré vagy a lányé? És ki lehet a másik szülő? - kérdezte egyszer Nevra.

A főtanácsos tűnődve megingatta a fejét.

- Az is lehet, hogy kettőjüké.

A nő elfintorodott:

- A szülőföldemen, az északi kontinensen kivégzik az olyan testvéreket, akik egymással hálnak.

- Itt, Iziliarban ezt nem tiltják a törvények, bár kétségtelen, hogy elég gyomorforgató dolog, szerintem is. Már több száz évvel ezelőtt, a keleti császárok némelyikénél is előfordult testvérházasság. Az egyik tűznyelő császár pedig az unokáját vette nőül...

- Undorító - borzongott meg Nevra. - Igaz, ezekből az átokverte ikrekből bármit kinéznék...

- Azt mesélik, hogy mindig együtt mutatkoztak, egyformán szóltak, és mintha minden gondolatuk közös lett volna - idézte fel a főtanácsos. - Nem lepődnék meg rajta, ha a lány megszült volna egy csecsemőt is a fivérétől, bár azt furcsállom, hogy senki nem tud róla, hogy gyermeket várt. Az ilyesmi azért jól látható, nem igaz? Mondjuk, az ikrek elég ritkán mutatkoztak, volt, hogy fél évig is eltűntek az alattvalók szeme elől. Talán egy ilyen időszakban...

- És mi lett a kislánnyal? Hová tűnt Edita?

- Valahogyan ki kell derítenünk, lehetőleg még Atala előtt - szögezte le a férfi. - Egyébként, szerintem, a legfontosabb kérdés, hogy Atala mit akar ezzel az Editával, és hogyan szerzett tudomást arról, hogy az ikrek hagyatékában szó esik róla. Erre kellene rájönnünk.

Mazedrint tényleg kiváltképp aggasztotta a császárnő szerepe a kérdésben. A báró csak úgy maradhatott életben három évtizeden át a császári udvarban, hogy soha, egyszer sem követett el egy alapvető hibát, amit annyi más szerencsétlen sorsra jutott tanácsos, hadvezér, tudós, mágus és még megannyi nagyhatalmú ember megtett a vesztére - alábecsülték Atala képességeit.

A legveszélyesebb az volt Atalában, hogy nem látszott rajta, hogy veszélyes. Szeszélyes hisztériázásai, érzelmi csapongásai elhitették a felületes szemlélődővel, hogy nem több egy kényeskedő, akaratos császárnőnél. Hogy lekötik a napi étkezések meg pihenők. Hogy nem sok vizet zavar a birodalom kormányzásában, amíg tele van cukrozott gyümölccsel a szobájában álló kristálytál, és mindenki lelkesen bólogat a parancsaira. Csakhogy ennél végzetesebb tévedésbe senki nem is eshetett volna... Mazedrin már harminc éve élt a fővárosban, és segítette Atalát tanácsadójaként. Jól tudta, hogy milyen mélységet leplez a lusta, elhízott, folyton nyafogó császárnő képe.

Atala egy tenyeres-talpas parasztasszony és egy részeges kovácsmester középső lányaként született valahol vidéken. Eljutott a fővárosba, ott az öreg Odo császár egyik feleségének lett a szolgálólánya, majd elképesztő ügyességgel hálózta be az idős császár ifjú, meggondolatlan fiát, Simkart. Sokan még azt is pletykálták, hogy Atala nemcsak Simkarnak lett a szeretője, hanem az idősebb testvérnek, Grigornak is. Mazedrin nem tudott erről a kósza híresztelésről semmi biztosat, mert abban az időszakban, amikor Atala komorna volt, és a császár két fia még a palotában élt, a báró Kharon földjének ügyes-bajos dolgait intézte a távoli mocsárvidékeken. Sejtelme sem lehetett róla, hogy hamarosan milyen fontos szerep jut majd neki a fővárosban. Az mindenesetre kétségtelen volt, hogy Atala számtalan konfliktust és viszályt hozott létre szinte a semmiből a korábban még egymáshoz ragaszkodó, egymást szívből szerető császári testvérek közt, és mindezt olyan könnyedséggel tette, mintha csak egy új parfümös üvegcsét választana ki a vásárban az úrnője részére. Atala fiatalon gyönyörű volt, és bizonyára nem kellett túl sok az ifjú Simkarnak meg az egyébként már házas Grigornak ahhoz, hogy belebolonduljon.

Amikor később, fiatal uralkodónőként Atala maga mellé rendelte tanácsadónak Mazedrint, megpróbálta elcsábítani a bárót is. Mazedrinnek szerencséjére volt annyi esze, hogy már akkor - bár azokban az időkben a mostaninál is százszor zavarosabbak voltak az udvari viszonyok, és aligha átláthatóak a messziről érkezett, más körülményekhez szokott, alig huszonöt éves férfi számára - megsejtette, hogy Atala szeretőjének lenni egyet jelent a biztos megindulással a lejtőn. Bár csinosnak csinos volt a fiatal társcsászárnő, Mazedrin nem hagyta, hogy a vonzó nő a vágykeltő praktikáival elcsavarja a fejét. Mézédes udvariaskodások mögé rejtve, rendkívül óvatosan, de visszautasította a társcsászárnő közeledését. Később aztán áldotta is magát megfontolt önuralmáért és bölcs előrelátásáért, amikor a hosszú évek során szemtanúja lehetett, hogy Atala szeretői milyen sorsra jutnak.

*

Mazedrin még másnap, a birodalmi ügyek intézése közben is Editán törte a fejét. Ahogy átfutotta a panaszosok leveleit, különböző birtoköröklésekről készült feljegyzéseket és mindenféle kérelmeket a dolgozószobájában, folyton eszébe jutott az ikrek kislánya. Hol lehet most? Él-e még? Nem valószínű, már túl öreg lenne. És ha mégis?

Gondolatmenetét egy halk kopogás szakította félbe. Az ajtón a család idős szolgálója óvakodott be.

- Elnézést, hogy megzavarlak munkádban, főtanácsos úr - hajbókolt a szolga -, de most érkezett egy küldönc az életpapok főtemplomából. Messzi földről jött, fáradt, ezért elláttam étellel, itallal, és szállást adtam neki a ház vendégszobájában.

- Helyes - biccentett Mazedrin. - És, mégis mit keres itt? A lányomról hozott hírt?

- Úgy vélem, igen, uram. - A szolga elővett egy pecséttel lezárt pergamentekercset. - A küldönc ezt hozta neked és a feleségednek, főtanácsos uram.

Mazedrin átvette a pergament. Eltörte rajta egy erőteljes roppantással az aranyszínű pecsétet, amelybe az életpapok jele, a szárnyaló galamb képe volt ütve. Egy nagyobb és egy kisebb levél vált láthatóvá. A szélesebb, tisztább pergamenen az életpapok főtemplomát vezető apátnak a levele állt. A főpap kifejezte “sajnálatát és őszinte bocsánatkérését, amiért ez a szégyen megeshetett a templomban nevelt fiatalok közt, de a méltóságos főtanácsos úr egy szem lánya az egyik éjjel megszökött a jól őrzött, szigorú építményből. A főapát maga sem érti, hogyan eshetett ilyen folt a patinás intézmény hírnevén, és csak remélni tudja, hogy a főtanácsos úr és drága felesége nem vonják meg kegyes adományaikat a templomtól a bekövetkezett sajnálatos események hatására sem. A lány elvett némi élelmet és a másnapi répaszállítmány kifizetésére szánt pénzt a főtemplom konyhájáról, és nyomtalanul eltűnt. Mindössze egy rövidke levelet hagyott a szobájában. A szüleinek írta.” Mazedrin kiforgatta a szemét, és félretolta a főapát levelét. Helyette a kisebb, koszfoltos pergament hajtotta szét, amelyen a lánya kézírása, kis, hurkos betűi díszelegtek.

“Drága Apu és Anyu!

Tudom, hogy haragszotok majd, ha ezt a levelet olvassátok, de idővel, bízom benne, megértitek, hogy nekem a saját utamat kell járnom, és valóra kell váltanom az álmaimat. Híres harcosnő válik belőlem egy szép napon. Mire újra találkozunk, már kalandok és hőstettek sorát tudom majd magam mögött. Olyan történeteket mesélhetek nektek, amelyekről eddig csak ábrándoztam. Nemrég történt valami, amit nem árulhatok el egyelőre, de megváltoztatta az egész életemet. Ennek az eseménynek a hatására végleg eldöntöttem, hogy követem az álmomat. Meg kell szöknöm az életpapoktól. Nem szeretem a templomot, és nem nekem való az az élet, amit nekem szántatok. Tudom, hogy csak jót akartatok, és ezért megbocsátok. Remélem, majd ti is meg tudtok bocsátani nekem egyszer. Vigyázzatok magatokra!

Szerető lányotok:

Lorilla”

A főtanácsost még csak rövid ideje zökkentette ki a két levél a birodalmi politika feletti töprengéséből, de ez a pár perc is éppen elég volt hozzá, hogy homlokráncolásra késztesse.

Lorilla sok fejfájást okozott szüleinek, már gyerekként sem fogadott soha szót. Egyre olyan ötleteken törte a fejét, amelyeknek semmi köze nem volt apja és anyja terveihez. A kislány folyton álmodozott, hősökről olvasgatott, és képtelen volt idomulni bármilyen elváráshoz. Mazedrin részben ezért is döntött úgy Nevrával tíz évvel ezelőtt, hogy távoli vidékre küldik kilencéves kislányukat. Egy életpapok által vezetett szigorú tanodába, hátha ott meg tudják nevelni. Hogy elbűvölő fiatal hölgy válhasson belőle, mire eljön az ideje, hogy férjhez adják. Hogy a szülei a lehető legrangosabb férjet szemelhessék ki számára az udvarból.

Amikor legutóbb tavaly nyáron meglátogatták, Nevra és Mazedrin megelégedéssel szemlélte, hogy korábban cserfes és fékezhetetlen lányuk milyen bájosan szerény és illemtudó lett.

Már éppen megnyugodhattak volna, hogy Lorilla gyönyörű és szófogadó nővé érett, ők pedig kereshetnek számára egy gazdag, nagyhatalmú - és lehetőleg jó öreg - nemest férjnek. (Az, hogy öreg legyen, azért volt fontos, hogy az illető minél hamarabb elpatkoljon, és utána megözvegyülő lányuk még néhányszor újraházasodhasson a politikai viszonyoknak megfelelően, így Lorilla jó nagy vagyonra és befolyásra tehessen szert.) És, amikor már abba a hitbe ringatták magukat, hogy Lorilla sorsa remekül elrendeződik, a meggondolatlan lány ismét keresztülhúzza a számításaikat! Bebizonyítja, hogy képtelen elfogadni a szülei által neki szánt sorsot!

Mazedrin világéletében hitte, hogy az emberek nem képesek gyökeresen megváltozni. Most egy fejcsóválással látnia kellett, hogy a lánya csak igazolja ezt a nézetet. Túlságosan dühös mégsem volt, mert a szíve mélyén mindig is érezte, hogy előbb-utóbb egy ilyen levél fogja várni. Abban sem volt biztos, hogy annak jobban örülne, ha az életpapok annyira megtörték volna a lánya akaratát, hogy tényleg feladta volna minden álmát és tervét, amelyeket gyerekként szeretett volna megvalósítani. Kétségtelen, hogy ebben az utóbbi esetben sokkal nyugodtabb lett volna, hogy minden elrendeződött Lorilla körül. A politika számára is kedvezőbb fordulat lett volna, ha egy-két előnyös házasságot meg tud szervezni a lányának, de hát, erről már majdnem biztos, hogy le kell mondania.

Átballagott a villa másik felébe, a felesége méregfőző konyhájába, ahol üvegfiolák és kristálytégelyek mélyén lapultak a különböző kotyvalékok. Az asszony éppen egy főzetet kevergetett egy asztalnál. Nyúzott arckifejezésén látszott, hogy gondolatai még mindig az ikercsászárok és Edita körül forognak, nem hagyva nyugodni őt.

Mazedrin ledobta Nevra elé a méregkeverő asztalra a lányuk levelét. Amikor a nő meglátta az életpapok feltört, aranyszín pecsétjét a pergamenen, máris még fáradtabb grimasz jelent meg az arcán.

- Mit művelt? - Csak ennyit kérdezett, és kelletlen lassúsággal kihajtotta maga előtt a levelet az asztallapon.

Ahogy a végére ért az életpapok házából jött levélpáros elolvasásának, hagyta a lapokat az asztalra hullani vékony ujjai közül.

A férjéhez fordult:

- Csak azt áruld el, hogy mit tehettünk volna? Mégis, mit kellett volna mondanunk, hogy megértse, milyen fényes lehetőségek várnának rá az udvarban, és hogy milyen szép életet szánunk neki?

- Fogalmam sincs - válaszolta a férfi, széttárva a karját. - Én tényleg mindent megpróbáltam, sokszor beszéltem a fejével, de hát... ennyit ért.

Nevra sem tűnt azonban igazán meglepettnek vagy mérgesnek, ahogyan Mazedrin sem volt az. Nyilvánvaló, hogy voltaképpen mindketten erre számítottak. Csak a nyugalom hamis illúziójába ringatták magukat a lányuk legutóbbi meglátogatásakor. Igazából, egy halvány reménysugárba való kapaszkodás volt részükről, és nem valódi hit Lorilla jó útra térésében.

- Én tizenkét éves voltam, amikor végleg elszöktem a szüleimtől, de engem rendszeresen vertek - idézte fel a varázslónő, és eltűnődve odahúzta maga elé az asztalka sarkán álló mozsarat, hogy folytassa a méregkészítést egy kiszárított lepke porításával. - Lorillát sosem bántottuk, nem értem, miért lázad folyton az akaratunk ellen.

- Nem tudom én sem. Az viszont látszik, hogy rád ütött - csóválta a tanácsos a fejét. - Pont olyan makacs, mint te.

- És pont olyan idegesítően meg tudja játszani magát, mint ahogy te! - vágott vissza a nő. - Emlékszel rá, hogy nyáron milyen csendesnek és beletörődőnek tettette magát? Még akkor sem akadt ki, amikor javasoltuk, hogy kezdjen levelezni Ororar ősmágussal, hiszen milyen jó ötlet lenne, ha el tudná vele vetetni magát... Pedig korábban minden látogatásunkkor hisztizett, ha házassági javaslatokat vetettünk fel. Nyilván már nyáron is a szökést fontolgatta, és csak előadta, mintha elfogadná a terveinket. Kár, hogy a ravaszságunkat és az előrelátásunkat nem örökölte, mert így tényleg folyton csak a gond és az aggodalom van miatta.

- Arról nem is beszélve, hogy épp elég bajunk lenne enélkül is - tette hozzá a báró. - A kémeim ma reggel jelentették, hogy Thiago kinyomozta, hogy ellopattam Kerbelentől a Lezárt Irattár kulcsát, és már Khallaendarba tart.

- Még csak ez hiányzott! - szisszent fel Nevra. Fehér ujjai rászorultak a mozsártörő nyelére.

- Tudod, azt az öreg fogadóst, akinél a főparancsnok megszállt, jól megfizettem. Kifigyelte, hogy Thiago Kerbelen villája körül ólálkodik, utána meg Brianna, a másik kémem adta hírül, hogy a főparancsnok a tolvajok céhének vezetőjét kereste. Annyi esze pedig csak van még ennek a csatatéren nevelkedett katonának is, hogy ha elég sokat szimatol Khallaendarban, még arra is rájöhet, hogy Hindót megölettem. Kellemetlen. Úgy tűnik, szükség lesz rá, hogy új terveket kovácsoljak.

- Ez rosszabb, mint hittem! Abban bíztam, hogy amikor Thiago látja majd, hogy ingoványos területre lépett, a saját érdekében kihátrál, és visszamenekül északra. Nem kedveli a birodalmi politikát, és nincs is elég sütnivalója hozzá. Csak egy bárdolatlan, kardforgatáshoz szokott katona, aki még azt sem tudja, hogy hogyan kell a kést, villát fogni az asztalnál... Hogy lehetünk ilyen balszerencsések, hogy pont most előbukkan, és nem tágít?

- Nyilván alábecsültük. Nem baj, többször nem fordul elő.

- És még itt van nekünk ez az átkozott Edita is! - emlékeztette a bárót a felesége. - Valahogyan muszáj rájönnünk, Atala mit akar vele! Élhet még egyáltalán az ikrek lánya? Már legalább kilencvenéves lehet, de inkább száznál is több. Minden valószínűség szerint meghalt már, de az utódai még életben lehetnek. Az ikrek eltűntek ugyan, de ha a vérvonaluk továbbra is létezik... Ha ez kitudódik, mindennek vége lehet! Azonnal ki kell derítenünk, hogy mi lett Editával! Csakhogy még azzal is óriási bajt okozhatunk magunknak, ha napvilágra kerül, hogy az ikrek lánya után kutatunk...

- Én már ki is találtam egy tervet, hogy hogyan oldjuk meg a helyzetet - jelentette ki váratlanul a főtanácsos, aki eddig összevont szemöldökkel, elgondolkodva hallgatta a nő eszmefuttatását. - Mi nem kérdezősködhetünk Edita után, de valaki más megteheti helyettünk.

- Ha bárkit elküldünk az embereink közül, vagy felbérelünk valakit, hogy nyomozzon Edita után, és lebukik a kutatásaival Atala előtt, a császárnőnek lesznek rá módszerei, hogy könnyedén kiszedje az illetőből, ki bízta meg. Atala ránk fogja bizonyítani, hogy betörtünk a Lezárt Irattárba, mert máshogyan nem szerezhettünk tudomást Editáról. Így sarokba szoríthat. Ha felfedné, hogy olvastunk egy titkos kódexet, az ősmágusok tanácsa rögtön kivégeztetne.

- Egyetlen módon kerülhetjük el - felelte a férje nagy nyugalommal. - Úgy, hogy olyan személyt küldünk el Edita után nyomozni, akiről soha sem feltételezné senki, hogy a mi érdekünket szolgálja. És, akihez semmilyen szál nem köt.

Nevra lesújtott a mozsártörővel egy lepkeszárnydarabra, miközben próbálta kitalálni, hogy mire gondolhat a férje.

- Ha lefizetünk valakit, az szorongatott helyzetben úgyis elárul... - Érezhetően kétkedett abban, hogy a férfi javaslata működhet.

- Természetesen - bólintott Mazedrin, és az arcán játszó mosolyból kitűnt, hogy akármi is a terve, az ennél sokkal jobb. - Az égvilágon senkit nem fogunk megvesztegetni, megfenyegetni vagy pénzzel megvenni. El fogjuk érni, hogy egy kellő hatalommal és elszántsággal rendelkező ember tudomást szerezzen Editáról, és önszántából nyomozni kezdjen utána. Anélkül, hogy mi bármilyen módon képbe kerülnénk. Persze, majd megfigyeltetjük a kutatását a kémeinkkel, és tudni fogunk az eredményeiről.

- Mégis, hogyan akarod ezt kivitelezni? - Nevra kifejezéstelen tekintettel nézegette a mozsár mélyén porított maradványokat, a terv még szemlátomást nem keltette fel az érdeklődését. - Kifecsegnéd valakinek a titkot most, hogy nagy nehezen megtudtuk? Egyáltalán, ki lenne alkalmas személy rá, hogy önerőből kiderítse...

- Ki más, mint Thiago főparancsnok? - A báró kényelmesen helyet foglalt a felesége mellett a méregkeverő asztalkához tartozó, faragott padon.

Nevra értetlenül hallgatott a férje válasza után.

- Nos, éppen ebben áll a tervem igazi lényege - magyarázta el inkább a főtanácsos. - Elég, ha elhitetjük Thiagóval, hogy a Titkos Küldetés és Hindo eltűnése az ikrek lányával áll összefüggésben, és ő rögtön ráharap majd a csalira. Nekiáll kideríteni mindent Editáról, amit csak lehetséges. Hiszen látszik, milyen túlbuzgó és ódivatú az a katona! Sosem hagyná cserben a barátját, Hindót, és az utolsó csepp véréig küzdene, hogy megtalálja. Nem fog addig nyugodni, amíg az ügy végére nem jár. Kinyomoz mindent az ikrek lányáról.

Nevra még mindig a mozsarat bámulta, de Mazedrin látta rajta, hogy körvonalazódni kezdett a nő fejében a terv nagyszerűsége.

- És a legszebb az egészben - folytatta a főtanácsos -, hogy miután a katona mindennek utánajárt, és ügyesen kiderítette, amit tudni szeretnénk Editáról, bemárthatjuk Atala úrnő előtt, hogy az ikrek lánya után nyomoz. Elég csak egy kicsit nyomatékosítanunk a körülményeket. Egyből úgy fog tűnni, mintha a főparancsnok azon fáradozna, hogy helyreállítsa az ikrek vérvonalát a trónöröklésben. Kizárt dolog, hogy Atala ezt ölbe tett kézzel nézné! Kivégezteti a parancsnokot, és végre lesz hozzá tökéletes indíték is: a felségárulás.

A varázslónő arcán látszott, hogy bármennyire is igyekszik nem csodálni a férje észjárását, mégis elismeréssel kell felé fordulnia.

- Néha muszáj megállapítanom, hogy ha összeszeded magad, zseniális ötletek születnek meg a fejedben. - Egyből eltűntek a fáradt ráncok az arcáról.

13. fejezet: A Szurdok-őserdőbe vezető lépcsőn

Egy álló napon keresztül vándoroltak, amióta elhagyták a remete kunyhóját, de még mindig nem érkeztek meg a Szurdok-őserdőhöz. Gorthos egyre jobban utálta a szikkadt Ótvaros-síkságot, ahol alig termett bármi ehető. Remélte, hogy hamarosan megközelítik a dzsungelt. Ahogy megpihentek estére, és a többieket elnyomta az álom, félrevonult őrködni.

Előszedte a brosst a zsebéből.

- Jó fej volt az a remete, én csíptem - közölte a nő, ahogy előkerült a szövet rejtekéből. - Miért nem ástátok meg a kutat is szegénynek?

- Mindjárt sejtettem, hogy kedvelni fogod - dünnyögte Gorthos, de aztán elmosolyodott, mert tudta, hogy a bross csak viccel.

A mágus azon tűnődött, hogy az utóbbi napokban megdöntötte az egyéves mosolygás-rekordját, azaz már legalább három-négyszer őszintén elmosolyodott, és mindezt az ékszerbe zárt nő hatására.

- Megint te kezded az őrséget?

- Ig... - válaszolt volna az öreg varázsló, ám a mondata félbeszakadt a közepén.

- Ez a nő meg kicsoda, akivel beszélgetsz? - lépett elő Marta a háta mögül.

A mágus zavartan fordult meg. Ötlete sem volt, mit feleljen.

- Gorthos régi mennyasszonya vagyok. A nevem Isidora, de szólíts csak nyugodtan Dorának, mindenki így hívott. Egyszer megcsaltam Gorthost. Bedühödött, és elátkozott, azóta élek ebben az ékszerben - hazudta a bross szemrebbenés nélkül. - Úgy hiszem, azóta megbánta, amit tett. Bűntudata lehet, azért hordoz mindig magánál... Sajnos, amilyen ügyetlen, már nem tudja visszafordítani a varázst, így végleg a nyavalyás brossban ragadtam.

- És, miért kell ezt előlünk titkolni? - meredt Marta Gorthosra.

- Biztosan szégyelli, hogy így elrontott egy varázslatot - válaszolt helyette megint az ékszerbe zárt nő.

- Igen, igen, erről van szó - kényszerült Gorthos kinyögni, amikor Marta továbbra is kérdőn nézett rá.

- Jól van, de ilyen többet ne történjen, hogy nem árulsz el a csapatnak valamit! Elég volt a rejtélyeskedésből! - A nagydarab nő elfordult, és visszatért a fekvőhelyéhez.

Amikor hallótávolságon kívülre ért, Gorthos rámordult a brossra:

- A régi menyasszonyom?

A nő felkacagott.

- Lett volna jobb ötleted? - kérdezte kacsintva egyet. - Te csak ültél itt, mint egy sült hal. Valahogyan meg kellett mentenem a helyzetet...

- Nem lehetett volna egyszerűen annyit mondani, hogy felszedtem Khallaendarban egy nagyszájú, rosszindulatúan feleselő nőszemélyt ábrázoló brosst, és most már magamnál tartom, amíg rá nem jövök, hogy mit követett el, amiért bezárták az ékszerbe?!

- Szerintem, a menyasszonyos történet jobban hangzott. Ha akarod, utólag hozzátehetjük, hogy csak félreértés volt a megcsalás, és igazából nem is volt szeretőm. Ha ez megnyugtatja az önérzetedet...

- Ugyan már! - Gorthos legyintett. - Felőlem azt is mondhatod, hogy egy egész hadsereggel félreléptél. Azt viszont költsd át, hogy elrontottam egy varázslatot, mivel ez a része a hazugságodnak tényleg sérti az önérzetemet. Egyetlen egy fontos bűbájt sem végeztem el rosszul harci mágusi pályafutásom nyolcvan éve alatt!

A nő nevetni kezdett a brossban újra, és a varázsló is elmosolyodott.

- Azt hiszem, nem is vagy olyan besavanyodott, mint amilyennek először gondoltalak - jegyezte meg az ékszer derűsen, és tett egy mozdulatot, hogy megigazítsa kuszára vágott sötét tincseit, ám ekkor hátracsúszott köpönyegének fekete ujja. Láthatóvá vált a nő bal alkarja. Gorthosba belefagyott a lélegzetvétel, ahogy megpillantotta az asszony karját borító vörös, frissen égetett sebeket. A bross elértette a férfi elhűlt tekintetét, ugyanis kapkodva visszarángatta a ruhája szövetét a csuklójáig.

- Kékazúr ég! - nyögte Gorthos, és ezúttal tényleg megdöbbent, pedig nem sűrűn fordult elő. - Mi történt a karoddal?

- Semmi, semmi, csak... öhm... pont lehorzsoltam, mielőtt belekerültem az ékszerbe - hebegte a nő, a köntösét igazgatva. - Semmiség az egész.

- Ezek nem is horzsolások voltak, hanem égési sérülések. - Gorthos a homlokát ráncolta. - Hogyan tudtad ennyire összeégetni magad?

- Ó, csak... csak egy kis konyhai baleset... Magamra öntöttem egy tál forró kását. Előfordul az ilyesmi. Nem sokkal a bezárásom előtt történt, így nem volt idejük begyógyulni a sebeknek. Semmiség az egész. Nem is érzem a fájdalmat, hiszen csak egy kép vagyok.

- Már megint hazudsz! - Gorthos ezúttal tényleg türelmét vesztve rázta meg az ékszert. - Mi történt veled? Mik ezek a sebek?

- Nem mondom meg úgysem, szállj le a témáról! - makacskodott a nő. - Lényegtelen, tényleg, nem is fáj.

- De mielőtt a brossba zártak, észvesztően fájhatott. Más sebek is vannak rajtad?

- Ez most komolyan érdekel?! - Az ékszer ismét fölényes mosolyt erőltetett az arcára, de látszott, hogy nem igazán talál magára, amióta napvilágra kerültek a karját borító égések.

- Nem tudom, mit mondhatnék erre. Mindenesetre jobban tennéd, ha őszinte lennél hozzám. Ha létezik valaki, aki segíthetne...

- Nekem nem kell segítség! - vágott közbe a nő szokatlan éllel a hangjában. - Azért vagyok ebben a brossban, hogy mindenki békén hagyjon, és senki se faggasson, és senki se akarjon tőlem semmit, és senki se segítsen... és... és... ennyi. Szállj le rólam!

Gorthos úgy érezte, hogy közelebb került hozzá, mint valaha, hogy megértse a bross titkát. De még most is távolinak tűnt az igazság, ahogy az asszony egyre hátrébb húzódott a képen. Egy könnycsepp csillant a szemében.

- Sajnálom, ami a karoddal történt. Akármi volt is az - felelte végül a mágus, egy kis hallgatás után. - Akarsz másról beszélgetni?

- Igen, az jó lenne - szipogta a nő, és megdörgölte az arcát, elmázolva rajta a könnyet. - Mesélj a készülő krónikás könyvedről!

Gorthos beleegyezett, és az őrség hátralevő idejét a kódexének magyarázásával töltötte.

*

Másnap megérkeztek végre a szurdokhoz. Mintha megnyílt volna a föld, és egyenesen a gyomrába lehetne letekinteni, úgy húzódott az irdatlan sziklahasadék a pusztaságon keresztül. Messze az ég aljáig, nem is látszott a vége. Az óriási szakadék mélyén pedig a fölötte elterülő száraz síkság tökéletes ellentéteként, sűrű erdő zöldellett. A növények áthatolhatatlan szövedéke befonta a szurdok sötét fenekét, és elrejtett minden mást a szédelegve letekintő vándorok szeme elől.

- Remélem, senkinek sincs tériszonya - jegyezte meg Marta -, ugyanis oda le fogunk mászni!

Lila meg Henrik nagyot nyelt, és tétován araszoltak a szakadék széle felé. Marta felszedett a hozzájuk közelebb eső részen egy marék vöröses port, majd jelezte, hogy kövessék a túlsó oldal felé. Megkerülték a hasadás feléjük nyúló sarkát. Így átjutottak a keleti oldalra, ahogyan a remete meghagyta.

- Figyeljétek a sárga gerlice virágokat! - adta ki a nő a következő feladatot.

Elindult a szakadék egyre táguló, szélesedő mélye mentén, figyelgetve a sziklafalon növő virágokat, gazcsomókat.

- Ott lesznek a gerlice virágok, azalatt a kiálló szikladarab alatt - mutatta Gorthos. - Megismerem a lecsüngő, harang alakú szirmaikat.

- Nos, akkor most kipróbálom, hogy a remete igazat szólt-e. - Marta kilépett a szakadék szélére, és lehintette a sziklafalon a markában szorongatott vörös port a kövek repedéseiből kihajló gerlice virágok irányába.

Egyszerre sistergés hallatszott, mint amikor forró tárgy ér hideg vízbe. A sima sziklafalból apró kőfokok emelkedtek ki jókora porfelhő kíséretében. Egy lefelé vezető, meredek lépcső vált láthatóvá.

- Te kékazúr ég! - hüledezett Henrik. - Ezen fogunk lemászni?

- Úgy tűnik - mondta rá Marta nyugodtan, és lenézett a lépcsőre, alaposan szemügyre véve. - Én megyek előre, mert elég nagydarab ember vagyok, és ha lezuhannék, magammal sodorhatnék valakit, aki előttem halad. Engem Henrik és Lila követ, mivel úgy látom, hogy tériszonyosak. Ők mennek belül, hogy segíteni tudjunk nekik. Utánuk Gorthos jön a vízkészletünkkel, és Zizrel zárja a sort. Mindenki egyetért?

A többiek belátták, hogy ez a legcélszerűbb elrendeződés. Beleegyeztek, és Marta már el is kezdett a sziklafalhoz támaszkodva leereszkedni az apró fokokon. Lila arca olyan sápadt volt, mint egy oldal zsírszalonna fehérsége, Henriknek meg remegett a keze, ahogy Marta után kúszott, görcsösen a falhoz tapadva.

Annyira szédítő volt a mélység, hogy még Gorthosnak is nagy levegőt kellett vennie, mielőtt el mert indulni a lépcsőn. Egyszer-kétszer le is pörgött előtte az élete. Meg-megcsúszott a lába a keskeny fokokon, de sikerült végül mindig megtartania magát. Mögötte Zizrel aránylag könnyen tudta követni, mivel a félkobold mozgékony és kistermetű volt, de Henrik és Lila életveszélyesen csetlettek-botlottak a hajmeresztő lépcsőn. A Hebrencset többször is a mögötte szálldosó óriás szitakötőnek kellett megragadnia a grabancánál fogva, és visszalökni a szikla felé, hogy nehogy a fiatal férfi lezuhanjon.

Amikor egyszer Gorthos ismét megtántorodott a lépcsőn, és kődarabkák kezdtek záporozni talpa alól a mélység felé, hirtelen az a kósza gondolat jutott eszébe, hogy vajon mi lenne a brossal, ha ő lezuhanna, és nyakát szegné a sűrű dzsungel mélyén. Talán évezredekig ott lapulna a már rég lebomlott hátizsák helyén, a növények végtelen szövedékében, orchideák és gyökerek hálójában... Mennyire unná magát! Furcsamód az elképzelés, hogy a brossba zárt nő a végtelenségig az erdő tehetetlen foglya lenne, Gorthost jobban megijesztette, mint a saját halálának a kilátása. Végül is, ő már megélt százharminckét évet, nem sok minden maradt, ami igazán felkelthette volna az érdeklődését, és azt a vágyat táplálta volna benne, hogy még hosszú éveken át tengesse életét. Ez a szerencsétlen nő viszont még olyan fiatal, és már annyi éven át senyvedhetett az ékszerbe zárva!

Egészen eddig egyszer sem igazán gondolt a brossba zárt nőre áldozatként. Talán azért, mert olyan manipulatív és fölényeskedő volt a stílusa, vagy azért, mert Gorthos gyerekkora óta tudta jól, hogy az ékszerlakat-bűbájt csak súlyos bűnök elkövetőire róják ki büntetésül. Amióta azonban az elmúlt este meglátta a csúnya égetett sebeket a karján és a könnyeket a szemében, muszáj volt legalább egy kicsit együtt éreznie vele. Bár a nő nem árulta el, hogy mitől sérült a keze, Gorthos úgy sejtette, hogy hátborzongató esemény állhat a hátterében. Különben nem kavarta volna fel a nőt ennyire, hogy felszínre került az eset. Vajon mit művelhetett, hogy így összeégett a karja nem sokkal a brossba zárása előtt? Nyilván nem egy konyhai balesetről volt szó, mint ahogyan állította...

Amikor végre leértek a lépcső aljára, Gorthos olyan kimerültséget és hideg dermedést érzett a tagjaiban, amilyet még soha korábban. A szédítő magasságból való aláereszkedés minden erőt elszívott az izmaiból. Legnagyobb megnyugvására a társai is így voltak ezzel, és odamásztak a liánok, kúszónövények szövevényén át egy fa tövébe, majd elhevertek. Még Marta is csak szótlanul pihegett egy óriási páfrány tövébe roskadva.

- Hogyan bírtak a druidák annak idején rendszeresen fel-le közlekedni ezen a brutális lépcsőn?! - fulladozott a Hebrencs, és a mellkasát ütögette a szíve fölött, hogy életet leheljen magába. - Azt hittem, ott hagyom a fogam...

- Amilyen ügyes vagy, fiam, én is ugyanezt gondoltam rólad - válaszolta Marta csípősen.

- Harinak köszönhetem, hogy még élek. - A fiatal férfi magához ölelte a zavartan verdeső szitakötőt.

Zizrel nem szólt semmit, csak majszolgatni kezdett egy szelet gyümölcskenyeret. Gorthos arrébb húzódott, és elővette a brosst.

- Nézd meg ezt a lépcsőt! - mutatta a nőnek. - Ott másztunk le az előbb.

A bross felpillantott a magasba nyúló sziklafalra és a parányi lépcsőfokokra.

- Féltél? - kérdezte egyszer csak.

- Igen, féltem - ismerte be a varázsló. - Attól féltem, hogy mi lesz veled, ha lezuhanok, és nyakamat töröm. Mihez fogsz kezdeni egymagad az őserdő mélyén ki-tudja-hány száz évig...

- Biztosan sírtam volna, ha meghalsz.

- Tényleg? - kérdezett vissza Gorthos fanyar kétkedéssel a hangjában.

- Nyilván. Mi mást csináltam volna több száz éven át egyedül a dzsungel sűrűjében, az oszladozó hullád mellett?

Az idős varázsló vállat vont:

- Még kiderülhet, hogy itt pusztulok. Nem úgy hírlik, hogy felettébb barátságos hely lenne a Szurdok-őserdő...

- Azért csak próbálj meg életben maradni! - A bross tréfásan megrázta a mutatóujját a mágus felé. - A levéltár is rémes hely, de egy erdő mélye még sivárabb. Semmi kedvem itt poshadni az örökkévalóságig. Meg egyébként is, nehogy most dobd fel a talpad, amikor már kezdenélek megkedvelni!

- Ha elárulod, hogy hogyan kerültél a brossba, akkor megígérem, hogy kijuttatlak az őserdőből.

- Micsoda előnytelen alku ez?! - vonta fel az ékszer fél szemöldökét. - Úgysem hagynál itt, és gondolom, meghalni sem szándékozol. Nem mondok semmit.

- Azt állítottad az előbb, hogy szeretsz egy kicsit. Ha ez igaz, akkor ennyit csak megoszthatnál!

- Csak annyit mondtam, hogy kezdelek megkedvelni - emlékeztette a nő. - És minél többet faggatózol, annál kevésbé lesz így. Hiszen megígérted annak idején, hogy nem fogsz erről kérdezgetni, ha minden nap elmesélek egy részletet az életemről. Már hányadik alkalommal szeged meg az ígéretedet? Körülbelül századjára?

- Jól van, ne sértődj meg megint! - adta meg magát Gorthos. - Inkább mesélj valamit ma is!

- Tizenhat évesen majdnem feleségül mentem egy kereskedő fiához - idézett fel a nő egy emléket. - Még jól is nézett ki, és az apjának öt hajója volt. Elég kedvező parti lett volna. Csak aztán hirtelen el kellett hagynom a fővárost, és nem láttam a fiút többé.

- Ennyi? - kérdezte Gorthos kicsit elégedetlenül. - Még ehhez hozzátartozna az is, hogy miért kellett olyan hirtelen elutaznod. Már akkor is bűnöket követtél el?

- Jaj, már majdnem el is felejtkeztem arról, hogy szerinted én egy tömeggyilkos szörnyeteg vagyok! - biggyesztette el az ajkát a bross a jól ismert fintorral, amit Gorthos már álmából felriasztva is maga elé tudott volna képzelni. - Igen, persze, természetesen azért kellett elutaznom, mert kiirtottam hét falut.

- Ne gúnyolódj ezen! Te magad említetted a degertari mészárlást...

- És már akkor sem hitted el! Akkor most, hogy már ismersz, és tudod, milyen kedves, aranyos, jólelkű vagyok, hogy feltételezhetsz rólam bármi rosszat?

Gorthos a fejét fogta, és tudta, hogy a bross most már biztosan meg fog haragudni, de halkan elnevette magát. A nő tényleg duzzogni kezdett, amiért a varázsló ennyire viccesnek találta az egyébként valóban ironikusnak szánt mondatát.

- Be tudod bizonyítani, hogy tényleg jó ember vagy? - kérdezett rá hirtelen Gorthos.

- Nem tudom. Hogy lehet ilyesmit bebizonyítani? - rántott egyet az ékszer a vállán. - Főleg, hogy be vagyok zárva ebbe az átkozott brossba! Így még ajándékot sem tudok készíteni neked. Ha énekelek egy bájos altatódalt, az elég „jóemberes” lesz?

- Mindig csak csúfolódsz - korholta a mágus. - Így sosem fogom komolyan venni, hogy a jó oldalon állsz...

- Jaj, úgy beszélsz, mint egy szenilis életpap! Jó oldal? Ne nevettess! Egyáltalán, mi a kékazúr ég az a jó oldal?! Ez a bizonyos Atala császárnő? Vagy az ő hívei? Vagy a ti kis csipet-csapatotok? Vagy a császárnő ellenségei? Vagy Ledoran Királyság? Vagy a régi császárok hívei? Vagy a főpapok? Vagy az ősmágusok? Vagy csak te? Te egyedül, Gorthos, a birodalmi történetíró?

Gorthosnak be kellett magában ismernie, hogy nem tud válaszolni.

14. fejezet: Félúton a főváros és Khallaendar közt

Thiago lovának patája egyenletes koppanásokkal csattogott a főút lapos kőkockáin. A fekete hátas suhanva vágtázott nyergében fakó köpenybe burkolózó lovasával, szinte nem is látszott rajtuk a több napos út fáradalma. Két elnyűhetetlen, makacs teremtmény, akiken nem fog az átlag halandók fáradalma...

Egyébként a főparancsnok nem haladt túl gyorsan a fővárosból Khallaendar felé vezető úton, bár ez nem a lova által elbírt tempón múlt. Sokkal inkább gondos vizsgálódásának volt köszönhető, ugyanis minden olyan fogadóba betért, amelyik a főút mentén épült, s kifaggatta a tulajdonosaikat, hogy látták-e korábban Hindo parancsnokot. Még a kidőlt-bedőlt kis viskókba is bezörgetett, ahol kinn lógott a boros korsót és lapos veknit ábrázoló cégér. Hátha bármelyik szállásadó tud valami keveset mondani. Sokáig nem járt sikerrel, aztán végül egy kétemeletes, kőkerítéssel megerődített, magányosan álldogáló fogadó tulajdonosának felcsillant a szeme a kérdéseire. Közelebb hajolt a küszöbén álló katonatiszthez, és úgy kezdte mesélni:

- Igen, igen, uram, a padlásomon aludt meg a félszemű parancsnok. Jól emlékszem rá, mert illedelmes, szerény vendég volt. Még segített is, amikor két részeges flótás összeverekedett a konyhám előtti lócánál. Lejött a zajra a szobájából, és szétválasztotta őket. Biztosan ő volt az, akit te keresel, mert a nevét ugyan nem mondta meg, de pont úgy hiányzott három ujja, ahogyan leírtad. Rendes ember, mondom, nagyon rendes. Két ezüstöt hagyott hátra a lovászfiúnak és az öcsémnek is, aki kifényesítette a csizmáját. Azt mesélte, ha jól rémlik, hogy Khallaendarba tart.

- Kérdezett bármit? Kért valahová útbaigazítást?

- Most, hogy így említed... Igen, tudakozódott, hogy merre találja az útja során az Ekhart nevű szőlősgazdát. Úgy mondta, hogy egy ügyet kellene vele elintéznie. Nem adott bővebb magyarázatot.

- Ez esetben én magam is felkeresem majd Ekhartot. Merre lakik?

- Haladj tovább Khallaendar felé, és hamarosan kanyart vesz az országút. Arrafelé már látni fogod Ugot tulipánkertész földjeit, ahol a szirmahulló tulipánok nyílnak. A tulipánföld mellett térj le egy göröngyös kis ösvényre, és lovagolj néhány kőhajításnyit a domboldal irányába! Itt találsz két parlagon maradt szántót. Ezeket is hagyd el, és túlnan már észreveszed majd Ekhart szőlőjét. Ő maga ott éldegél mellette, egy földbe ásott viskóban.

Thiago elővett egy ezüstöt az övére fűzött erszényből, és a fogadós tenyerébe nyomta:

- Köszönöm.

Vissza is pattant a lova nyergébe. Hamarosan eltűnt a távolban, csak a hátasa által felvert porfelhő maradt utána.

*

Ahogy megérkezett Ekhart szőlőjéhez, lassabbra fogta a lova lépteit. Alaposan szemügyre vette a gazda földbe vájt kunyhóját, mielőtt bezörgetett a viskó nádból ácsolt oldalán. Ekhart nem a kalyibában tartózkodott, hanem éppen a nem messzire épült présházban foglalatoskodott. Amikor meglátta az érkező lovast, előbújt az árnyas falak közül. Fehér kötényén bíbor-lila szőlőlé foltok sötétlettek, és bőrcsizmája is a cukros gyümölcslétől tocsogott. Alacsony, kopaszodó férfi volt, a vonásaiban azoknak az embereknek a szikárságával, akik kemény kétkezi munkával küzdöttek meg a betevő falatért, és mindent, amit összegyűjtögettek életük során, a saját szorgalmuknak köszönhettek.

- Mi járatban, katona? - kérdezte kissé lekezelő hanghordozással, de amikor meglátta a Thiago arcának bal oldalát átszelő sebhelyet, egyből alázatosabbá vált.

- Főparancsnok uram! - ismerte fel a látogatóját. - Mit csinálsz itt, ezen a pórnépnek való vidéken?

Thiago megkötötte a lova kantárát az egyik szőlőtartó karóhoz, és odasétált Ekharthoz.

- A császárnő küldött - hazudta. - A fenséges úrnő - örök pompa ragyogjon életére! - szeretné tudni, hogy minden a legnagyobb rendben zajlott-e. Tudod, a khallaendari küldetés...

A szőlősgazda zavartan megdörgölte szőlőlétől ragacsos kézfejével az állát:

- A Titkos Küldetésről lenne szó?

- Természetesen - válaszolta egyből Thiago. - A kegyes úrnő - éljen örökké! - szeretné, ha beavatnál a részletekbe, már amennyit tudhatsz.

Ekhart gyanakodva sandított rá:

- A legszigorúbb parancsot kaptam, hogy soha, senkinek ne beszéljek erről!

A főparancsnok megértően biccentett.

- Igen, helyes az utasítás, de ezúttal mégis kivételt kell tenned! Most az egyszer. - Elővett egy aranyat az övére akasztott erszényből. - Jó szolgálatodnak meglesz a jutalma.

A gazda még mindig gondterhelten nézett rá, de aztán intett, hogy üljön le a présház előtt álló apró lócára. Amikor Thiago helyet foglalt, ő is követte a példáját.

- Egyik éjjel érkezett hozzám egy küldönc. Öt mágikus pecséttel lezárt zsákot bízott rám, azokra kellett vigyáznom - fogott bele Ekhart a mesélésbe. - Hosszú hetekig nem jelentkezett nálam senki az itt elhelyezett csomagokért. Meghagyták, hogy türelemmel kell várnom öt Khallaendar városába tartó emberre, akik majd eljönnek egy-egy zsákért. Nem egyszerre fognak érkezni, így mondta a küldönc, és nem szabad elárulnom egyiküknek sem, hogy kik jártak még nálam. Csak annyi volt a feladatom, hogy a csomagjukat adjam át. Aztán el kellett őket irányítanom egy khallaendari szövőnőhöz, Raggához. Ragga magyarázza majd el nekik, hogy hol találkoznak először egymással, és hogy kit keressenek. Nekem szigorú parancsom volt arra, hogy egyelőre tartsam titokban, kik voltak a látogatóim. Esküszöm az egyetlen szamaram életére, hogy be is tartottam minden utasítást gondosan!

- Efelől szemernyi kétsége sincsen a kegyes császárnőnek - éljen örökké! Mindössze annyit szeretnénk, ha beszámolnál, hogy kik jártak itt nálad, és mind továbbutaztak-e Khallaendar felé.

- Minden a legnagyobb rendben zajlott, ebben biztosak lehetnek ott a fővárosban azok, akik küldtek, uram! Megtettem a kötelességem, bár egyáltalán nem örülök, hogy ilyen sötét ügybe rángattak bele. Kérem, én csak egy egyszerű földműves vagyok, nem értem, mi dolga velem a császári udvarnak...

- Ne aggódj, nem esik bántódásod! Folytasd a beszámolód!

Ekhart megborzongott, de ismét felvette a fonalat az öt titokzatos vendégénél:

- Elsőként egy lepkeember keresett fel. Desdemona néven mutatta be magát, és mondta, hogy a fenséges császárnő küldte a csomagjáért. Átadtam neki az egyik zsákot, és közben mesélte, hogy akad valami elintéznivalója Oske-földön, és először odautazik, csak utána megy majd Khallaendarba. Sok mást nem szólt. Tudod, főparancsnok uram, nem is zavart volna a dolog, de hát, ez a név... Desdemona! Te is biztosan hallottad már... Vajon ő lehetett az?! Megijesztett a név... Az alakváltók főpapnőjét hívják így.

Desdemonát szinte mindenki ismerte Iziliar területén, legalábbis hallott már róla. Arról viszont senki sem mert volna biztosat állítani, hogy valóban találkozott-e vele. Az alakváltóknak megvolt az a rémes tulajdonságuk, hogy bár kénytelenek voltak mindig a saját nevüket viselni, senki sem láthatta az igazi arcukat. Mindig csak mások képében járhattak. És ezalatt a mások alatt korántsem kizárólag emberi fajokat kellett érteni. Az alakváltók a trolloktól kezdve a tavi varangyokig mindenféle különböző teremtmények alakját magukra tudták ölteni. Csak a képességeik szabtak határt a változatos formáknak, amelyekben megjelentek.

Thiago hallott olyan híreszteléseket, hogy egy alakváltó akkor tudja felvenni egy adott élőlény alakját, ha egy álló esztendőn keresztül minden pirkadatkor megiszik egy gyűszűnyit a teremtmény véréből. Elég undorító pletyka volt. A főparancsnok hajlott afelé, hogy elhiggye, mivel úgy vélte, nem lehetett véletlen, hogy az ősmágusok tanácsa nagyjából ezer évvel ezelőtt száműzte az alakváltókat a Bhakti-hegység barlangjaiba, és kitagadta őket a békés mágiagyakorlók köreiből. Azóta nem szabadott tisztes mágusoknak gyakorolni az alakváltást, és a legsúlyosabb büntetések vártak arra, akiről bebizonyosodott, hogy alakváltó. Mivel igen nehéz és sötét területe volt ez a varázslatoknak, és Thiago úgy sejtette, hogy a vérivásnál még hajmeresztőbb dolgok is kellenek hozzá, hogy valaki alakváltóvá váljon, nem sokan kísérleteztek vele. Aközül a néhány lázadó mágustanonc közül is, akik elszöktek a Bhakti-hegységbe alakváltást tanulni, egy részük sosem került elő, így nem tudni, mi lett további sorsuk, a maradék pedig visszatért ugyan, de elméjük megbomlott, és egyetlen értelmes szót sem lehetett kihúzni belőlük többé.

Szóval, Desdemona ennek a titokzatos alakváltó közösségnek volt a főpapnője, és a szóbeszéd szerint hetvenhét féle élőlény alakját tudta magára ölteni. A főparancsnok inkább nem akarta elképzelni, hogy például ahhoz, hogy nyálkázó medúzává vagy varacskos aligátorrá válhasson, mit kellett a papnőnek megtennie.

A tiszt számára azonban nem is a mágia sötét mélysége tette igazán riasztóvá az alakváltást, hanem a vele járó áldozat. Aki alakváltónak állt, soha többé nem ölthette fel a saját alakját. Mindig csak azokét a lényekét hordhatta, akiknek a külsejét eltulajdonította. Thiago valami szívszorító elveszettséget és hontalanságot sejtett abban, hogy valaki képes saját magáról lemondani azért, hogy más teremtmények képében járhasson. Sokan pont ezt találták izgalmasnak az alakváltókban, és titkon ábrándoztak arról, hogy egyik napról a másikra bájos sellőlánnyá vagy fürge, sziklacsúcsokon szökellő zergévé válhassanak, de a főparancsnokot inkább viszolygással töltötte el.

Ha Atala császárnőre gondolt, gyakran az alakváltók jutottak róla eszébe. Bár még sosem találkozott szemtől szemben alakváltóval, legalábbis nem tudott róla, és a császárnő maga sem kötődött a mágiának ehhez a zűrzavaros és szigorúan tiltott válfajához. Mégis, az, ahogyan Atala álarcok mögé rejtette valódi személyiségét és gondolatait, és senkit nem engedett a fejébe látni, felidézett a főparancsnok szerint valamiféle szomorú hasonlóságot az alakváltókkal. Vagy az, ahogyan a császárnő az egyszerű származását arany ékszerek és hivalkodó pompa mögé próbálta rejteni. Talán ez volt az oka, hogy ha a hírhedt Desdemonát elképzelte, mindig a fiatal Atala nevű komorna alakjában látta maga előtt.

A lánnyal akkor találkozott először, amikor apját elkísérte Odo császár udvarába egy lovagi tornára.

Thiago még csak apró, négyéves fiúcska volt, de máig tisztán emlékezett rá, amikor életében először megpillantotta Atalát. A lány a császári család kíséretében állt a palota erkélyén. Egy durvaszövésű, fehér tunikában, karján egy nagy gyümölcsös tállal, amelyet készségesen nyújtott úrnője felé, ha a császárnénak csemegézni támadt kedve. És, bár ott ült az udvar fölé nyúló balkonra kitett trónuson maga a nagy Odo császár, mellette pedig legújabb, felcicomázott felesége, és színpompás szolgahad vette őket körül legyezőkkel, frissítő üdítőktől csöpögő korsókkal, a gyermek Thiago mégsem tudott másra nézni, csak arra az egy titokzatos mosolyú, izzó szemű szolgálólányra, Atalára. Egy ősi duliathi mondás úgy tartja, hogy „a gyermekeknél senki sem érti jobban a világot”, és talán lehet ebben valamiféle igazság, mivel Thiago manapság már egészen biztosan ügyet sem vetett volna egy szolgálóra a sok közül, és észre sem vette volna Atalát. De akkor úgy nézte a lányt, mintha szirént vagy tündért látna, és tudta, hogy soha többé nem fogja elfelejteni. Hogy mi tette számára különlegessé pont ezt az egy komornát, azt nem tudta volna sem gyermekként, sem ma megmondani, és mivel abban sem hitt, hogy a jövőt érezte volna meg, amikor Atalára tekintett, ezért egyszerűen csak véletlennek tartotta, hogy ez a szolgálólány akkor olyan maradandó benyomást gyakorolt rá.

Thiago elhessegette magától az emléket, és újra Ekharthoz fordult.

- Tehát, egy Desdemona nevű lepkeember jelentkezett nálad - ismételte el a főparancsnok a szőlősgazda elhangzott szavait. - Sok más nem derült ki, csak az, hogy Oske-föld felé tart, mielőtt Khallaendarba utazna. Ki érkezett utána?

- A következő Hindo parancsnok volt, akit egészen biztosan jól ismersz. Neki is átadtam a holmit, amelyet a császárnő - élet, fény, egészség szálljon rá! - a számára küldetett. Aztán Hindo távozott Khallaendar felé az országúton. Utána egy törpe jött egy közeli üzemből. Azt mondta, hogy a neve Hetedik Bibbon, és a híres csattanópor készítőnek, Negyedik Bibbonnak a dédunokája. A hátán bőrből szabott puttonyt hurcolt. Üvegcsék, kristályok, poros zsákocskák lapultak benne. Keménykötésű fickónak tűnt. Őt követte Zizrel, a térképkészítő, egy vörös hajú félkobold. A Kilenc Sziget földjéről jött. Már eléggé elnyűtte a hajóút és a megerőltető tempójú utazás, így ő meg is aludt nálam egy éjszakára.

Thiago hallott már Hetedik Bibbonról és Zizrelről is. Hetedik Bibbon egy csattanóport gyártó, törpék vezette üzem feje volt a Magas-hegységben, és a hadsereg gyakorta rendelt híres konyhájáról lángot köpő vizeket és légsújtást okozó őrleményeket. Zizrel térképeit pedig szintén sok csatában alkalmazták, néhány ütközet előtt még maga a félkobold is kilátogatott a csatatérre, és segített a parancsnokoknak megtervezni egy-egy harc menetét a domborzati adottságoknak megfelelően.

Thiago sosem vette még igénybe Zizrel szolgálatait, bár Atala már két esztendővel ezelőtt a nyakára küldte a félkoboldot. Ő viszont lepasszolta az egyik altisztjének a feladatot, hogy Zizrel tanácsaival foglalkozzon. Még csak nem is találkozott személyesen a félkobolddal, de eddig nem bánta a dolgot, mivel ki nem állhatta a kotnyeles tudósokat. Világéletében elég volt a józan esze meg a csatatéren szerzett tapasztalata ahhoz, hogy átlássa, hogyan érdemes sikerre vinni egy ütközetet. Az eredményei igazolták is. Atala néha mégis rátukmált pár híres „szakértőt”, akik kódexekből, térképekből és porhadó tekercsekből akarták kiókumlálni, hogy hogyan lehet megnyerni egy hadjáratot, és kéretlen jó tanácsaikkal folyamatosan hátráltatták. Nos, Zizrel már a sokadik volt a sorban, és Thiago kellőképpen belefáradt a tudományok művelőitől kapott „remek” ötletekbe. Ezért esze ágában sem volt bármikor is felkeresni a félkoboldot.

Most utólag kicsit bánta, hogy nem ismerkedett meg vele a két év során. Talán hasznát vehetné a róla szerzett információknak abban, hogy Hindóék küldetését megértse. De hát, sosem vette a fáradságot, hogy bármit megtudjon Zizrelről, így be kellett érnie annyival, hogy neves térképész.

- Utoljára Ezedon érkezett hozzám, a tűzmágia ősmágusa. Felismertem a nyakára tetovált lángokról. És a sötét szakálláról, amelyben vörös szálak izzottak. Orrlyukán olykor-olykor füst gomolygott, és ujjai parazsat szórtak, ha csettintett velük. Ezedon híres harci mágus, biztosan ismered...

- Hát hogyne! Az ő segítségével nyertük meg a Bolgak istálló ostromát - idézte fel Thiago. - Ezedon kiváló harci mágus, és elképesztő ügyességgel uralja a tűz erejét. Sosem láttam olyan varázslót, aki ilyen magabiztossággal tudná kormányozni az egyik őselemet.

- Nos, ők öten voltak a látogatóim, uram. Napok, hetek is elteltek érkezésük között, és egyikük sem bizonyult bőbeszédűnek a küldetésüket illetően. Átvették a csomagjukat, és hamarosan odébb álltak - fejezte be a mesélést Ekhart. - Kérsz egy kis bort?

- Nem, köszönöm. Idd meg te az egészségemre! - Thiago letette az aranypénzt a szőlősgazda elé. - Ügyelj rá most már, hogy többé ne beszélj senkinek a Titkos Küldetésről, mert a fejedbe kerülhet, ha nem a megfelelő személy előtt említesz meg valamit!

Felkelt a lócáról, és elsétált a lovához. Az éppen egy szőlőkacsot rágcsált, bár nem nagyon ízlett neki az indácska. Berzenkedve húzogatta az ínyét, miközben csócsálta. Thiago felpattant az állat hátára, és elirányította a Khallaendar felé kanyargó, kövezett országút felé.

Szóval, Atala ezeket a személyeket indította útnak a Titkos Küldetésre.

Egy alakváltónőt, Desdemonát, aki hírhedt egész Iziliarban, és bármilyen kémmestert megszégyenítő képességeket tud felmutatni számtalan alakját felöltve.

Egy katonai parancsnokot, Hindót, aki már rengeteg csatában bizonyította rátermettségét és elszántságát, emellett kiváló vezető.

Egy robbanószerekhez remekül értő törpét, Hetedik Bibbont, aki a veszélyes vegyületek és tűzi játékok szakértője.

Egy híres térképkészítő félkoboldot, Zizrelt, aki bármilyen ismert és ismeretlen földre el tudja kalauzolni társait.

És egy harci mágust, Ezedont, aki a tűz őselem szakértője, és az ősmágusok tanácsának előkelő tagja.

Igencsak ütős csapatot válogatott össze a császárnő. Vajon miért? Ha ennyire ismert és kiváló képességű személyekre volt szüksége, bizonyára veszélyes és fontos feladattal bízta meg őket.

Thiago gondterhelten ráncolta a homlokát, és egyre erősebb lett benne az eddig inkább homályos érzés, hogy jobban tette volna, ha északon marad a csapataival, és nem ártja bele magát Hindo eltűnésébe.

Mégsem habozott, csak hajtotta tovább a lovát az úton előre, Khallaendar városa felé.

15. fejezet: Egy templom romjainál

A fényes, húsos levelek oldalán páracseppek csorogtak. A föld mélyéből kigőzölgő forróság szinte kiizzasztotta az ezüstös patakocskákat a növényekre. Az öt vándor fulladozva legyezgette magát egy-egy tányérnyi, letépett levéllel, miközben próbáltak álomba merülni a posványos, ragacsos sárban úszó növények tövén. Eddig azt hitték, hogy a sivatagszerű síkságnál rosszabb nem következhet, de ahogy néhány percnél többet töltöttek a Szurdok-őserdőben, máris felülbírálták korábbi elhamarkodott véleményüket. Bár Marta pihenőt rendelt el, ahogy leértek a szörnyűséges lépcsőn, és úgy döntött, hogy a csapat alhat is egy kicsit a sziklafal tövében, a furcsa alakzatokban hullámzó, göcsörtös gyökerek közt fekve, sárban ázva, a kigőzölgésektől és a párától fuldokolva nem lehetett igazán pihenni.

Lila már kezdte megbánni, hogy elindult a Titkos Küldetésre. Nem így képzelte el a hősnők életét. Valahogy könyvekben olvasva és meséket hallgatva olyan egyszerűnek és fényesnek tűnt a hőssé válás. Olyan csodásnak... Az miért nem volt benne egy történetben sem, hogy a vándorutakon való koplalás, cipekedés, végtelen hosszú gyaloglás, forróság, szél, szomjúság milyen sivár és megerőltető? A rémes óriáspókokról vagy a nyaktörő lépcsőről nem is beszélve! És még az is kérdés, hogy valaha siker koronázza-e majd a kimerítő vándorutat.

A szurdok falán lemászva egyetlen gondolat járt a fejében: miért is nem hallgatott a szüleire?! Olyan szép élete lett volna, ha nem szökik el az életpapoktól, hanem kivárja, hogy a szülei megtalálják a leggazdagabb férjet számára. Tejben, vajban fürödhetett volna, bármit megvehetett volna. A birodalom legkáprázatosabb estélyein tündökölhetett volna! Miért kellett ide jönnie? Hogy gondolhatta ezt komolyan? Hiszen ő csak egy egyszerű lányka, nincsenek csodás képességei, mint ahogyan Martának hazudta, és még csak nem is látott igazi harcot, csatát. Semmi mása nincs, csak az álmai, a bolondos ábrándjai, hogy kalandokat élhessen át, és hőssé válhasson. Ennyi.

Elkeseredett, ha arra gondolt, hogy csalódást okozott a szüleinek. Attól félt, hogy nagyon haragszanak rá, amiért elszökött az életpapok főtemplomából. Mennyi adományba, hány csengő aranyba került az évek során, hogy az ő nevelését biztosítsák egy ilyen nagyhírű, kiváló intézményben. Ő meg félredobja az egészet azért, hogy légvárat építhessen, és hiú reményeket kergessen!

Egyre jobban megbánta azt a lázadását is, hogy odaígérte a kezét Todnak. Tod egy khallaendari asztalosmester inasa volt, szegény, de tisztességes fiú, és Lila akkor találkozott vele, amikor egy fanyesedék átfúrta a fiatalember tenyerét. A helyi életpapok egyike megpróbálta kivenni a fadarabot a sebből, de elrontott valamit, és ahelyett, hogy meggyógyította volna, egy komplett szamócabokrot növesztett a szerencsétlen fiú tenyerébe. Ekkor küldték el kárpótlásként Todot Oske-földre az életpapok főtemplomába, hogy majd ott kikúrálják őt a hibát elkövető pap költségén, csak nehogy a gyógyítója rossz hírét keltse. Lila az életpapok növendékeinek egyikeként gyakran segített a lábadozó sérültek etetésében és itatásában. Így ismerkedett meg Toddal is.

Azonnal úgy érezte, hogy belebolondult a jóképű, elbűvölően mosolygó asztalos inasba, amint megpillantotta. Így utólag belátta, hogy nyilván csak az unalom lehetett az oka, és az, hogy az életpapok mind csúnyák meg öregek voltak. Jólesett már a szép, ifjú legénnyel való találkozás változatossága, de nagy kár volt rögtön úgy vélnie, hogy beleszeretett. Fűt, fát megígért neki, a két hetet, amíg Tod az élettemplomban lábadozott, édes turbékolással töltötték. Tervezgették, hogy hamarosan titokban összeházasodnak Khallaendarban. Nyilván ez az egész ötlet is csak abból származik, hogy Lila mindenáron máshogy akarta alakítani az életét, mint ahogy a szülei eltervezték. Most viszont, ahogy visszagondolt a hirtelen fellángolásra, amit Tod iránt érzett, be kellett látnia, hogy aligha beszélhet bármiféle szerelemről.

Mióta elszökött a főtemplomból, már egészen máshogy nézett a világra. Kitárultak előtte a lehetőségek, és egyáltalán nem volt benne biztos, hogy Tod még mindig ugyanazt jelenti neki, mint amikor a főtemplom mélyén megismerkedtek. Ahogy meglátta azt a jóképű, titokzatos tekintetű kereskedő tanoncot a Khallaendar felé vezető úton vagy éppen a hetyke szakállú, ifjú cipészmestert a vásárban, és mindkettőjük iránt körülbelül ugyanolyan „mély” érzések ébredtek benne, mint annak idején Tod iránt, be kellett magának ismernie, hogy hatalmas felelőtlenség volt azt hinnie, hogy a Tod iránt érzett vonzalomnak bármi köze van a szerelemhez. És, persze, az, hogy rögtön megígérte még a templomban, hogy hozzámegy feleségül, amint megszabadul az életpapoktól... Még jó, hogy a Titkos Küldetés megakadályozta!

Henrik riasztotta fel Lilát savanyú töprengéséből azzal, hogy felkelt fekvő pozíciójából egy fa tövéből. Átült a lány mellé.

- Nem tudok aludni ebben a fojtogató párában és a szúnyogok csipkedésétől - panaszolta. - Te sem?

- Nem igazán. - Lilán nyilván látszott, hogy a gondolatai máshol járnak.

- Minden rendben? - érdeklődött a Hebrencs.

- Hát, azt hiszem... - A lány borúsan nézett maga elé, és egy tűnődő mozdulattal lesöpört egy bogarat a térdéről. - Csak a szüleimen gondolkodtam, és azon, hogy miért is nem csináltam soha semmit úgy, ahogy tanácsolták nekem? Tudom, hogy sokszor tévedtek ők is, de pár dologban igazuk volt.

- Ez már csak így megy. Ha a fiatalok mindig azt tennék, amit az idősebbek mondanak, soha semmilyen újítás és fejlődés nem lenne a világban.

- Gondolod?

- Persze. Tarts ki a céljaid mellett! Egyedül te tudhatod, hogy mi a legjobb neked - biztatta a fiatalember.

- És ha én sem tudom? - Lila hangjából sütött a kiábrándultság és a kétely. - Honnan tudhatnám, hogy jó döntéseket hozok?

- Nem tudhatod, de nyilván ha a saját utadat járod, akkor nem számít, hányszor hibázol. Előbb-utóbb büszke leszel magadra. - Henrik meglapogatta a lány vállát. - Az apám azt akarta, hogy kertész legyek, mint ő. Minden áldott reggel elcipelt a helyi elöljáró palotájának kertjébe virágokat metszeni és palántákat ültetni. Ő csak az alkertészi rangig vitte, és egyetlen álma volt, hogy belőlem majd egy szép napon főkertész válik. Városi főkertész. Amikor tizenkét évesen megmondtam, hogy elmegyek inaskodni egy törpe mellé, aki lángoló vizek főzésével foglalkozik a város egyik lepusztult negyedében, egy koszos, elhanyagolt kis laborban, mert vegyész szeretnék lenni, az apám fejbevágott egy kapával, és kihajított az ajtón. Közölte, hogy nem vagyok többé a fia.

- Jaj, ez borzalmas! - szörnyülködött Lila. - Sosem békélt meg?

- Nem tudom. Nem találkoztam vele többször.

- Ó! - A lány együttérzően pillantott Henrikre, ám a fiatalemberen nem látszott megrendültség.

- Már rég túltettem magam ezen - mondta egy halvány mosollyal. - Az vigasztalt meg, amikor egyszer egy hétre eljuthattam a híres Hetedik Bibbon vezette csattanópor-üzembe. Tanulmányi út volt, és nem maradhattam ott sokáig, de egy igazi álmom vált valóra azzal, hogy körbenézhettem. És akkor ráébredtem, hogy minden megérte...

Lila átölelte hirtelen a Hebrencset.

- Köszönöm! - suttogta. - Megvigasztaltál.

Henrik akart még valamit mondani, ám ekkor egy kisebb plattyanással kikötött mellettük az óriás szitakötő a sárban. Szájában egy létől csöpögő, vörös bogyófüzért tartott. Szürcsölve eszegetni kezdte.

- Nézd csak! - csapta össze Henrik a kezét örömmel. - Első saját ételszerzeménye, amióta megsérült, és felgyógyult! Már nagyon szép a repülése is, alig-alig zavarodik meg a mozgása. Azt hiszem, el kellene engednem itt.

Hari csapott néhányat a szárnyával, és odaröppent Henrik vállára, ott folytatta a falatozást.

- Mi van, ha nem is akar elmenni? - Lila elnézte, ahogy a rovar vidáman himbálózik a fiatal férfi nyakában. - Úgy tűnik, szeret veled utazni.

- Baj érheti az út során. Jobb lenne neki ez a hely, mint a folyón csónakázás, a tengeri utazás, és még ki tudja, mi minden.

Henrik megpróbálta lehessegetni Harit a válláról, ám a szitakötő megkapaszkodott, és ciripelt egyet.

- Jól van, tudod mit? - fordult oda hozzá Henrik. - Ha akarsz, maradsz, ha nem akarsz, akkor elmész. Majd te eldöntöd.

Hari bólintott egy kisebbet, és elégedetten szürcsölte tovább a bogyók levét.

- Szerinted, bólogatott? - méregette Lila a szitakötőt. - Lehetséges, hogy tényleg érti a beszédünket?

- Nem tudom. Lehet. - Henrik letörölte a nyakából a ráfolyt gyümölcslevet, aztán hátradőlt a fa törzsének támasztva a hátát. Lila is elhelyezkedett mellette, és megpróbáltak egy kicsit szunyókálni, mielőtt Marta indulást vezényel.

A lány valószínűleg elaludhatott egy-két percre, mert amikor Marta ordítása kirebbentette pihenéséből, hirtelen azt sem tudta, hol van. Egy pillanatig azt hitte, az életpapok főtemplomának udvarában felépített házacskában alszik, ahol a növendékeket szállásolták el két nagy, húszágyas hálóteremben. Szinte hallotta az öreg atyák kántálását az életoltár mellől beszűrődni és az udvaron füvet kaszáló szolgáló sarlóját suhogni. Csak amikor ragacsos vízpatakocskákat érzett a hátán lefolyni, és meglátta a körülötte lógó kúszónövényeket, akkor eszmélt rá, hogy rég elhagyta a templomot. A Szurdok-őserdőben van.

- Indulás! - bődülte az asszonyság, és a még mindig szunnyadó Henriket a fülénél fogva rángatta talpra. A többiek, látva a Hebrencs esetét, gyorsan összeszedelőzködtek.

Marta elővette a vadászkését, és azzal állt neki vagdosni a liánok szövedékét, hogy utat törjön a sűrű növényzeten át déli irányba.

- Egyikőtök sem fordul északnak, akármi történjen is, értve vagyok?! - harsogta a termetes nő. - A remete azt mondta, hogy aki huzamosabban északnak megy, azt örökre elnyeli a rengeteg. Ha meglátom, hogy valaki lemarad a csapattól, és elbóklászik, úgy megverem, mint kalmár az iszákos hordárt! Gyerünk!

Lila sietősen követte az asszonyt, és igyekezett távol tartani a lecsüngő ágakat aranyló hajzuhatagától. Ahogy egy tüskés kacsot hajtott félre a haja közeléből, egyszerre odalibbent mellé az óriás szitakötő, és segített félrelökdösni a bozótos makacsul belógó részeit.

- Köszönöm - mosolyodott el a lány, és egyre erősebb lett a meggyőződése, hogy Hari sokkal értelmesebb annál, mint amit a fajtájától el lehetne várni. A szitakötő vidáman ciripelve repdesett Lila feje körül.

Egyszerre a menetet vezető Marta lelassította lépteit, és megállást intett felemelt kézzel. A többiek feltorlódtak a háta mögött, és kíváncsian leskelődtek a válla fölött, hogy mi lehet a megtorpanás oka.

- Kőkockák - morogta a nő, és a bakancsa orrával megbökdöste a talajt. Lila lenézett, és a saras páfrányok tövén ő is meglátta az emberi kéz csiszolta, szögletes köveket.

- Ezek meg hogyan kerülnek ide, az őserdő mélyére? - csodálkozott el.

- Valaha, úgy nagyjából ezerötszáz évvel ezelőtt a Duliathi Birodalom idején druidák lakták a dzsungelt - válaszolt a kérdésre Gorthos, az idős varázsló. - A druidák pedig minden élőhelyükön emeltek egy templomot az őket befogadó erdő tiszteletére. Szerintem, ennek a templomnak a romjaihoz közeledünk.

- Jaj de jó, biztosan szép lehet! - örült meg Lila.

Ám a lelkesedés korai volt. Ugyanis ahogy egy nagyobb kőtömb megkerülésével elérkeztek egy épen maradt oszlop tövébe, suhogó hangot hallottak. Hirtelen egy liánokból csomózott háló hullott a kis csapat nyakába a kőoszlop tetejéről. Marta nekiesett a késsel, hogy kiszabaduljon minél hamarabb az őket takaró csapda alól, csakhogy a következő pillanatban nagy szárnycsattogással denevéremberek szálltak le a csapat köré. A bőrük zöld-barna foltos volt, mint a környező növényzet, a szárnyuk hártyás. Kis, szőrös szájukból egy-egy hegyes szemfog görbült ki az állukra.

- Denevéremberek - állapította meg Marta legalább olyan rosszkedvűen, mintha megtudta volna, hogy benevezték a lombhullás ünnepi zsákban futó versenyre. - Azt hittem, nem lakják már a Szurdok-őserdőt emberi fajok.

- Úgy tűnik, mégis - fanyalgott Gorthos is. - Pedig én sem hallottam soha, hogy bárki élne még itt.

A denevéremberek szárnysuhogva keringtek az öt ember körül.

- Szerintetek mennyi esély van rá, hogy békés szándékkal úti kalauzunknak szeretnének szegődni? - próbálkozott Henrik.

- Gorthos, kapard elő a nyelvtudásod, és beszélj velük! - utasította Marta az idős mágust, ám a férfi csak kopasz fejét ingatta.

- Képtelenség. Olyan magas hangon kommunikálnak egymással, amely az emberi fül számára nem hallható. Nem tudom utánozni.

- Akkor ijessz rájuk az amuletteddel! - parancsolt mást az asszonyság.

- Nem riadnának vissza, ugyanis nem fog rajtuk varázslat. Látod a nyakukban lógó madártollakat? Bicegő béka vérével vannak bekenve, és az semlegesít minden mágikus hatást.

Lila is szemrevételezte a repkedő, hegyesfülű emberek mellkasára vékony bőrszíjon alá lógó, zöldesre száradt tollakat. Látszott, hogy korábban valamilyen folyadékba itatták az ereklyéket.

A denevéremberek leereszkedtek a földre, majd egyenként kiengedték foglyaikat a háló alól, de csak azért, hogy egy erős liánnal hátrakötözzék a kezüket. Felfűzték őket egy szintén kúszónövényekből sodort vastagabb kötélre. Utána lökdösni kezdték a sort déli irányba, a romok közé.

Az öt utazó hamarosan észrevette, hogy nem csak kőkockák és oszlopdarabok maradtak épen az egykori druida templomból, hanem egy csarnok is. Még a mennyezete sem omlott be, így egy egész kőépület magasodott a növények közt. Az építőanyag repedéseiből orchideák hajlottak ki, pókok és gyíkok sütkéreztek az oldalán. A falak árnyékában pedig még több foltos bőrű denevérember lógott fejjel lefelé, felfüggeszkedve a romokra.

A denevéremberek beterelték foglyaikat az omladozó terembe. A csarnok falain már alig voltak kivehetők az ősi druidák rúnái, amelyekkel az erdő szellemét dicsőítő verseket véstek a templom falára. Helyettük a denevéremberek által tenyérrel felfestett fekete ábrák díszítették a köveket. Jókora bográcsok látszottak a különböző falfestményeken. Az egyik ábrán két elnagyoltan felmázolt denevéralak paprikaféle növényeket szórt a kondérba, egy másikon dinnyeszerű termés szeleteit dobálták bele.

- Milyen guszta képek vannak a falakon! A denevéremberek bizonyára kiváló szakácsok - lelkesedett Henrik. - Talán vendégül látnak minket néhány finom falatra...

- Csak ne örülj előre, fiam! - szólt rá Marta összevont szemöldökkel. Látszott, hogy rosszat sejt. - Nézd meg ezt!

Lila követte tekintetével az asszonyság által jelzett irányt, és egy újabb festményen akadt meg a szeme. Az ábrán megint csak főző denevéralakok váltak láthatóvá, csakhogy ezúttal egy másikkal kiegészülve: a kondérban ült egy szárnyatlan emberke is.

- Te azúrkék ég! - nyögött fel Lila. - Emberevők...

16. fejezet: A Nagy Márvány Kriptában

Éjszaka volt, tücskök ciripelése hallatszott a magas fűben. A távolból egyszer felzendült az egyik városi kutya vonyítása, de aztán a feltámadó szellő elsodorta. A finom légmozgás hintáztatni kezdte a fák ágait, a leveleket, a fűcsomókat.

A két hold lassan elérte az ég közepét, jelezve, hogy éjfél közeleg, bár a türkizszínű hold kicsivel inkább keleten időzött. A fehér hold volt az, amelyik alapján a csillagászok az időt számították. Jóságos fényével üdvözölte Iziliar szendergő lakóit. A kék hold csak ilyenkor vált láthatóvá, ahogy a nyári meleg megérkezett, és az éj árnyai besűrűsödtek.

Az emberek azt mondogatták falun, hogy a kék hold szépséget és szenvedést hoz a világba ritka, kiszámíthatatlan felbukkanásával. Akár egy szirén a felé hajózó óvatlan tengerész életébe. Elbűvöl, magához húz, aztán felfal. Atala úrnő úgy vélte, hogy akármilyen ostobaság is legyen a népi babona a türkizkék hold végzetes kártékonyságáról, némi oka csak lehet. Akkor is fenn állt a kék hold az égen, amikor az egyik tűznyelő császárt megátkozta egy lápi tündér, vagy amikor az ikercsászárok eltűntek, vagy amikor Odo császár ügyetlen diplomáciai húzása kirobbantotta a kentaurok elleni háborút... Azon a napon is megjelent, amikor Atala született. Az anyja gyakran mesélte, hogy miközben vajúdott egyszerű hajléka padlóján a bába karjában, szembe került az egyetlen ablakkal, és egyenesen kilátott az éjszakai égre. Minden kínja és vergődése között folyamatosan a kék holdat nézte. Nem is nagyon emlékezett másra az estéből, csak a fájdalomra és a türkiz színre.

Atala úrnő léptei lassúak voltak, és kimértek, ahogy a császári palota mögötti dombok közt előre haladt. Vörös bársonyköpönyeget viselt. A csuklyája takarta arcát, és elrejtette a holdak bágyadt fénye elől. Olyan helyre ment, ahol jobb, ha nem látja meg senki: a Nagy Márvány Kripta felé tartott.

Amikor megérkezett a kis dombokon túl emelt, éjfekete márványból faragott építményhez, egy pillanatra felrémlett előtte a legutóbbi férje temetése. Az életpapok sirató énekeket óbégatva és nagy marék virágot dobálva búcsúztatták a szerencsétlen sorsra jutott férfit. Ezer rózsából préselt illóolajjal hintették meg a halotti leplet, és annyi aranyat meg más drágaságot halmoztak mellé a kriptamélyi kőpadozatra, hogy majd’ leszakadt alatta. Mennyi unalmas, felesleges ceremónia! Bárcsak megtehette volna, hogy egyszerűen bedobatja egy verembe, és földet kapartat rá... Még annyi fáradságot is alig ért volna meg! Atala elhessegette az emléket, és megállt a kripta bejárata előtt. A holdak sugarai ezüstös mintákat rajzoltak a nagy, négyszögletes építmény kupolájára, és titokzatos fényjátékot játszottak a tükörsimára csiszolt falakon. Várt.

A kripta egyik szeglete mögül egyszerre egy hórihorgas, fekete köpönyeget viselő alak bukkant elő. Sötét ruházatának minden részletét belemintázott alakzatok borították. A minták ugyanolyan koromszínűek voltak, mint maga a sűrű szövésű, mégis légiesen könnyed anyag. Csak a fény tört máshogy rajtuk, így váltak láthatóvá a torz ábrák. Leginkább képírásra hasonlítottak. A köpönyeg szegélye messze a magas, csontsovány férfi bokái mögé nyúlt el a fűben, minden léptével lassan csúszva előrébb néhány ujjnyit.

A férfi fejét olyan gondosan borotválták, mintha soha egyetlen szál szőr sem nőtt volna rajta, és annyira beesett, csontos volt az arca, hogy így holdfényben lehetetlen lett volna megkülönböztetni egy emberi koponyától, ha nem lett volna szeme és szemhéja. A bőre úgy fehérlett, mintha valóban csontot mutatna ki, és nem eleven hús alkotná. A csuklóin szíjra fűzött amulettek csörögtek, könnyed, játékos csilingeléssel. Ez a hang az egyszerűségével és ijesztő vidámságával csak még nyomasztóbbá tette a fekete ruhás férfi megjelenését.

- Hát, eljöttél - állapította meg Atala elégedetten. Nem látszott rajta, hogy félelemmel töltené el a sovány férfi külseje.

- A halottidézők mindig eljönnek, amikor hívják őket - suttogta a férfi szinte alig hallhatóan.

Atala arra gondolt, hogy szívesen kiirtatná az összes halottidézőt a birodalomból, ha nem lenne olykor-olykor szüksége a szolgálataikra. Visszataszították ezek a sötét, valahol az élet és halál mezsgyéjén létező teremtmények, akik a mágia legocsmányabb ágának a gyakorlását választották.

- Nos, készen állsz a feladatra? - kérdezett rá a nő.

A halottidéző pengevékonyságú ajka lassan mozdult válaszra.

- Fenséges úrnő, ugye, tudod, milyen ára van annak, ha a halottakkal akarsz beszélni? - Az ösztövér férfi végighúzta hosszú ujjait a kripta kőlappal lezárt bejáratán.

- Tudom - felelte a nő, és egy sötét létől csöpögő szövetzsákot emelt elő a köpönyege takarásából. - Itt van az unikornis szív.

A sovány, sápatag férfi mohón kidüllesztette a szemét, és izgatottan remegő kézzel vette át a zsákocskát.

- Egy zsenge, fiatal egyszarvú szíve... - motyorászta, és visszataszító örömmel szorította magához a vérrel átitatott szövetet. - Gyere utánam, kérlek!

Egy intésére felnyílt a Nagy Márvány Kripta ajtaja, és meggyulladtak a falakhoz állított, sokágú tartókban fehérlő faggyúgyertyák. A férfi kicsit megborzongott, ahogy a fény az arcára hullott. Hunyorogni kezdett. Bár a pislákoló lángocskák nem voltak erősek, a sovány férfi mégis elvakítva, a szemét takargatva oldalazott le a pókhálós, repedezett lépcsőfokokon a kripta belsejébe. Atala határozott léptekkel követte.

- Ne kényeskedj! - szólt rá megvetően a férfira, amikor az még a kripta mélyébe leérve is a szemét dörgölte.

- Ne gondold, úrnőm, hogy a világon minden teremtmény szomjazza a fényt! Aki a holtakkal él, és a föld mélyére temetve alszik esztendőkön át, nincs annak világossághoz szokva a szervezete...

- Ezt nem szeretem bennetek, halottidézőkben - vágott közbe a császárnő. - Folyton nyavalyogtok!

- Bizony, bizony, úrnőm, sok a szenvedés eme világon, és mi többet látunk belőle, mint bárki más.

- Elég! Mutasd meg Odo császár kedvenc testőrparancsnokának a hulláját! Hogy is hívták? Valami Edeo vagy Egro vagy micsoda...

- Eguónak nevezték életében, fenséges úrnő - segítette ki a sovány, fekete köpönyeges férfi kéretlenül. - Odo császár felettébb kedvelte. Amikor a kentaurok főkirálya agyonütötte Eguót annak idején, Odo császár három napig siratta megállás nélkül. Aztán elrendelte, hogy ide, a császárok mellé temessék... Hát nem szép történet? Milyen fájdalmas is az elmúlás!

- Jól tette Eguo, hogy elpatkolt - felelte Atala érzelemmentesen. - Közvetve az ő halálának köszönhető, hogy társcsászár lett belőlem. Ha Grigort és Simkart nem köti le a csatatéren az Eguo meggyilkolása miatt kirobbant kentaurok elleni háború, a birodalmi tanács sosem egyezett volna bele, hogy egy ilyen egyszerű származású lány a császári trónra kerüljön, mint én. Hát nem szép történet? Milyen hasznos dolog is az elmúlás!

- Minden csak nézőpont kérdése, úrnőm - felelte a csontvázszerű férfi -, maga a halál is.

- Na, jó, hagyjuk a céltalan elmélkedést! Keresd meg Eguót, vagyis ami maradt belőle!

A fekete köpönyeges férfi előre lépdelt a kripta belseje felé. A pókhálók szőtte, porral borított falaknál leplekkel letakarva, kőpolcokon feküdtek a holttestek. Frissebbek és több száz évesek egyaránt, szépen sorban. Az enyészet, az oszlás szaga terjengett az építményben honoló néma hidegben.

A halottidéző egyszerre megállt az egyik kőpadozat előtt, és vékony, hosszú ujjaival félrehajtotta a ráterített lepel felső szegélyét. Egy régen eloszlott emberi csontváz került elő, akinek a fején katonai sisak csillant a bejáratnál égő gyertyák idáig épphogy elérő fényében.

- Eguo parancsnok! - ismert rá Atala a sisakra.

A halottidéző felemelte az Atalától kapott zsákocskát, és egy vértől csöpögő unikornis szívet emelt ki belőle. Odahelyezte a lepelre, a csontváz mellkasa fölé.

- Lépj hátrébb, úrnőm! - figyelmeztette a császárnőt. - Készülj fel rá, hogy a holtak csak nagyon rövid ideig képesek visszatérni közénk! Annyi időd lesz mindössze, hogy egyetlen kérdést tegyél fel.

- Elég is lesz annyi. - Az asszony engedelmesen hátrált. Be kellett ismernie saját maga előtt, hogy jeges borzadással töltötte el a közelgő pillanat, amikor Eguo csontvázát szóra bírják majd. Eddig összesen háromszor vette igénybe halottidézők szolgáltatásait, és nyugodtan állíthatta, hogy nem sok ocsmányabb élményben volt része. Főleg a hullaszagot és maguknak a halottidézőknek a rútságát találta visszataszítónak. Ha tehette volna, valaki mást küldött volna ide ma éjjel maga helyett, de hát, egy-két dolgot megtanul az ember ennyi év uralkodás alatt... Azt mindenképpen, hogy saját magán kívül senkiben sem bízhat meg igazán fontos ügyekben.

A fekete köpönyeges férfi mindkét kezét a szív fölött nyugtatta. Egyre hangosabban csörögni kezdtek csuklóin az amulettek, a színes, üvegszerű, kisebb-nagyobb kövek, bár a férfi meg sem mozdította a karját. A csilingelés erősödött, és Atalát hideg szélfuvallat csapta meg.

Kezdődik...

Még sokáig nem történt azonban látványos változás, csak az amulettek kocogtak egymáshoz egyre veszettebb sebességgel, a férfi pedig moccanás nélkül állt a csontváz fölött, mint egy szobor. Aztán Atala meglátta... Az egyszarvú szíve, amelyet a halottidéző a holttest mellkasa fölött tartott a leplen, először csak egy icipicikét moccant meg. Aztán ütemesen lüktetni kezdett.

- Tedd fel a kérdésed! - szólt hátra a férfi.

Atala nagy levegőt vett, és közelebb lépett a holttesthez. Kíváncsian előrébb hajolt, miközben elhangzottak szavai:

- Eguo, ha tudod a választ, felelj! Hová lett az ikrek leszármazottja?

A holttest koponyájának állkapcsa megcsikordult, és a hiányos fogsor mozogni kezdett. Reszelős, érdes szavak hagyták el a száját:

- Ezt senki más nem tudja, csak Zara. Nála van a válasz a kérdésre! - recsegte, aztán ismét mozdulatlanná dermedt. A lepel fölött tartott szív is abbahagyta a lüktetést.

- Eguo ismét távozott oda, ahová tartozik - mondta a halottidéző csendesen. - Nem jön vissza többé.

- Zara?! Ennyi? - visított fel Atala dühében, és megragadta a vállánál fogva a halottidéző férfit. - Ki a kékazúr ég az a Zara?! Semmi hasznot nem hajtottál a hókuszpókuszoddal, te átkozott! Semmivel sem tudok többet, mint előtte. Takarodj a szemem elől, gusztustalan szörny, nincs rád többé szükségem! A fizetségedet elküldöm az enyészet próféták templomába, ott felveheted, ha arra visz az utad. És most tűnj innen!

A halottidéző nyugodtan állta a császárnő dühkitörését. Meghajolt, aztán helyére simította az Eguót takaró leplet.

- Ne bánkódj, úrnő! - súgta búcsúzásképpen. - A holtak tudását megszerezni amúgy is csak nagy áron lehet. Nem is sejtenéd, mekkorán. Minél kevesebbet tudsz meg tőlük, annál szerencsésebb vagy.

Azzal szellő lebbent a hideg kriptában, megcsörrentek ismét az amulettek, a következő percben pedig a férfi apró porkupaccá omlott. Nem maradt a helyén más, csak egy kis halmocska szürke hamu.

Atala menekülésszerű gyorsasággal hagyta el a kriptát, majdnem el is botlott az öreg lépcsőfokokon, ahogy kisietett a friss, éjszakai levegőre. A gyertyák kialudtak, és a bejáratot lezáró kőlap döngve visszacsapódott a helyére. A Nagy Márvány Kripta lezárult mögötte.

A császárnő nehezen szedte a levegőt, és meg kellett támaszkodnia egyik karjával az építmény simára csiszolt falánál, ahogy igyekezett megszabadulni az elmúlás bűzétől. Átitatta minden porcikáját a kripta hidege.

- Zara... - mormolta maga elé a nevet. - Ki lehetsz? A hangzás alapján inkább női név. Miért is nem tudott ez a nyavalyás csontváz kicsit részletesebb választ adni?! Zara... Zara... Akárki is vagy, megtalállak.

Atala rögtön tervet akart készíteni, hogy hogyan bukkanjon Zara nyomára, de meglepő módon nem engedelmeskedtek a gondolatai. Egyszerre elviselhetetlenül fáradtnak érezte magát, és egészségtelen álmosság lett úrrá rajta. Ha még sosem vett volna részt halottidézésben, a császárnő talán megijedt volna a tünetektől. Ám ezúttal már számított rájuk.

- A holtakkal való beszélgetés után néhány napig az ő fáradtságukat fogod érezni - magyarázta az első alkalommal a halottidéző mágus. - Ilyenkor a legjobb, ha lefekszel, és pihensz behunyt szemmel, moccanás nélkül. Még lélegezni is csak lassan, alig-alig érzékelhetően lélegezz! Minél inkább hasonlatos állapotod a halottakéhoz, annál hamarabb elmúlnak a tünetek.

Atala elindult a császári palota felé. Még szerencse, hogy egy császárnő esetében senki nem merészeli megkérdőjelezni, ha egy-két napig a hálótermében lustálkodik, kényelemben ejtőzve. Kétségtelen előnye az uralkodói létnek.

Léptei egyre kimerültebbek és bizonytalanabbak lettek. A szeme előtt kezdett hullámozni a világ, a dombok, a fűtenger, a távoli épületek árnyas vonalai és a sötét, végtelen égbolt. Az égen pedig a két hold, a fehér meg a kék. Atala megállt egy kicsit, elnézte a türkizszín holdat keleten. Vajon ezúttal miféle csapás hírnöke lesz?

Gyorsan megrótta magát gondolatban, amiért effélék jutottak eszébe. Semmilyen tudományos alapja nincsen, hogy a kék hold felbukkanása bármilyen balszerencsés fordulatot okozna vagy jelezne. Egy császárnő, aki Iziliar leghatalmasabb személye, nem engedheti meg magának, hogy együgyű földművesek és halászok mende-mondáiban higgyen! Nem gondolkodhat otrombán és közönségesen, mint egy részeges kovácsmester középső lánya, aki valaha őmaga volt! Úgy kell látnia mindent, mint ahogyan egy sokra hivatott, csak magára számító nő, aki tudja jól, hogy az egész világ előtte fog hódolni egy napon.

17. fejezet: A druida templom romjaiban

Gorthos rosszkedvűen nézte, ahogy a denevéremberek elszedték a holmijukat, és egy kupacban ledobálták a templom romjának egyik sarkában. Foglyaikat jó szorosan összekötözve egy másik szögletbe terelték. A brossra gondolt, aki a hátizsákja mélyén lapult, és aggódott, hogy vajon mi lesz az ékszerrel a denevéremberek zsákmányaként. Talán egy napon vetődik majd erre egy utazó, aki kiszabadítja...

- Menekülési tervet kell kovácsolnunk! - hallatszott az idős mágus háta mögül Marta hangja, aki a szorosan megkötözött társai közt középen helyezkedett el. Az asszony sürgető szavait ezúttal nyilván nem csak parancsolgatós jelleme szülte, hanem a tény, hogy a foltos bőrű, hártyás szárnyú emberek egy hatalmas kőkondért reptettek be a csarnok közepére.

Épp egy állványra állították hosszas veselkedés árán.

- Szerintetek, milyen recept alapján akarnak elkészíteni? - tűnődött Henrik.

- Lehet, hogy olyasmi lesz belőlünk, mint a nyúlpaprikás - vetette fel Lila. - Vagy mint a mézes őzragu.

- Már megint ez a haszontalan szócséplés! - horkant fel Marta. - Mindenki egyetlen dologra összpontosítson, mégpedig a megmenekülésünkre!

Hari kétségbeesve körözött a levegőben, panaszosan ciripelt, és a szárnyait rezgette. Henrik meg Lila lemondóan lehajtotta a fejét. Gorthos is követte a példájukat.

A denevéremberek gyökereket, gumókat hordtak be pálmalevél kosarakban, és elkezdték megpucolni a terményeket a főzéshez.

- Azt hiszem, sikerült meglazítanom a nyakamnál az egyik liánt - jegyezte meg váratlanul Zizrel. - Ha még egy kicsit ki tudnék szabadítani a vállamból, akkor lehet, hogy hozzáférnék a fogammal az egyik karomat fogva tartó csomóhoz, és el tudnám rágni. Viszont, majdnem biztos, hogy a denevéremberek észrevennének, mert pont elég szembetűnő helyen vagyok itt. A legtávolabb az árnyas saroktól...

- El kell terelni a figyelmüket - vágta rá Marta. - Szólj, ha sikerült elérned a fogaddal a csomót, és kezdem is az előadást!

- És, hogyan tovább, ha Zizrel kiszabadult? - kérdezősködött Henrik.

- Odafut sebesen a hátizsákjainkhoz, kihasználva a meglepetés erejét. Megkeresi a robbanókészletedet. Néhány kisebb robbantással remélhetőleg sikerül elijesztenie a denevérembereket addig, amíg minket is eloldoz, és elpucolunk. - Látszott, hogy Marta fejében egy perc alatt elkészült a terv. - Menni fog? - kérdezte meg Zizreltől.

- Nem tudom, lesz-e annyi időm, hogy kikeressem Henrik zsákjából a megfelelő porokat.

- Csipkedd magad, és akkor sikerülni fog!

A félkobold bólintott, és nekilátott feszegetni a nyaka köré hurkolt liánokat, hogy elérje a fogával a karját leszorító kötelékeket.

- Most! - sipította egyszerre. - Kezdhetitek a figyelemelterelést!

Marta kihúzta magát, és akkorát bődült, hogy egy felbőszült ogre bőgése szúnyogzümmögésnek hatott volna mellette.

- Segítség! Segítség! - ordítozta a nő, és hatalmasat dobbantott is hozzá lábával a kövön. A denevéremberek, akik eddig a zöldségek meghámozásával voltak elfoglalva, most megzavarodtak. Megriadtak a zajra, fel-le röpködtek. Marta tovább üvöltött, egészen addig, amíg az egyik denevérember oda nem cikázott hozzá, és a torkához nem bökte a kése hegyét, hogy végre elhallgattassa. A nő ekkor abbahagyta az óbégatást. Arrébb húzódott, hogy a gyökérpucoláshoz használt csontpenge ne karcolja a nyakát. Annyi biztos, hogy sikerült magára terelnie a figyelmet, a denevéremberek közül egyik sem törődött a kötelékeit rágcsáló Zizrellel.

A félkobold egészen hirtelen szökkent fel a helyéről. Az elrágott liánkötelek lepotyogtak róla. Nyílegyenesen átszáguldott a meghökkent denevéremberek közt, és odavetette magát a hátizsákok kupacához. Kicincálta találomra az egyiket a halomból, majd felnyitotta. Amikor ráismert, hogy pont a saját csomagját sikerült megfognia, különös rándulás futott végig az arcán. Megdermedt a mozdulatsor közepén.

- Haladj már! - bömbölte Marta a háttérből. - Henrik zsákját a kupac bal szélére tették, ha jól emlékszem.

Zizrel fejében azonban megszületett a döntés, és ahelyett, hogy tovább keresgélte volna a megfelelő úti csomagot, amelyből robbanóanyagot szerezhetett volna társai kiszabadításához, feldobta hátára a saját hátizsákját. Futásnak eredt a templom kijárata felé.

- Ne! Zizrel, hová mész? Ezt nem teheted. Ne hagyj itt minket! Zizrel! - üvöltözte kórusban Lila, Henrik és Marta, elkeseredetten rángatva a kötelékeket. Közben végig kellett nézniük, ahogy a félkobold elhagyja a romokat, és dél felé rohan az erdő sűrűjét megcélozva. - Zizrel! Zizrel! ZIZREL!

- Gyáva áruló - szűrte Gorthos a foga között, ahogy ő is a társuk menekülését követte a szemével.

Zizrel már majdnem elérte a növények rengetegét, ahol egérutat nyerhetett volna a denevéremberek utána szárnyaló tagjai elől. Csakhogy ekkor a fák közül további denevéremberek röppentek elő. Suhogva igyekeztek bekeríteni a félkoboldot.

Zizrelnek nem volt más választása, meg kellett pördülnie a tengelye körül. Az ellenkező irányba kezdett rohanni, átugorva két lassúbb felfogású denevérember között.

- Zizrel, neeeee! - üvöltött utána Marta. - Ha hosszabban észak felé haladsz, örökre elnyel az őserdő mágiája. Sohasem jutsz ki élve!

Azonban elkésett a figyelmeztetés. A félkobold bevetette magát északi irányban a bozótosba, és eltűnt a zizegő levelek sűrűjében. A denevéremberek megütközve néztek utána, és hamar abbahagyták az üldözését. Visszatértek a kondérhoz.

Marta lehajtotta a fejét.

- Kudarcot vallottam - mormolta maga elé szokatlanul visszafogott hangerővel. - Nem tudtam összetartani a csapatot. Nem tudtam megakadályozni a széthúzást, és most miattam odaveszett a Titkos Küldetés egy fontos résztvevője...

- Talán nem ez az alkalmas időpont az önostorozásra - szólt rá Gorthos, aki az utazás során először érzett magában némi jóindulatot a parancsolgató asszonyság iránt. - Nem a te hibád, hogy a félkobold cserbenhagyott minket.

- Igazad van. - A nő ismét felszegte a fejét. - A menekülésünkre kell összpontosítanunk, a felelősségemet az ügyben majd később elemzem. Újabb terv kell a szökésre. Henrik?

- Te-tessék? - hebegte a fiatal férfi, megriadva a váratlan megszólítástól.

- Hogyan szándékozol megoldani a helyzetünket? - vallatta Marta.

- Én... öhm... nem tudtam, hogy van megoldás...

- Mindig van megoldás, ezt jobb, ha megtanulod, fiam! Nos, add elő a tervedet!

- Nekem nincsen... öhm... semmilyen ötletem. - A fiatal férfi behúzta a nyakát. - Vagyis... csak annyi, hogy ha hozzájutnék a robbanószerekhez, el tudnám ijeszteni a denevérembereket.

- Jól van, akkor ezt a részét megőrizzük az eredeti elképzelésnek. Lila, te mivel egészíted ki Henrik javaslatát?

A lány megszeppenve üldögélt mellettük.

- Nem is tudom - dadogta. - Nem hiszem, hogy bármit lehetne...

- Mindig lehet valamit! Halljuk az ötletedet! - sürgette az asszonyság.

- Esetleg... ha megszereznénk egy szakácskést, ha elcsórnánk egyiküktől valahogyan...

- Remek - helyeselt rá Marta rögtön. - Ellopunk egy csontból faragott kést, azzal levágjuk a köteleket, Henrik pedig elszalad a robbanószerekért. Gorthos, a te feladatod rájönni, hogyan csenjünk el egy kést!

- Mindig a legkönnyebb rész marad rám, igaz? - dünnyögte a varázsló, de azért törni kezdte a fejét. - Megint kellene egy figyelemelterelés, mert akkor Henrik szabadon szálldosó szitakötője el tudná lopni az egyik kést. Eddig talán lenne ereje elcipelni, bár nem tudom, meddig bírná el.

- Tökéletes terv! - helyeselt Marta. - És mi lesz az új figyelemelterelés? Még egyszer nem fognak bedőlni az előző trükkömnek. Ezt a részét én fogom kitalálni a tervnek, hogy én is kivegyem a részem a feladatból. Mi is a helyzet a feleségeddel, Gorthos?

- Milyen feleségemmel? - hüledezett az öreg mágus. - Nőtlen vagyok.

- Azzal, akit arra az ékszerre festve hurcolászol magaddal.

Gorthos kínosan érezte magát Lila és Henrik kérdő pillantásainak kereszttüzében. Nem örült cseppet sem, hogy Marta a brossra terelte a szót.

- Mi lenne vele? - morogta. - Ott van a zsákomban, a helyén. Egyébként pedig nem a feleségem, csak... öhm... a volt menyasszonyom.

- Egyre megy - vont vállat Marta. - Nos, tudna segíteni? Elkezdhetné szólongatni a bőregereket. Amíg a denevéremberek a beszélő csomagunkat figyelik, addig a szitakötő megszerez egy kést, és idehozza.

- Megpróbálhatjuk, bár nem vagyok benne biztos, hogy... hogy is hívják... Dora segíteni fog - akadozott Gorthos felelete. - Nem mondanám, hogy megbízhatónak ismertem meg...

- Jobb híján megkíséreljük a szökést így! - zárta le a témát az asszonyság. - Mindenki megértette a feladatát? Hari? Dora? Henrik? Készen álltok?

A szitakötő és a Hebrencs bólogatott, a bross viszont nem válaszolt a hátizsák mélyéről a másik sarokban. A szitakötő odalibbent az egyik denevérember közelébe, aki éppen hagymát szeletelt egy kőkockán. Egy tartalék kés hevert letéve mellé a porban. A rovar ártalmatlannak tűnő kis köröket írt le a szakács fölött.

- Kezdődhet a figyelemelterelés! - szólt oda Marta a hátizsákok irányába. A bross ekkor megszólalt a csomagok mélyén.

- Halihó! Denevéremberek! Merre vagytok? - hívogatta a foglyul ejtőiket jó hangosan. - Figyeljetek ide mindannyian! Hahó!

A hártyás szárnyú emberek csodálkozva fordultak a csomagok felé, ahonnan a gazdátlan hang hallatszott. Eközben a szitakötő leereszkedett a magára hagyott késhez. Megragadta a fegyvert ízelt, görbe lábacskáival, és felemelte a levegőbe. Lassan, imbolyogva indult meg vele a foglyok felé. Gorthos aggódva nézte, hogy Hari mennyire nehezen mozog a terhével.

- Hajrá, gyerünk! - szurkolt neki Henrik halkan. - Ügyes vagy, menni fog!

A szitakötő erejét megfeszítve dülöngélt közelebb, verdesve szárnyaival. Már éppen elérte volna a Hebrencset, ám ekkor megcsúszott szorításában a kés, és jókora koppanással a padlón kötött ki. Az egyik denevérember megpördült, és észrevette, mi folyik a foglyaiknál. Csapkodva mutogatni kezdte társainak a szökési kísérletet.

- Ó, ne... - nyögött fel Lila.

- Az összekötözött lábad hegyével eléred a kést, nemde? - kiáltott rá Marta Henrikre. - Rúgd fel a levegőbe, az én irányomba!

- Hogy... micsoda?! - tátogott a Hebrencs megrökönyödve. - Beléd fog állni a penge...

- Nincs idő a szerencsétlenkedésre, csináld már, amit mondtam!

A szürke köpönyeges fiatalember nagyot nyelt, aztán elszánta magát. Mielőtt a denevérek elérhették volna őket, alátolta a lábujjait a kés nyelének, aztán teljes erejéből felrúgta a fegyvert a plafon felé. Ahogy pörögve zuhanni kezdett az éles kés, Marta hirtelen előredőlt, és mindenki legnagyobb megrökönyödésére elkapta a fogával a pengét olyan erősen és villámgyorsan, hogy határozottan meg tudta tartani a fegyvert. Oldalra fordította a fejét, és már bele is dobta a kést a nyelével előre a hátrakötözött kezébe. Megragadta a markolatot. Egy-két durva rántással levágta a kötelékeit annyira, hogy felkelt, és már szabdalta is a Henriket fogva tartó liánokat.

A denevéremberek magukhoz tértek döbbenetükből, és rárontottak késeiket lengetve a kiszabaduló foglyokra. Marta elébük tört, a kezében szorítva az általa szerzett pengét.

- Fedezlek, fuss a robbanószerekért! - kiáltott hátra Henriknek, akiről félig már sikerült levagdosnia a köteleket.

A Hebrencs most azon küzdött, hogy a lábát is kiszabadítsa, amíg Marta a késsel hadonászva sodorta félre a támadó denevérembereket.

- Addig akarsz ügyetlenkedni, amíg szalonnát nem hasítanak az oldalamból?! - sürgette Marta, amikor csak hajszálon múlt, hogy az egyik denevérember szúrását nagy ütéssel el tudta téríteni a bordái irányából.

Henrik végre ki tudta rántani a bokáját a kötelékekből. Felkelt, és rohanni kezdett a felforduláson keresztül a csomagjaikhoz. Sikerült kitérnie egy felé rontó denevérember útjából, és éppen időben ragadta meg a saját hátizsákja szíját, mielőtt egy másik denevér félreránthatta volna az útjából a csomagot. Előkapott belőle egy zacskót, és élénk rózsaszín port rázott ki belőle. Először csak csilingelő, virágpor finomságú felhő támadt belőle, aztán egyre erősebben kezdett sziporkázni. A denevéremberek megriadva hátráltak, miközben a porfelhő belefogott rózsaszín szikrák ontásába.

A denevéremberek suhogva repülni kezdtek a kijárat felé. A rózsaszín felhő utánuk úszott, kikergetve őket mind egy szálig a teremből. Az ajtóban akadt el végül, elzárva a visszajutást, csillogó szikrákat köpködve mindenfelé.

- Csak azt ne mondd, hogy ez is saját találmányod! - vetette oda Marta Henriknek, miközben levágta a kúszónövényekből font köteleket Gorthosról és Liláról. - Meglehetősen furcsállnám, ha ez is saját készítmény lenne, amikor Khallaendarban vetted az egész készletedet, miután a régit eltékozoltad.

- Pedig igen, ezt a port még a fogadóban kevertem ki saját recept alapján. Az ötleteket a híres Hetedik Bibbon laborjában gyűjtöttem évekkel ezelőtt. Kiegészítettem a tündérpor működésének tanulmányozásával. Vettem hozzá egy kis szivárványkövet, meg kibővítettem egy...

- Minek az öntömjénező rizsa?! - intette le ekkor az asszonyság a fiatalembert. - Most arra kell rájönnünk, hogy hogyan hagyjuk el a csarnokot. Igaz, hogy a szikrázó porfelhő kizárja a bőregereket, viszont minket is beszorít.

- Igen, igen, nem ártana egy vészkijárat - állapította meg Lila is, aki közben szétosztotta a csomagjaikat. Mindannyian felpakolták a holmijukat. Gorthos első dolga volt ellenőrizni, hogy a bross ott lapul-e még a zsákja mélyén, nem lopták-e el a denevéremberek, amikor elkezdett kiabálni.

- Na, milyen voltam? Sikerült elterelni a figyelmüket? - kíváncsiskodott a nő, amikor az öreg mágus kivette a hátizsákból, és némi rosszul leplezett aggodalommal körbenézte.

- Igen, működött a terv. - A férfi a tárgyilagos válasszal igyekezett palástolni az ékszer kivevésének célját. - Viszont, nem tudunk kijutni ebből a romból, szóval, sokra nem mentünk vele.

- Mi ez a hely? Egy druida templom, ha jól hallottam - nézett körbe a nő. - Szedd elő a történészi tudásod! Ha olyan csodálatos elme vagy, mint ahogy magadról állítod, igazán tudhatnád, hogy a druidák állítólag építettek egy-egy rejtekfolyosót a templomaik belsejébe. A járaton keresztül az általuk meggyógyított sérült vadállatokat engedték vissza az erdő sűrűjébe.

- Ó, tényleg! - csapott az idős varázsló a homlokára. - A druidák által alkotott titkos folyosók... Hogy is feledkezhettem meg erről? Gyertek!

Intett a társainak, és a nyugati fekvésű falhoz sietett.

Nagyjából tudta az öreg tekercseken fennmaradt ábrák alapján az ősi templomok alaprajzát, és hogy merre kell lennie az úgynevezett „Megmentett Állatok” folyosójának. Végigfuttatta szemét a denevéremberek által felpingált kondér és emberalakok alá vésett druida rúnákon.

- Itt lesz valahol - mormolta maga elé.

Megtapogatta helyenként a köveket. Ahogy egy szokottnál nagyobb és formátlanabb szikladarabhoz ért, megnyomta a falat. A kő besüllyedt, port kavart fel a beindult mozgás. Egy széles kőtömb csikorogva magától megemelkedett mellettük, ajtót nyitva egy árnyas, koszlepte lépcsőre. Levezetett a sötétségbe, a föld mélyébe. Marta előkereste a töklámpást, begyújtotta, és indult is előre. Henrik a vállára vette Harit, és sietett utána Lilával a nyomában. Gorthos zárta a sort. Utolsóként lépett az omladozó, keskeny kőfokokra.

- Honnan ismered az ősi druidák szokásait? - kérdezte a brosstól. - Nem hinném, hogy a nevelőd tanította, mert ez nem tartozik semmilyen tananyagba.

- Képzeld el, hogy nem te vagy az egyetlen valaha élt ember Iziliar földjén, akit érdekel a történelem! Szabadidőmben sokszor olvasgattam a Duliathi Birodalomról és az akkori lényekről, emberekről. Főleg, amikor még a fővárosban éltem fiatalkoromban. Sok időt töltöttem a könyvtárban.

- Valahogy nehezen tudlak elképzelni, ahogyan poros kódexeket olvasgatsz. - Gorthos hangjából érződött némi él.

- Gondolod, hogy csak az aranyékszereken és a jóképű kereskedőkön járt az eszem? - vágott vissza a bross, elértve a varázsló hangsúlyát. - Mindig is szerettem volna történelmet kutatni. Olyasmi tudós lenni, mint te.

- És, mi akadályozott meg?

- Az, hogy menekülnöm kellett. - A nő csak ennyit válaszolt, és utána hallgatásba burkolózott. Gorthos látta rajta, hogy nem akar erről többet beszélni, és titokzatos szomorúság ül a szemében.

- Mégis mit követtél el? - tűnődött a varázsló halkan, nem is igazán várva választ.

- Á, csodálatos, hogy ilyen öles léptekkel fejlődik a rólam alkotott képed! Még mindig semmi mást nem tudsz elképzelni, csak az én irdatlan bűneimet? Ha azt mondom, hogy megettem egy újszülött küklopszot uzsonnára, vagy hogy unikornisok levágott fejével labdáztam reggelente, az megnyugtatna?! Vagy hogy legyilkoltam egy fél királyságot?

- Hát, nem is tudom. Annyi biztos, hogy megmagyarázná, hogyan jutottál idáig.

Az ékszer foglya duzzogó ajakbiggyesztésével felelt, és elfordult a varázslótól. Gorthos inkább a falakat díszítő rúnákat kezdte nézegetni. Imbolygó fényt vetett az írásra a menet élén haladó Marta töklámpása.

- Olyan csönd van itt és por, hogy szerintem a denevéremberek nem ismerik a lépcsőt - morfondírozott Lila. - Remélem, értelmes helyre vezet.

- Egy földalatti folyosóra kellene érkeznünk - tájékoztatta az idős mágus, és nem tévedett. Hamarosan véget ért a kanyargó lépcső. Egy itt-ott félig beomlott földalatti alagútba vezetett. Együttes erővel kellett elhordaniuk az omladékokat, hogy előrébb juthassanak a folyosón. Kimerítő munka volt, és mivel már eleve fáradtan indultak, így a kődarabok, földomlások közti úttörés felemésztette minden maradék erejüket. Már a legutolsó tartalékaikhoz kellett fordulniuk, hogy győzzék az újabb megpróbáltatást.

Egyszerre kiszélesedett a folyosó, és egy földalatti terembe értek.

- Hát, ez meg mi? - csodálkozott Gorthos. - Egy átlagos druida templom alaprajzán nincs ilyen földmélyi csarnok.

A terem közepén egy pálmatörzsből faragott állvány állt. Egy karhossznyi szélességű, csillogó zöld levél feküdt rajta, és a levél közepén egy gyermekököl méretű, áttetsző gyöngy fehérlett. Gorthoson végigsöpört a csontjaiba maró fájdalom, a nagy erejű mágia jelenlétének érzése. A középre kiállított gyöngy varázstárgy volt. Odasétált, és kíváncsian szemügyre vette. A talapzatba rúnákat véstek. A jelentésüket nagyjából úgy lehetett volna lefordítani a jelenleg élő nyelvek egyikére, hogy „Az Erdő Lelke”.

- Mi ez a gyöngy? - érdeklődött Henrik.

- Nem tudom, de talán hasznos lenne magunkkal vinni. Segíthet minket a vándorlásunk során - dörmögte Gorthos. Óvatosan felemelte az áttetsző gyöngyöt a mágia által frissen tartott, fényes, zöld levélről. A gyöngyöt nem védték varázslatok az elmozdítástól, így nyugodtan zsebre tehette. Aztán folytathatták útjukat a csarnok túlsó felén tovább haladó folyosó irányába.

Hamarosan újabb lépcsőhöz érkeztek. Felmászva egy lezárt kőlap állta útjukat. Nem kellett azonban sokáig nézegetniük, ugyanis Gorthos talált rajta egy elváltozást, egy kerek mélyedést, és odahelyezve tenyerét, ezt a rejtett ajtót is sikerült működésbe hoznia. A sziklalap félrecsúszott, és az őserdő füllesztő, párás sűrűjébe léptek ki, jóval a romokon túl. Körülöttük fák, liánok, bozót és élősködő növények függönye zöldellett, megnyugodott sóhajt szakítva ki belőlük. Ráébredtek, hogy biztos helyen vannak, lerázták a denevérembereket.

- Végre! Már azt hittem, paprikás lesz belőlem vacsorára! - fújtatott Henrik, és leporolta a köpenyét. - Nem szívesen végeztem volna egy kőkondérban.

- Hogyan tovább? - tördelte Lila a kezét. - A mi utunk dél felé vezet, Zizrel viszont eltűnt a dzsungel sűrűjében északi irányban. Soha többé nem tud majd kitalálni az erdőből. Most mi lesz?

- Természetesen, az egyetlen dolgot választjuk, amit ilyen esetben egy valamirevaló csapat tehet. - Marta csak ennyit felelt.

18. fejezet: A szövőnőnél

Thiago az éj leple alatt érkezett Khallaendar városába. Nem állt neki rögtön a Ragga nevű szövőnőt keresni, akihez a szőlősgazda irányította. Szobát bérelt inkább egy lepukkant kocsma padlásán. Elheveredett a birkabőrrel leterített, deszkákból ácsolt ágyon úgy, hogy kilásson az ablakon az épület előtti, sötétbe burkolózó utcácskára. Tudta, hogy követik, amióta elindult a fővárosból. Ahogyan abban is biztos volt, hogy az ottani fogadós, akinél két napig megszállt, vagy Atala, vagy Mazedrin kéme volt. Thiago jobban ismerte az emberek természetét, mint azt bárki feltételezte volna róla, és kifinomultabban ráérzett az elleplezett szándékokra, mint az átlagos polgárok. A tapasztalat jó részét akkor szerezte, amikor a hadifoglyok vallatójaként dolgozott Simkar társcsászár seregében. Nem volt szép munka, sőt, rettegett és visszataszító feladatnak számított, de ha bármi hasznosat meg lehetett ott tanulni, akkor az a titkokat rejtegető emberek felismerése volt.

A főparancsnok fejében még ott visszhangzottak a beavató tiszt szavai, aki az első nap elvezette a fogoly kentaurokat takaró, mocskos, vérfoltos sátorhoz.

- A legtöbbjüket meg tudod törni kínzással, akármilyen rettenthetetlen hősnek hiszik is magukat - magyarázta a tiszt. - Ha elég erős viszont az illető, akkor el fogja tudni leplezni a félelmeit. Uralkodni tud az akarata fölött bármilyen fájdalom ellenére. Csak akkor lehetsz igazán tehetséges ebben a munkakörben, ha az ennyire erős lények ellenállását is le tudod győzni.

- Hogyan lehetséges? - érdeklődött annak idején az ifjú Thiago.

- Folyamatosan beszélsz hozzájuk. Fenyegetőzöl, ígérgetsz, kérdezgetsz, nem odaillőnek tűnő dolgokat is, és figyelsz. Mindig, mindig figyelsz, bár úgy teszel, mintha a türelmed fogytán lenne. Mintha kezdenéd feladni a faggatózást. És egyszer majd lesz egy pillanat, amikor véletlenül valami olyat mondasz, amivel az elevenükre tapintasz. Nem fogod ugyan látni az arcukon, nem fogod hallani a szavaikból, nem mutatnak majd semmit, de érezni fogod.

- Hogyan?

- Nem tudom, de ha van tehetséged a munkához, akkor érezni fogod. Mintha szempillantásnyi időre megfagyna a levegő. Utána már hazudni fognak, vagy hallgatnak, ahogyan előtte. De, ha ezt a pillanatot elkapod, tudni fogod, hogy mivel győzheted le az akaratukat. És erre én nem tudlak megtanítani. Ha van érzéked a feladathoz, akkor magadtól rájössz majd, ha nincs megfelelő adottságod hozzá, akkor nem.

Nos, Thiagónak volt érzéke a munkához, legalábbis ahhoz mindenképpen, hogy ezt a bizonyos pillanatot felismerje. Mégsem sokáig dolgozott a vallatóknál, mivel - ellentétben a többiekkel - ő nem lelte örömét a rengeteg felesleges szenvedés okozásában. Idővel kérvényezte az akkori főparancsnoktól, hogy helyeztesse át más beosztásba. Mégis, az ekkor tanultak később is jó hasznára váltak. Főleg abban, hogy hogyan maradjon életben a társcsászárok és a fővárosi udvar szövevényes politikai játszmái közepette. Nem kellett ahhoz kínzás és fenyegetés, hogy innentől megérezze az embereken, ha egy-egy mondat, kósza megjegyzés mélyebbre vágott a szívükben, mint azt kifelé mutatták. Thiago abban különbözött a cselszövő udvaroncoktól, hogy bár látta ezeket, mégsem használta fel arra, hogy alattomos terveket koholjon. Elég volt maga a tudás, hogy eltájékozódjon az udvari viszonyok közt. Nem vágyott rá, hogy a szükségesnél jobban elmélyüljön benne. Nem is lett volna képes olyan bonyolult játszmák kitervelésére, mint amilyeneket a birodalmi tanácsosok nap mint nap művelnek. Óhatatlanul elbukott volna, ha ilyesmibe vág, mivel sem elég rutinja, sem elég ravaszsága nem volt hozzá. A gerinctelenségről nem is beszélve.

Ha akarta volna, válhatott volna ő is ilyenné. Már fiatalon ott állt előtte a választási lehetőség. Például akkor, amikor Simkar társcsászár meglátta egy hadgyakorlat során a többi közkatona között, és az edzés után behívatta a sátrába. Megkínálta borral, megkérdezte a nevét. Selyempárnára ültette. Közölte vele, hogy tetszésére szolgál, ahogyan Thiago a fegyverekkel bánik. Szüksége lenne egy ilyen fiatal, elszánt, ambiciózus emberre. Thiago érzékelte, hogy rosszul indul az egész. Az első pillanattól kezdve kelletlen távolságtartással ült a bársonyba öltöztetett társcsászár előtt, úgy, mint aki karót nyelt. Alig-alig válaszolgatott Simkarnak. Remélte, hogy gyorsan túlesnek az uralkodói kihallgatáson.

- Lenne egy pár feladat - körülményeskedett Simkar -, egy pár feladat a fővárosban, bátor, ifjú katonának való. Megszaporodtak az ellenségek, a társcsászárok rosszakarói. Nem ártana egy friss, gyors felfogású ember, aki időben lecsapna rájuk.

- Azt akarod, fenséges úr, hogy legyek a bérgyilkosod? - kérdezett rá Thiago, ám Simkar nem adott egyenes választ. Pedig ő még nem is tartozott az igazi cselszövők közé. Nyilván csak Atala sugallatára keresgélt egy merénylőnek való embert a katonák közül, de Thiago számára már Simkar mellébeszélése is visszataszító volt.

- Csak résen kellene lenni, bevetésre készen... - Ilyesmiket mondogatott a társcsászár. - Majd adódnak a feladatok szépen, sorban, nem kell rögtön a legrosszabbra gondolni. Először csak kisebb küldetéseket kellene végrehajtanod. Természetesen a jutalom sem maradna el...

És már csilingelt is egy zsákocska aranypénz a császár kezében, az arcán pedig biztató mosoly ült.

- Így már jobban értjük egymást? Húsz arany az úti költségekre, meg ami csak felmerül... Persze, senki nem fogja magát beleártani, hogy mire megy el a pénz. Vehetsz belőle rabszolgákat, lovakat, öltözeteket, vagy amit csak akarsz. Nem kérjük számon. És nem sokáig várat magára a folytatás sem...

Thiago felkelt a selyemhuzatos párnák közül. Lesöpörte egyszerű öltözetéről a rátapadt aranyszálakat, amelyek a földre terített drága szőnyeg rojtjaiból váltak le.

- Nem vagyok alkalmas a feladatra, fenséges úr. Tudom, hová vezet az út, amiről beszélsz. Nem fogom végigjárni.

Simkar meghökkenve nézte, Thiago pedig meghajolt, és engedélyt kért a távozásra. A társcsászár elengedte. A főparancsnok máig sem értette, hogyan maradhatott életben ezek után, hogy ilyen nyíltan nemet mondott Simkar felkérésére. Minden bizonnyal a vakszerencsén múlott, mivel a kentaurok másnap hajnalban rohamot vezényeltek a tábor ellen. A hadi események elterelték a társcsászár figyelmét a kínos esetről.

Az udvari intrikák között nem lehetett az arany középút elvével boldogulni. Ha valaki arra törekedett, hogy a kecske is jóllakjon, és a káposzta is megmaradjon, azaz, hogy anélkül tartsa távol magát a sötét üzelmektől, hogy bárkit is megbántson, vagy nyíltan szembe kelljen szegülni, akkor az illetőt bele tudták vonni a játszmákba. Még ha kerülő úton is, de előbb-utóbb elérték a célt. Az egyetlen megoldás az volt, ha valaki felkelt, és kijelentette kertelés nélkül, hogy „nem”. Persze, ez könnyen az illető fejébe is kerülhetett. Thiago igazából csak két dolognak köszönhette, hogy pályafutása felfelé ívelt, és nem a vesztőhelyen ért véget már egész korán. Legalábbis ő úgy vélte, hogy két szerencsés fordulat miatt alakult így a karrierje.

Először is, mindenképpen nagy szerepe volt annak, hogy ő vezette azt az alakulatot, amelyik kiszabadította Simkart a kentaurok fogságából az Ilvana-erdei vesztes csata után három héttel. A kentaurok a csapata valamennyi harcosát lekaszabolták. Csak ő maradt talpon, és az élete kockáztatásával, valamint az arcán szerzett irdatlan sebhely árán tudta csak átvágni magát a kentaurok tömegén a foglyul ejtett császárig, hogy kiszabadíthassa, és lóháton kimenekíthesse. A később egyre inkább megbomló elméjű társcsászár még legzavarosabb őrjöngési rohamai során sem feledkezett meg a katona tettéről. Thiago mindvégig a személyes kedvence maradt.

A másik eset Atalához kötődött, bár azt sokkal nehezebb lett volna észszerűen körülírni, hogy mi tette jelentőssé. Miután Simkar életének megmentése után Thiago a társcsászár imádatának tárgya lett, és Simkar felruházta egy rakás kitüntetéssel, természetszerűleg Atala is érdeklődést kezdett mutatni a semmiből előtűnt katona iránt.

A fővárosi palotába kérette egy követ útján, hogy úgymond „megismerkedhessen a hőssel, akinek a drága Simkar császár az életét köszönheti”. Az efféle meghívások már akkoriban sem sok jót jelentettek, a hízelgő körítés ellenére sem. Thiago számára a félbolond Simkar apadhatatlan rajongása is éppen elég terhes volt, nem hiányzott még a fővárosi udvar figyelme is. A gondot csak az jelentette, hogy semmilyen kézzel fogható indok nem kínálkozott a meghívás visszautasítására, a birodalmi politikusok utálatán kívül, amit nyilván nem üzenhetett vissza a fiatal társcsászárnőnek. Ezért Thiago rászánta magát, hogy egy-két napra valóban megjelenik a fővárosi udvarban.

Korábban is látta már számtalan ünnepélyen és rendezvényen Atalát, de olyankor ő mindig csak egy apró, jelentéktelen részletét képezte az arctalan tömegnek. Az, hogy ez alkalommal őmiatta rendezik a császári kihallgatást, furcsa érzéssel töltötte el. És ennek az érzésnek semmi köze nem volt büszkeséghez vagy elégedettséghez, inkább baljós sejtelem volt, hogy nem érdemes egy asztalhoz ülni a hatalmasokkal, ha nem vágyik rá, hogy egy lehessen közülük.

Atala már akkor, tizennyolc évvel ezelőtt is lustán heverészett a trónusán, amikor Thiagót fogadta. A társcsászárnő szépségét és szeszélyességét lenyűgözve emlegették a harcosok Simkar seregében. Mindkettő sugárzott róla, ahogy fehér karján könyökölve, az oldalán fekve pillantott le az érkező katonára, aki meghajolt, majd féltérdre ereszkedett a trónusa előtt.

Bár kétségtelen, hogy Atala már ekkor is kezdett elhízni, és egykori bájos karcsúsága lassan a múlté lett, de így is kirívóan csinos nőnek számított. Sötét, titokzatos szeme ugyanúgy izzott, mint réges-régen, amikor Thiago még ifjú komornaként látta őt a császári palota erkélyén. Atalát most tetőtől talpig aranyékszerek borították, és a nyakában akkora rubintkő függött, mint egy felnőtt ember tenyere. A létező legnagyobb vörös drágakő volt, a törpék bányászták északon. A bányák kifosztásakor Simkar küldette haza a palotába Atalának a rubintot. Volt valami közönséges és nagyravágyó a túlzott pompában és kényelemben, amellyel a társcsászárnő körbevette magát. Émelygő érzést keltett a nézelődőben, még a nő szépsége ellenére is.

- Akkor szerezted a sebet, amikor a drága Simkar megmentéséért harcoltál? - kérdezte Atala minden bevezető nélkül, és halovány kezével a katona arcát átszelő ormótlan sérülés felé intett.

- Igen - válaszolta Thiago röviden, nem is igazán tudott volna hosszabb feleletet megfogalmazni, mert annyira lenyűgözte a társcsászárnő közelsége, akit eddig csak messziről láthatott.

- „Igen, fenséges úrnő” - javította ki Atala, de nem tűnt sértettnek, inkább csak gúnyolódott.

- Igen, fenséges úrnő - ismételte el a katona engedelmesen.

- Be fog gyógyulni valaha?

- Nem tudom, fenséges úrnő.

- Látszik, hogy nem az életpapok kezelték. Biztosan el is fertőződött.

Thiago nem értette, hogy Atala miért mutatja ezt az indokolatlan figyelmet a sebe iránt, de mivel egy uralkodóról volt szó, nem tűnt értelmes ötletnek firtatni.

- Meghalt a csapatommal harcoló életpap, ezért magamnak varrtam össze - magyarázta, bár erősen kétlette, hogy ez valóban érdekli Atalát.

- Egy kentaur kése okozta?

- Úgy emlékszem, fenséges úrnő, hogy tőr volt.

- Honnan származol? - váltott végre témát a császárnő.

- Ulkot földjéről, fenséges úrnő.

- Remek, a kedvenc pávámat is onnan hozattam a palotakertbe. - A nő ásított, és átfordult az oldaláról a hátára. - Nyilván illő lenne, hogy én is megajándékozzalak, amiért megmentetted a drága Simkar életét. Mondjuk, rendezhetnék egy lakomát a tiszteletedre. Vagy inkább aranyat kérsz?

- Ez volt a kötelességem. Nem értem, miért kellene ünnepséget rendezni vagy ajándékokat adni - felelte Thiago keresetlen őszinteséggel. - Egy katonának az a dolga, hogy végrehajtsa a kiadott parancsokat.

Atala meggypiros, apró ajka mosolyra húzódott.

- Akkor lakoma lesz - mondta, és a karját a feje alá hajtva a mennyezet kövekből kirakott szobormintázatát kezdte szemlélni. - Majd mindenki iszik az egészségedre, és megtapsolnak.

Thiago nem nagyon tudott erre mit válaszolni, csak szárazon megköszönte a „kegyet”.

Atala elküldte az egyik legyezőtartó szolgálóját mézbe mártott eperért, és szemlátomást kezdte elunni magát, mert a plafon bámulása jobban lekötötte a figyelmét, mint a katona jelenléte. Thiago szívesen távozott volna, ám mivel az úrnő nem adott még rá engedélyt, kénytelen volt ott térdepelni a kőpadlón és várakozni.

- Hogyan képzeled el a jövődet a birodalmi hadseregben? - kérdezett aztán újból a társcsászárnő. - Meddig akarsz eljutni a ranglétrán? Altiszt akarsz lenni? Vagy vakmerőbb terveid vannak?

- Azt gondolom, hogy mindez a feletteseim döntésén múlik, és nincsenek ezzel kapcsolatban saját terveim. - Thiago hangja kifejezéstelen volt.

- Valamit azért csak el akarsz érni, nem? A hadsereg remek lehetőség a karrierépítésre. Miről álmodoztál, amikor annak idején beléptél?

- Ulkotban jártak a birodalmi összeíró tisztek, és mivel éppen elmúltam tíz éves, kényszerítettek a sereghez való csatlakozásra. Azon a héten tört ki a nagy hadjárat a nyugati istállókért, minden emberre szükségük volt. Megfenyegették az apámat, hogy ha nem ad engem oda nekik, akkor felgyújtják a legelőjét.

Atala kecsesen nyújtózott, és felült a trónusán.

- Azt hiszem, fáradt lehetsz a hosszú út után - jegyezte meg az előzőekhez egy cseppet sem kapcsolódva. - Távozhatsz! Este elvárom, hogy megjelenj a tiszteletedre rendezett vacsorán.

Thiago felkászálódott. Meghajolt, és katonás feszességgel távozott a trónteremből.

Azt hitte, hogy a társcsászárnő nem fogja kedvelni a modora miatt, és hogy rémesen sikerült a bemutatkozása, ám tévedett. Atala a legelső perctől fogva értékelte. Újabb és újabb kinevezéseket adatott neki az évek során. Sőt, még Simkar halála után is ragaszkodott Thiagóhoz. Végül pedig a birodalmi seregek főparancsnokává tette, bár hogy mi nyerte el az úrnő szimpátiáját a rövid, kényszerű és meglehetősen személytelenre sikeredett első találkozásukkor, az örök rejtély maradt a főparancsnok számára.

Thiago még akkor is Atalára gondolt, amikor elnyomta az álom a khallaendari kocsma koszos padlásán.

*

Másnap jelentkezett a szövők céhénél, és útbaigazítást kért a Ragga nevű asszonyhoz. Ragga a város központjában lakott. Elég jelentősnek számított a céhen belül, hat szövőinast dolgoztatott a szövőszékek mellett jókora háza emeletén. Csak a tehetősebbek engedhették meg maguknak, hogy kőből építtessék fel otthonukat, és a bazaltból faragott falak arról árulkodtak, hogy a szövőnő sem élhet rosszul.

Thiago átlépett az épület udvarán kapirgáló tyúk fölött, és félrehajtotta a bejáratot takaró szövetet. Ragga, egy terebélyes, fejkendős asszony éppen egy elszakadt inget javított a helyiség sarkában ülve egy kis sámlin.

- Miben segíthetek? - kérdezte a katonától. Abbahagyta a munkálkodást, amíg felnézett az érkezőre.

Thiago közelebb lépett, és halkan, hogy az emeleten szövögetők ne hallhassák meg, bemutatta magát.

- A birodalmi seregek főparancsnoka? - csodálkozott az asszony. - Mit keresel Khallaendarban?

- A fenséges császárnő küldött - vidámságban bővelkedjen az élete! -, hogy a Titkos Küldetés elindulásáról érdeklődjem. Minden rendben zajlott?

- Annyi bizonyos, hogy én megtettem, amit rám bízott az úrnő - örök fényben fürödjön minden lépte! Tájékoztattam a hozzám érkezőket, hogy melyik fogadóban találkozzanak. A hozzám elsőként betoppanó Ung-lápi Gorthoshoz küldtem a további négy tagot.

- Ung-lápi Gorthos? - ismételte el Thiago a nevet megütközve. - Biztos vagy benne?

- Persze.

Thiago futólag találkozott már Gorthossal, a birodalmi történetíróval, amikor lediktálta az Ilvana-erdei csata menetét az öreg varázslónak egy készülő krónikához. A kopasz, nagyszakállú öreg szorgalmasan körmölt, hatalmas pávatollát egy üvegcse tintába mártogatva. Minden részletre felettébb kíváncsi volt. A főparancsnok nem értette, hogyan került az agg harci mágus hirtelen a Titkos Küldetés résztvevői közé, amikor Ekhartnál nem ő jelentkezett egyetlen csomagért sem.

- Ki jött Gorthos után?

- Zizrel, a híres térképkészítő.

Rendben, ez stimmel - állapította meg magában, csakhogy a folytatás megint meglepetést hozott.

- Aztán egy Henrik nevű fiatalember, majd Lila, egy oske-földi lányka és végül egy Marta névre hallgató asszony.

Thiago összehúzta a szemöldökét. Mi a kékazúr ég ez? Hová tűnt Ezedon, Desdemona, Hetedik Bibbon és Hindo? Nekik kellett volna Raggánál jelentkezniük. Kik ezek a névtelen senkik, akik idetolakodtak helyettük? Gorthost és Zizrelt leszámítva egyik sem volt ismerős a főparancsnoknak. Majdnem biztos volt benne, hogy nem Atala akaratából cserélődött ki a csapat összetétele.

- Látom, nem tetszik, amiket elmeséltem, főparancsnok uram. Én próbáltam mindent az utasításoknak megfelelően végrehajtani, útba igazítottam mind az öt embert.

- Ez a része rendben is van a dolognak - nyugtatta meg Thiago.

- Esetleg, ha érdekel, az egyikük, azt hiszem, Henrik, elejtett itt a szövőműhelyben egy pergament. A csomagjára volt kötve, és mire utána szaladtam a tekerccsel, már messze járt. Eltűnt a város forgatagában. Ha igényt tartasz rá... - Azzal az asszony odalépett az egyik falnál álló szekrényhez. Az aljáról előkotort egy feltekert pergament.

A főparancsnok átvette szó nélkül.

- Ha jónak látod, meg is tarthatod - ajánlotta az asszony, mire a katonatiszt eltette a pergament a köpönyege zsebébe.

Távozott a szövőműhelyből, néhány csengő érmét hagyva maga után az egyik asztalon.

19. fejezet: A Szurdok-őserdő mélyén

Két dolog létezett, amit Zizrel az élete során igazán, szívből megbánt, és azok közül az egyik egészen biztosan a nemrég lejátszódott árulása volt. Nem is tudta érdekelni, hogy mi fog vele történni eltévelyedve az őserdő mélyén. Megrohanta a bűne súlya, és sosem érzett mértékű lelkiismeret-furdalás mart belé.

Egészen addig nem érezte rossz döntésnek, hogy hátrahagyja a csapatot, amíg felkapta a hátizsákját, és kitalálta, hogy egyedül próbál meglógni a denevéremberek elől. Még ahogy a fák felé loholt, akkor is meg volt róla győződve, hogy az egyetlen értelmes megoldást választotta. Egyébként is, megérdemli az a pöffeszkedő, nagyhangú Marta, hogy hátramaradjon a pácban. Csak akkor eszmélt rá, hogy mit is művelt, amikor az asszony utána kiáltott, hogy vigyázzon az északi iránnyal, nehogy elnyelje az őserdő mágiája. Még az ő gyalázatos viselkedése és a váratlan események közepette is az jutott Marta eszébe, hogy próbálja megóvni a veszélytől. Figyelmeztetni akarta, csak elkésett. A nő első gondolata volt - annak ellenére, hogy a félkobold szánalmasan cserbenhagyta a csapatot - hogy megvédje! Zizrel pedig egy gyerekes sértődés miatt is képes volt elárulni... Egyszerre nem értette már, hogy hogyan haragudhatott Martára egy apró incidens miatt, és hogyan dédelgethette napokon át a sérelmet, ahelyett, hogy egy vállrántással túltette volna magát rajta. Ugyan már! Ráadásul, ha jobban belegondol, Marta így mentette meg a pókoktól. Mit képzeltem?! És most itt vagyok egyedül, elveszve a dzsungel mélyén, de meg is érdemlem.

Aljas szörnyetegként látta magát, aki a saját érzékenységét előbbre helyezte a társainál. Miközben pedig Marta annyira jó szándékkal volt iránta, hogy még az árulás után is segíteni akarta. Mit tettem? Mit műveltem?! Szerencsétlen többieket denevérek fogják felfalni vacsorára, amíg ő kényelmesen sétálgat az erdőben... Hogy lehetett erre képes?! És már vissza sem fordulhat segíteni, mert elnyelte a dzsungel!

Zizrel lehajtott fejjel bóklászott, a liánokat vagdosva késével és erre-arra ténferegve a sűrű növényzetben. Nem tudta érdekelni, hogy ezek után mi lesz vele. A szégyenérzet és az önvád mindennél erősebben égette a szívét. Hogy tehetett ilyen gyáva kegyetlenséget? Rémképek kergették egymást a fejében arról, hogy milyen sors vár a társaira, és mi történhet velük a denevéremberek foglyaként. Mi van, ha a bőregerek már jóízűen falatoznak a belőlük főzött raguból?

Csak akkor riadt fel gondolatai mélybe húzó örvényéből, amikor egy tisztáshoz érkezett. A növények szövevényes sűrűjéből kivonszolta magát az apró fűfoltra, amelyet nem nőttek be a liánok és sarjadékok. A füves zsombékok közt megállt, és felnézett. A sötét ég egy kör alakú foltban kilátszott a trópusi fák összenőtt lombozatából a tisztás fölött. Abban reménykedett, hogy a csillagok meg a hold állása alapján (Esetleg holdak? Mintha tegnap éjjel a kék hold egy szeletét látta volna a felhők közt...) el tud tájékozódni. Egy térképésznek ez nem okozhat gondot. Legalábbis egy igazi jó térképkészítő egészen biztosan olvasni tudna a csillagokból...

Zizrel hátrahajtott fejjel kémlelte az eget, ám csak a végtelen feketeséget látta. Sehol egy felhő. Sehol egy fénypont. Sehol egy árnyalatnyi eltérés.

- Te kékazúr ég! - nyögött fel. - Eltűntek a csillagok.

Eszébe jutottak a síksági remete szavai, hogy aki északnak indul az erdőben, azt örökre magába szippantja a dzsungel varázsereje. Szóval, ennyire erős itt a mágia, hogy még az eget is elfedi a vadon foglya elől.

A félkobold lehuppant egy fűkupacra, és térdét felhúzva összekucorodott.

- Egyedül maradtam... Teljesen egyedül... - motyogta maga elé.

Ekkor azonban harsány felelet érkezett a háta mögül:

- Ne reménykedj, fiam! - És Marta toppant elő az erdő sűrűjéből.

Minden további nélkül ledobta a hátizsákját Zizrel mellé, majd helyet foglalt egy szomszédos zsombékon. Lila, Henrik és Gorthos követte, a nyomukban pedig Hari szálldosott.

- Ti... ti éltek? - cincogta a félkobold meglepetten, és hirtelen könnyek futották el a szemét az örömtől, hogy viszontláthatja társait. Sosem hitte volna, hogy ez a tény valaha is ennyire boldoggá fogja tenni. - Jól vagytok? Hogy kerültök ide?

- Utánad jöttünk, hogy segítsünk - adott tömör választ az asszonyság. Elővette a hátizsákjából a töklámpást, és meggyújtotta benne a faggyúgyertyát. - Mitől lett hirtelen éjszaka? Tiszta fekete az ég, pedig fényes nappal léptünk meg a denevéremberektől.

- Az őserdő mágiája - felelt Gorthos a kérdésre, miközben ő is leült egy fűzsombékra. - Itt nincs sem nappal, sem éj, nem érzékelhető az idő múlása. A mágia terelt minket Zizrel felé is, ugyanis egyetlen út van mindenki számára, ami beljebb és beljebb visz... Sosem juthatunk ki.

- Ki tudsz vinni minket az egyszer használható amuletted segítségével?

- Nem, dehogy. Nincs az a harci mágus, aki bármit tehetne ilyen mértékű varázserővel szemben. - A kopasz, idős férfi széttárta a karját.

- Nos, akkor más megoldást kell találnunk - vágta rá Marta. - Zizrel, neked mint térképésznek van valamilyen ötleted, hogy mihez kezdjünk?

A félkoboldot zavarba hozta, hogy a többiek szót sem ejtenek a szánalmas árulásáról. Ugyanúgy veszik körbe, mint korábban. Kényelmesebb lett volna hallgatni az egészről, nem feszegetni a kérdést, és szívesen meg is tette volna, ha nem mardossa olyan erősen a lelkiismeret-furdalás.

- Én... csak szeretnék... öhm... bocsánatot kérni - makogta, és félve pislogott a társaira. - A... amiatt... az előbbi miatt... tudjátok...

- Igen, tudjuk, és a bocsánatkérés elfogadva - válaszolta Marta rögtön. - Ha máskor nem történik ilyesmi, akkor ne pazaroljunk rá több szót! Én is tartozom egy bocsánatkéréssel a gorombaságomért, úgyhogy elnézést kérek. És ezzel rendezzük le most már az esetet, felejtsük el!

Zizrel hálásan bólogatott. Még motyogott egy köszönöm-félét, de a terebélyes asszonyság már túl is harsogta:

- Halljuk az építő jellegű észrevételeket! Hogyan juthatnánk ki a Szurdok-őserdőből?

A nő kérdését tűnődő csend követte.

- Itt van nálam ez a gyöngy. A druidák földmélyi csarnokából hoztam el - mutatta fel Gorthos egy kis gondolkodás után az áttetsző gömböt. Tejfehér fény játszott a jókora gyöngy oldalán. - Az volt aláírva rúnákkal, hogy „Az Erdő Lelke”. Talán segíthet rájönnünk, hogyan találhatunk vissza a helyes útra.

- Mint egy iránytű? - érdeklődött Henrik. - Még csak életemben háromszor láttam működő iránytűt. Egyszer egy kalóz két aranyért rám akart sózni egy hibás példányt, de szerencsére nem volt nálam elég pénz, hogy megve...

- Minek a felesleges rizsa?! - bődült közbe Marta. - Csak hasznos javaslatokat akarok hallani! Gorthos, mit tudsz kezdeni a gyönggyel?

Az öreg varázsló végigsimított a fénylő gömb felületén. Behunyta a szemét, és sokáig így tartotta a tenyerét a gyöngyön.

- Minden, ami élő, élni akar - mormolta maga elé. - Az erdő, a fák, a növények, a virágok, a szúnyogok, a gombák... Érzem az életerejüket, a mágiát, ahogy védelmezi. Ősi erő, öregebb, mint a szurdok vagy akár a duliathi druidák... Tízezer, húszezer éves... Ősibb, mint azt el tudnánk képzelni...

- Ez meg mit jelent? - kotyogott közbe Lila aggódó arccal. - Hogy nem tudunk kijutni soha?

- Annyit jelent, hogy jobb, ha nem szállunk szembe vele. El kell érnünk, hogy az erdő maga engedjen szabadon.

- Mégis hogyan? - értetlenkedett Zizrel. - Kapáljunk meg pár növényt? Gondozzuk a virágokat? Vagy hogyan nyerhetnénk el egy őserdő jóindulatát?

- Nálunk van a lelke, ezen a gyöngyön keresztül talán meg tudnám szólítani - folytatta Gorthos összeráncolt homlokkal. - Nem lesz könnyű, mivel a gömböt több ezer éve nem használta senki. Lehet, hogy nem is fog működni.

- Nem baj, minden lehetőséget meg kell ragadnunk. - Marta rácsapott az idős mágus vállára, mire Gorthos megrázkódott ültében. - Gyerünk, próbálkozz!

A varázsló megforgatta néhányszor a gyöngyöt, ám nem úgy tűnt, mintha bármit is elért volna vele.

- Előfordulhat, hogy nem ez a megfelelő hely - vonta le a következtetést. - Keresnünk kell egy pontot, ahol egészen közel lehetünk az őserdő legsűrűbb részéhez.

- Ez nem éppen olyan, mintha egy óceánon hajózva a leghullámosabb részt akarnánk megtalálni? - próbált viccelődni Henrik, ám egyedül Lila nevetett kicsit a halovány poén-féleségen, a többiek csak szúrós pillantást vetettek rá.

- Rendben, akkor elindulunk, és keresünk egy növények által alaposan benőtt területet - rendelte el Marta, és felkelt. - Mindenki utánam! Sorban gyertek a nyomomban, hogy ne kelljen annyira széles utat vágnom a bozóton keresztül. Értettem?!

Zizrel villámgyorsan felkapta a holmiját, és követte az asszonyságot. Elhatározta, hogy valahogyan jóváteszi az árulását. Meghálálja a társainak, hogy nem hagyták cserben annak ellenére sem, amit tett. Nem látta egyelőre, hogy mi lenne a kínálkozó alkalom, de úgy döntött, vár, amíg lehetősége lesz bizonyítani.

- Azt hiszem - töprengett tovább Gorthos -, hogy nem is az a fontos, hogy a legsűrűbb pontot találjuk meg, hanem inkább arra a részre lenne szükségünk, ahol a legősibb fák állnak. Több ezer éves faóriások...

- Nem ártana először végiggondolni, hogy mi is a jó megoldás, mielőtt beszélni kezdesz! - torpant meg Marta egy nagy fújással. - Most akkor merre induljunk? Mit keressünk? Legsűrűbb részt vagy öreg növényeket?

- Nem tudom. - Az idős mágus magában mormogva ismét megforgatta kezében a gyöngyöt. - Ha olyan egyszerű lenne ősi varázserőket értelmezni, akkor a birodalom összes lakója hatalmas mágus lehetne.

- Nem feltételeztem, hogy egyszerű, de neked ez a dolgod. Ezért vagy itt a csapatban, szóval használd az eszed! Nos, akkor merre?

- Kezdjük azzal, hogy beljebb megyünk az erdő mélyére! - javasolta Gorthos kicsit tanácstalan arckifejezéssel, és elindultak a dzsungelben Marta után.

Jó darabig törtettek a liánok szövevényén, korhadt fatörzsek halmain és bizarr növények tengerén át. Amikor kifáradtak, az asszony pihenőt rendelt el. Hari felakaszkodott egy fa törzsére, és egy alácsüngő gyümölcs héját reszelgette a szájával, amíg az öt vándor pihegve leült a párától sáros gyökerek közé.

- Meg lehet itt fulladni - nyöszörögte Henrik, az izzadságpatakokat törölgetve a homlokáról.

- Nem lesz így jó, hogy csak tévelygünk fel-alá a végtelen erdőben. - Marta a térdére csapott. - Ki fogunk merülni, és néhány bogyó meg taplógomba nem tart minket életben. Mondjuk, tudnék ásni pár vakondkutyát, és agyonütném őket egy kővel, azokból lehetne sütni pecsenyét is. Illetve, hoztam egy összecsukható nyelű lepkefogó hálót a hátizsákomban még Khallaendarból... de nincs időnk a végtelenségig remeteéletet élni a dzsungel mélyén! Vár ránk a Titkos Küldetés, és nem tűr halasztást! Gorthos, mi lesz azzal a gyönggyel?

Az öreg varázsló a köpenye ujjával legyezte magát, miközben az áttetsző gömböt mustrálta:

- Nem fog működni. Itt semmiképpen sem. Kell lennie egy olyan pontnak az erdőben, ahol közelebb vagyunk a lelkéhez, mint bárhol máshol, ott szóra tudnám bírni.

- Hát, akkor Zizrel, Lila, nektek van a legkisebb kezeteket, gyertek, segítsetek egy-két vakondkutyát kihúzni az odúból! - kelt fel Marta a helyéről. - Hosszabb bolyongásra rendezkedünk be! El is kezdek denevérfogó-csapdát varrni az úti köpenyemből, Henrik, te pedig mindjárt megkapod a lepkehálót, és elindulsz ehető pillangókra vadászni...

- Várjatok! - emelte fel Gorthos eres kezét. - Talán ha elásnánk egy fa tövébe a gyöngyöt...

A többiek némileg csodálkozva néztek rá.

- Jó ötlet ez? - tette Marta csípőre a kezét. - Nem gondolnám, hogy kísérleteznünk kellene egy ennyire ősi varázstárggyal.

- A talajban ki tudná fejteni az erejét, és lehetséges, hogy történne valami hasznos - vélekedett a mágus. - A természet mágiája nem jelent ránk veszélyt, amíg nem szállunk vele szembe.

- Biztos vagy te ebben?

- Teljesen biztos.

- Jól van, akkor ásd el a gyöngyöt! - egyezett bele az asszonyság, és odamutatott egy öreg fa tövébe. - Megfelel a hely?

Gorthos lekuporodott a gyökerek mellé, és elkezdett a korhadó talajrétegbe kézzel egy kis gödröt kaparni. Amikor akkorára nőtt a mélyedés, hogy belefért a gömb, óvatosan belehelyezte, és tenyerével visszasöpörte rá a kikotort földet.

- És most? - pattogott Marta.

- Várni fogunk. - Gorthos leült az elásott gyönggyel szemben. - Érzem, hogy valami történni fog.

A többiek reménykedve követték a példáját, és lekucorodtak köré a földre. Egy darabig kíváncsian várakoztak, de aztán kezdték elunni magukat.

Már jó ideje ücsörögtek, és még mindig nem történt semmi. Marta az úti köpönyegét varrogatta, hogy denevér csapdát készítsen belőle, így csak egy gyapjúingben és levelek kiáztatott nedvével terepszínűre festett utazónadrágban üldögélt egy lapos kövön. Gorthos a brossba zárt nőnek mesélt a természet mágiájának összetett mivoltáról. Zizrel fél füllel az ő történeteit hallgatta, miközben szemügyre vette az ékszerbe lakatolt asszonyt is, akit nem látott korábban. A rövidre, kuszára vágott frizura, amelyet a titokzatos nő olykor-olykor szórakozottan igazgatott, elég ódivatúnak tűnt. Amióta Atala úrnő levágatta hosszú, fekete haját áll alá érőre, tilos volt a sötéthajú nőknek rövid hajat viselniük, hogy ne merészeljenek a fenséges császárnőre hasonlítani. Persze, ez csak az utóbbi húsz év hisztériája. Nyilván a brossban lakó hölgyet korábban zárták az ékszerbe, amikor még semmilyen tilalom nem vonatkozott a frizurákra.

Henrik meg Lila arról a kikötői pletykáról trécselt, miszerint Hadurhal ősmágus legújabb felesége attól olyan szép, sima bőrű, hogy varacskos aligátor zsírjával keni az arcát. Éppen azt vitatták meg, hogy valóban lehet-e ilyen jótékony hatása az aprónövésű, ragyás bőrű hüllő zsiradékának, amikor egyszerre mozogni kezdett a földkupac, amelyet Gorthos halmozott az elásott gyöngyre. Először csak apró göröngyök indultak gurulásnak az oldalán, mintha egy vakondkutya turkálna alatta. Aztán azonban felnyílt a halom teteje, és egy karcsú növényhajtás tört utat magának. Egy zöld indácska hajlott ki a sárdarabok közül, majd hamarosan levelek pattantak ki rajta. Egyre gyorsabb ütemben nőtt.

- Hú, de izgalmas! - csapta össze Lila a kezét. - Ültettünk egy csodanövényt.

Marta - biztos, ami biztos - kivett egy kis baltát a hátizsákjából, és készenlétben tartva a térdén, elővigyázatos óvatossággal szemlélte a cseperedő palántát.

A növényke egyre magasabbra tört, ágacskákat hajtott. Újabb és újabb levelei bukkantak elő. Amikor már derékig ért, kezdett a vékony szára is vastagodni. Szürke, fás kéreggé alakult a zöld, nyálkás száracska. A növény néhány pislantásnyi idő alatt ember nagyságú fácskává növekedett. Levelein, törzsén hébe-hóba ugyanaz a tejfehér fény suhant végig, amely a gyöngy oldalán is csillogott. Ezüstös ragyogásba borította a kis fát.

Gorthos felkelt, és odalépett a fácska elé.

- Bocsáss meg, hogy felébresztettünk álmodból! - szólította meg.

- Üdvözöllek titeket, öt vándor - hallatszott egy suttogásszerű, finom hang a fácska lombjából, mintha csak szellő fújdogálna. - Mit kívántok tőlem?

Lila rémülten kapott Henrik keze után, ahogy meghallotta a fából érkező nem evilági hangot.

- Eltévedtünk itt a Szurdok-őserdőben - felelte Gorthos -, és fogva tart minket a vadon mágikus ereje. A segítségedet szeretnénk kérni, hogy megszabadulhassunk mielőbb.

A fa egy kis ideig nem adott választ, csak az ezüstös fény remegett az ágain. Aztán viszont újra megszólalt:

- Ha három kérdésemre megfeleltek, akkor elengedlek. Folytathatjátok utatokat, és kivezet a dzsungelből. De jól vigyázzatok, ha egyszer is rosszul feleltek, ismét nyugovóra térek, és nem beszélek veletek többé!

- Te kékazúr ég! - riadozott Lila. - Hogyan tudnánk válaszolni, mondjuk, arra, hogy hány lakosa van Khallaendar városának? Vagy hogy hány virág nyílik az erdőben?

- Ne aggódjatok, olyasmit fogok kérdezni, amire ismeritek a választ. Csak rá kell jönnötök. - A fácska megrázta leveleit, és biztatóan közelebb dőlt az öt vándorhoz.

- Rendben, halljuk! - szólt rá Marta, miközben ösztönösen előrébb tartotta a baltát, ahogy a növény közeledett hozzájuk.

A fa ágain ezüstös fény futott végig, és úgy zengte:

- Csak becsukott szemmel láthatjuk. Mi az?

Szavait zavart hallgatás követte az öt utazó részéről.

- Ez már az első kérdés volt? - köszörült egyet a torkán Henrik.

- Nyilván. Úgy tűnik, a fácska fejtörőkkel fog minket szórakoztatni. Remek... - Marta letelepedett a földre, láthatóan felkészülve egy hosszabb itt tartózkodásra.

- Mégis, mit látunk becsukott szemmel? - értetlenkedett a fiatalember. - A szemhéjunkat? Ez lenne a megfejtés? Szemhéj?

- Nem hinném - cincogott közbe Zizrel. - Ha becsukjuk a szemünket, sötét van, így nem láthatjuk igazából a szemhéjunkat sem. És ha belenézünk egy patak tükrébe, felnyitott szemmel is látható egy darabja a szemhéjnak. Nem valószínű, hogy a fa erre gondolt.

- Akkor meg? Valamilyen másik része a szemnek? Szempilla? - folytatta Henrik a találgatást. - Szemgolyó?

- Fejezd már be, fiam! - dörrent rá Marta. - Nem érted, hogy a szem részei látszanak a tükörben is?

- Akkor pupilla? - próbálkozott tovább Henrik.

- Az is a szem része...

- Szemgödör? Írisz?

- Valaki másnak van ötlete esetleg? - kiabálta Marta inkább túl Henrik további javaslatát („a szemünk sarka”).

- Szerintem, egy elvontabb értelmezésre kell gondolni - hümmögött Zizrel.

- Megvan! - ragyogott fel Henrik arca. - A szemet tartó izom!

- Te elég furcsa dolgokat látsz lehunyt szemmel, annyi biztos. - Marta megcsóválta a fejét. - Gondolkodjunk bonyolultabb megoldáson!

Henrik arca felderült:

- Van még egy ötletem. Úgy hallottam, a hegyi törpék használnak egy üvegből csiszolt lapot. A szemhéjuk alá csúsztatják be, és védi a szemüket a bányában kipattogó sziklaszilánkoktól. Lehet, hogy ez a megfejtés.

- Nem hinném, hogy egy fa az őserdő közepén pont egy szemvédő lapocskára gondol, mint feladványra. - Marta intett, hogy mindenki törje a fejét, ne csak Henrik ötleteljen.

- Próbáljuk ki! - javasolta Zizrel, és behunyta a szemét. Egy darabig üldögélt így. - Nem látok semmit, csak sötétséget, de azt meg éjszaka nyitott szemmel is meg lehet figyelni, tehát, nem lehet ez a megfejtés...

Tovább ücsörgött csukott szemmel, várva az ihletre. Közben egyre inkább úgy érezte, hogy az árulása felett érzett bűntudatán is enyhít, hogy sötétségbe zárkózik, és nem látja a többiek tekintetét. Különösen a Marta szemében ülő tiszta egyenességet, amely felerősítette a saját gyengesége miatti szégyenkezését...

- Ugye, még nem aludtál el? - ütögette meg Lila egy idő után a félkobold vállát.

- Igen, ez az! - harsant ekkor Marta hangja, és akkorát csapott a mellette heverő, kidőlt fa törzsére, hogy korhadt kéregdarabkák záporoztak a társaira. - Az emberek általában csak becsukott szemmel tudnak aludni. És mi mást látnának ilyenkor, mint álmot?

- Tényleg! - eszméltek rá a többiek is. - Egészen biztosan az álom a megoldás, hiszen álmodni alapvetően csak behunyt szemmel lehet.

Marta odafordult a fához.

- A feleletünk az, hogy álom - jelentette be.

A fácska nem árulta el, hogy jó-e a válasz, hanem feltette az újabb kérdését:

- Ha valaki a nevet kimondja, azonnal megsemmisíti a név tulajdonosát. Miről van szó?

- Még egy talány? - morrant rá Marta.

Eltűnődtek, és néhány harmatos megoldási javaslat után rájöttek, hogy végképp semmilyen ötletük sincs. Ekkor azonban a brossba zárt nő vigyorogni kezdett, és bejelentette:

- Nagyon könnyű! Ez a fejtörő benne volt az egyik gyerekkori tankönyvemben is. Tényleg nem tudjátok a választ?

- Nem. Lennél olyan kedves, méltóztatnál közölni velünk? - bökte oda neki Gorthos.

A bross mosolya még élesebb lett.

- Mégis, megtudhatnánk, mire vársz? - mordult fel az idős varázsló.

- Csak azon gondolkodom, hogy mi hasznom származik abból, ha segítek nektek. Mit kapok érte cserébe, ha megmondom a megoldást?

- Próbáljuk meg magunktól megfejteni a feladványt! - Gorthos bevágta a brosst a hátizsákjába.

- Jaj, miért kell ilyen durván bánni szegénnyel? - dorgálta meg Henrik. - Mi lenne, ha ajánlanánk neki egy-két ezüstpénzt?

- Nem is tud pénzt kapni, itt raboskodik az ékszerben az öröklétig, semmire sem megy anyagi javakkal - rázta a fejét az öreg harci mágus. - Egészen biztosan azt akarja elérni, hogy megígérjem neki, egyszer kiszabadítom. Erre viszont nem vagyok hajlandó, mert csak az életem árán tudnám megtenni!

- Megőrültél? - csattant fel a brossba zárt nő a zsák mélyén. - Eszembe sem jutna olyat kérni, hogy kiszabadíts! Hogy lehetsz ennyire rosszhiszemű?

Gorthos erre előhalászta az ékszert, kitette maga elé a földre.

- Akkor mit akarsz? - kérdezte egy fokkal nyájasabb hangnemben.

A bross lakója úgy tűnt, elgondolkodik.

- Nos? - rivallt rá Marta. - Nem érünk rá egész nap itt várakozni! Mit vársz cserébe?

- Mondjuk, azt, hogy Gorthos esküdjön meg, hogy ha elárulom a kérdésre a választ, akkor a jövőben bármit kérdezek tőle, mindig igazat fog rá felelni. Csakis a színtiszta igazságot. Ez így nem túl nagy kérés, ugye? - A nő kacsintott egyet.

- Természetesen beleegyezik - felelt az öreg varázsló helyett Marta.

- Dehogyis! - tiltakozott Gorthos. - Nem esküszöm meg ilyesmire!

- Ugyan már! Miért esne nehezedre? - Az ékszer magában somolygott. - Te egy tisztes agg mágus vagy, aki teljes joggal nevez engem hazugnak és megbízhatatlannak. Hiszen az ő lelke patyolat tiszta, semmi rosszat nem tett soha életében. A becsület mintaképe... Szóval, miért is nem akarod elfogadni a feltételemet?

Az idős férfi összepréselte vékony ajkát, és dermesztő pillantást vetett a brossra.

- Jól van, legyen! - morogta aztán vajmi kevés lelkesedéssel. - Megesküszöm, hogy innentől akármit is kérdezel, mindig csak a színtiszta igazságot felelem.

- Ez így nem lesz elég! - követelőzött tovább az ékszerbe zárt nő. - Az amulettedre esküdj, hogy be is kelljen tartanod!

Gorthos felsóhajtott. Előkotorta a hátizsákjából a kék üvegszerű követ, és rátette a bal kezét. Újra elismételte az esküt.

- Köszönöm. - A bross diadalittas vigyora már-már émelyítően gúnyos volt, legalábbis Zizrel úgy találta, hogy a visszataszítóság határát súrolja. - Igazán semmiség volt az egész... nemdebár?

- Halljuk a megfejtést! - förmedt rá Marta türelmetlenül. - Az volt a feladatunk, hogy ha valaki a nevet kimondja, azonnal megsemmisíti a név tulajdonosát. Mi ez?

- A csend - jelentette be a bross. - Ciki, hogy még ennyit sem tudtatok megfejteni. Az álom pedig még könnyebb volt, azt már négyéves koromban kitaláltam, amikor a nevelőm felolvasta a feladványt egy tekercsről.

- És, nem gondoltad, hogy esetleg segíthetnél nekünk abban is? - meredt rá Gorthos.

- Bíztam benne, hogy magatoktól is rájöttök.

A nő idegesítő stílusa egyre jobban irritálni kezdte Zizrelt, bár látott valami titkolt mélységet a kép viselkedésében, amit a felszínes csúfolódásaival próbált leplezni. A félkobold meg mert volna rá esküdni, hogy ez a nő vagy sokkal gonoszabb, vagy sokkal jobb ember, mint amilyennek mutatja magát. Akármelyik is közülük, olyan kecsességgel egyensúlyozott a kettő határmezsgyéjén, hogy Zizrel nem tudta megállapítani, minek is tartsa. Alattomos bajkeverőnek, aki visszaél az őt hallgató emberek hiszékenységével, és azzal, hogy mindenkit leköt a komolytalanul szurkálódó megjegyzésein való bosszankodás, miközben ördögi tervet forral? Vagy pedig egy sok szenvedést megélt, de jó szándékú hölgynek, aki megtanulta, hogyan rejtse valódi gondolatait csípős-fanyar gúny mögé, hogy ne sérülhessen meg többé?

- A lényeg az, hogy a második válaszunk a csend. - Marta már a varázsfához intézte szavait. Az időközben olyan magasra nőtt, és lombkoronája úgy kiterebélyesedett, hogy az egész kis csoport fölött behálózta ágaival a levegőt.

- Az utolsó kérdésem ennyi: mi ér többet, egy cinege vagy egy sellő? - A fa csak ennyit felelt, anélkül, hogy elárulta volna, helyes-e a válasz.

- Ezt meg hogyan gondolod? Milyen értelemben? - kérdezett vissza a nagydarab asszonyság. - Piaci ár tekintetében? Vagy szépség szempontjából?

Az óriásira növekvő fa nem mondott rá semmit.

- Szerintem, a sellő - vetette fel Henrik -, mert a Gurul-földi csontpiacon a sellőuszony többe került annak idején, amikor gyerekfejjel ott jártam, mint a cinkelábak.

- Szerintem meg a cinege - emelte fel Lila puha, fehér mutatóujját. - A cinkék olyan bájos kis madarak, a tengeri sellők viszont gyakran a szirénekkel élnek egy hordában, és szerencsétlen hajósokra vadásznak. Meg olyat is hallottam, hogy egy lápi sellő átlyukasztott egy aggastyánt a szigonyával csak azért, mert az öreg nem köszönt neki előre a folyónál. A sellők kényes és kegyetlen teremtmények, a cinkék viszont olyan kis ártatlanok...

- Én a sellőre szavazok - csatlakozott Marta Henrik véleményéhez. - Egy sellő sokkal okosabb és többre hivatott, mint egy bárgyú cinege.

- A cinkék viszont nem képesek gonoszságra, míg a sellők igen - érvelt Lila.

- Én is inkább a cinegékre gondolnék - szólt közbe Zizrel is. - Biztosan becsapós a feladvány, és ezért a sokkal apróbb, olcsóbban eladható cinke lesz a megfejtés.

- És ha mégis a sellő? - aggályoskodott a Hebrencs.

- Nem! - Gorthos határozott, ellentmondást nem tűrő kijelentése megakasztotta a kialakult eszmecserét. - A természetben nincsenek értékesebb és értéktelenebb teremtmények. Mind a sellők, mind a cinegék ugyanannyit érnek, akár egy sás a tóban vagy egy ember. Nincs közöttük különbség értékben. Ez a megfejtés.

A többiek mérlegelték az elhangzottakat, aztán bólogatni kezdtek. Még Marta is áldását adta a megoldásra.

- Jól van, akkor íme az utolsó kérdésre a válasz! - fordult az asszonyság a fához. - Hallhattad, mit mondott az előbb a mágusunk: a cinke és a sellő egyforma értékű, nincs ilyen jellegű különbség köztük a természetben.

- Rendben - susogta a szellőszerű hang a fa lombjában. - Meg tudtatok felelni a kérdéseimre, ezért elmehettek szabadon. Ne feledjétek el azt, amit ma megtanultatok a talányokból és a válaszaitokból. Egy szép napon még jó hasznotokra válhat a tudás!

Azzal a fa egészen kinyújtózott, és lombkoronája beleolvadt a többi növény sűrűjébe. Az ezüstfehér fény tovatűnt az ágairól, leveleiről, és most már pont olyanná vált, mint az erdő bármelyik másik tagja.

20. fejezet: A császári palota kertjében

Aranyló napsugarak hintették be lágy melegükkel a rózsalugas zöld leveleit és nyíló virágait. Igaz, hogy a forró évszak közelgett, és ilyenkor általában a birodalom összes rózsája virágzott, de ez a Kus Tulathiból hozatott különleges, drága fajta még telente, a legnagyobb fagyok közepette is bontogatta a szirmait. Atala úrnő, ahogy helyet foglalt a rózsalugas tavaszi ragyogásban fürdő padján, a télre gondolt. Tavaly télen ezrek haltak éhen... Micsoda pechjük volt! Ha egy nemesi családba születtek volna, és nem egy éhenkórász senki sokadik gyerekének, akkor ma is élnének... Bár nyilván, ha nem ürült volna ki a kincstár a hadsereg katonáinak mindig elmaradozó zsoldjainak kifizetésekor, akkor több tartalék lett volna az egyszerű városi lakosok élelmezésére. Talán igaza van Mazedrinnek, és ki kellene semmizni a keleti vagy a nyugati főpapokat koholt vádak alapján. Az ő elkobzott vagyonuk elég lenne egy újabb tél átvészelésére és az elégedetlenkedő nyomorultak lenyugtatására. Atalát viszont nem érdekelte az éhezők sorsa. Úgysem tudnak érdemben beleszólni a birodalmi politikába.

A császárnő tűnődve hátradőlt a padon, és a palota kertjét szemlélte. Éppen egy paradicsommadarat figyelt, ahogy felfújva színes tollazatát, előre-hátra himbálózott egy fácska ágán, amikor felbukkant a márványlapokkal kirakott ösvényen Mazedrin főtanácsos.

A férfi mélyen meghajolt, és térdre ereszkedett a kényelemben üldögélő császárnő előtt. Atala végigmérte a kopaszodó, elhízott bárót, és arra gondolt, hogy milyen kár, hogy eddig nem fordított több figyelmet Mazedrin és Nevra viszonyára. Mindig beérte annyival, hogy a főtanácsos és felesége utálja egymást, folyton marakodnak. De most, hogy ennyire fontos terveket sző, jó lesz, ha erősebben ügyel a részletekre, mint bármikor korábban. Nem ártana, ha a dolgok mélyére nézne, mielőtt esetleg a fejére nő egy-két probléma...

- Azt hiszem, találtam rá módot, hogy kivégeztethessük Nevrát, amennyiben még mindig ragaszkodsz ehhez. - Így fogadta a főtanácsost.

Mazedrin hájas képén gonosz mosoly terült el:

- Igazán, fenséges úrnőm? Ez remek hír!

- Igen. Bizonyítékom van arra, hogy ő mérgezte meg a legutóbbi férjemet. Egy kereskedő üzletkönyvének néhány lapját megőriztem. Felsorolják, hogy Nevra nagy mennyiségű tengeri gyöngyöt és egy gnóm koponyát vásárolt az árustól. Márpedig, ezek a rigópestis tüneteit előidéző Hamvadó Halál főzetének a legfőbb hozzávalói. Ha a birodalmi tanács gyűlése elé tárnánk a bizonyítékot, hogy Nevra mérgezte meg drága császári férjemet, egészen biztosan elrendelnék a lefejezését. Mit szólsz?

Mazedrin összetámasztotta a tenyerét az álla alatt, és elgondolkodott. Atala bármilyen árat megfizetett volna érte, ha beleláthatott volna a főtanácsos fejébe.

- Bocsáss meg, kegyes úrnőm, de nem tetszik a terv. Veszélyes lenne rád nézve. - A férfi alaposan megfontolta szavait. - Hiszen Nevra tudja jól, hogy te adtad neki a parancsot, hogy mérgezze meg a férjedet. Ha mindezt felfedi a tanácsgyűlés előtt... Még ha nem is hinne neki mindenki, azért akadnának, akikben gyanakvást és ellened irányuló érzületeket válthatna ki a vádja.

Atala számított erre a válaszra. Mivel ő maga sem kívánta, hogy valóban ártsanak a varázslónőnek, és csak a főtanácsos reakciójára volt kíváncsi, rögtön belátóan bólogatni kezdett, mintha ebben a pillanatban ébredt volna rá ő is a problémára:

- Hogy milyen igazad van! Elhamarkodott lenne valóban, de még mindig ez tűnt a legjobb módnak, hogy teljesítsem a kívánságodat.

A főtanácsos hamis, széles mosolyt vetett a császárnőre:

- Nagylelkű vagy, úrnőm, de nem kívánnám, hogy bármi bajod származzon abból, hogy megpróbáljuk Nevrát eltenni láb alól. Majd kitalálunk idővel egy biztosabb tervet. Az az alávaló nő nem éri meg, hogy kockáztasd a trónod stabilitását az eltaposása miatt. Várjuk ki a megfelelő pillanatot!

Atala visszamosolygott a báróra, és közben azon tűnődött, hogy vajon mi rejlik a férfi szavai mögött valójában.

- Tart szeretőket a feleséged? - kérdezett rá a lehető legváratlanabbul.

Mazedrin tökéletesen leplezte, amennyiben megdöbbentette vagy rosszul érintette a kérdés. Csak elmerengve bólogatott:

- Úgy tudom, igen, fenséges úrnőm. Ráhagyom a dolgot, nem jártam utána. Ebből is láthatod, milyen jó és elfogadó férje vagyok a rémes boszorkánynak. Még ezt is eltűröm, egy rossz szó nélkül. Ő meg csak keresi rá az alkalmat, hogy ártson nekem, és hogy megalázzon...

- Sokszor mondtam már, hogy fejezd be Nevra szidását! - szakította félbe Atala. - Felettébb unalmas, hogy folyton ezt kell hallgatnom!

- Bocsáss meg, drága úrnő!

Mazedrin alázatosan meghajtotta a fejét. Atala megállapította magában, hogy a báró nem alkalmas arra, hogy bármi hasznosat kiszedjen belőle, amennyiben szeretné magát beleártani a Nevrával való viszonyába. Bár a császárnő jó emberismerőnek és ravasz megfigyelőnek tartotta magát, mégsem volt kétsége afelől, hogy nála különb embereknek is beletörne a bicskájuk, ha Mazedrintől akarnának olyasmit megtudni, amit a főtanácsos nem szándékozik az orrukra kötni. Nem baj, majd Nevra... Atala bízott benne, hogy a varázslónőnél több esélye lenne, hogy valami hasznosat kipuhatoljon.

- Elmehetsz! - intett Mazedrinnek unottan. Körbenézett egy szolgáló után, akit elküldhet egy tál fügéért. A pocakos báró hajlongva távozott.

Az úrnő éppen befejezte a fügék rágcsálását, amikor megérkezett Nevra. A varázslónő szokás szerint hatalmas, ezüstszín prémmel díszített köntöst viselt. Gyémántok csillogtak az ujjait díszítő gyűrűkön és a nyakában függő láncon.

Atala leültette maga mellé az udvari varázslónőt.

- Miért üzentél értem? - kérdezte Nevra szokásos hidegségével.

- Azért, mert úgy vélem, találtam rá módot, hogy hogyan tudnánk kivégeztetni a férjedet.

A varázslónő kígyószerű, sárga szeme kíváncsian felvillant a felelet hallatán.

- Sokat gondolkodtam rajta, hogyan tudnám teljesíteni a kívánságodat - folytatta Atala -, és végül eszembe jutott, hogy őrzök egy látógömböt. Fennmaradt benne az emlék, ahogyan Mazedrin megparancsolja két merénylőnek, hogy öljék meg az etiliai madárjóst. A jó öreg madárjós köztiszteletnek örvendett, és ha a birodalmi tanácsgyűlés tudomást szerezne róla, hogy a főtanácsos ölette meg, akkor egészen biztos, hogy lefejeztetnék Mazedrint. Ráadásul a látógömbnél szilárdabb bizonyítékot elképzelni sem tudok.

Nevra arcáról eltűnt az érdeklődő kifejezés.

- Ennél rosszabb tervet nehéz lett volna kitalálni - válaszolta nyers szókimondással. Rideg tekintetében cseppnyi alázat vagy félelem sem csillant. - Te magad adtad parancsba Mazedrinnek, hogy tetesse el láb alól azt a kotnyeles madárjóst. Azt akarod, hogy mindenki erről pletykáljon a birodalomban? Jobb az ilyen zűrös ügyeket nem bolygatni.

Atala elmosolyodott.

- Jól van, akkor még keresgélek tisztább indokot a kivégzésre. Nem könnyű feladat elérni, hogy a birodalmi tanács elítéljen egy ilyen befolyásos embert. - Minden sértődés nélkül felelt. Aztán rögtön rájött, hogy feltűnő volt, hogy nem kezdett el dühösen rikácsolni, ugyanis látta az óvatos gyanakvást megjelenni a varázslónő vonásain. Pedig lassan itt lenne az ideje, hogy a lényegre térjen, de ilyen szerencsétlen indítás után nem lesz egyszerű.

Atala úgy döntött, hogy blöffölni fog. Kitalálta a részleteket, aztán a lehető legtermészetesebb hangsúllyal hozzáfogott:

- Hány éve is vagytok házasok a férjeddel? - Kényelmesen hátradőlt a padon. - Húsz?

A varázslónő borostyánszín hüllőszeme kicsit összeszűkült a kérdés hallatán:

- Igen, húsz.

- Milyen sok idő! - tettetett Atala álmélkodást. - Húsz hosszú esztendő... Nem unalmas? Ennyi idő alatt biztosan találhattál volna rá módot, hogy egy jó kis méreggel elintézd, és egy vonzóbb, szórakoztatóbb férjet szerezz helyette.

Nevra kiismerhetetlen pillantást vetett az uralkodónőre.

- Nyilván találhattam volna - válaszolta, és nem fűzött hozzá mást.

- Én már öt év alatt meguntam a második férjemet például - folytatta a császárnő, és bizalmaskodva belekarolt a mellette ülő szőke hajú, vékony nőbe. - Olyan felszínes fecsegő volt! Persze, a vagyona és a hatalma jól jött, de mindez a halála után így is, úgy is az enyém maradt. Szóval, kétség sem férhetett hozzá, hogy előbb-utóbb megmérgeztetem.

A császárnő szünetet tartott, ám legnagyobb bosszúságára a varázslónő nem mondott erre semmit. Atala érezte rajta, hogy nem sikerült a gyanakvását elaltatnia azzal, hogy kedélyes csevejnek álcázta a kérdezősködését.

- Furcsállom, hogy te húsz éven át elviselted ezt az elpuhult, hájas bárót. - Atala jobb híján úgy döntött, hogy ha már ebben a stílusban kezdte az egészet, így is viszi tovább. - És még csak eszedbe sem jutott megcsalni!

A varázslónő felvonta vékony szemöldökét:

- Tessék?

Az úrnő ismét elmosolyodott.

- Tudod, hogy a kémeim mindent látnak és hallanak - magyarázta szokatlanul kedveskedő hangon. - Előlem semmi sem maradhat rejtve. Még azt is tudom, hogy akkor sem tartottál szeretőt, amikor a férjed oda volt négy-öt hónapig a kentaur alkirályokkal tárgyalni a messzi nyugaton.

Óriási hazugság volt. Atalának a leghalványabb fogalma sem volt róla, hogy Nevra mit csinált és kivel annak idején, de az úrnő tisztában volt vele, hogy jól tud rögtönözni. A varázslónő nem fog rájönni, hogy csak kitalálja az egészet, főleg, ha még véletlenül az igazságra is sikerült rátapintania.

- És, mégis, mióta érdekel, ha szabad érdeklődnöm, hogy én kit csalok vagy nem csalok meg?

Atala látta, hogy a varázslónő még mindig túlságosan nyugodt maradt, nem sikerült kirezzentenie fagyos közönyéből.

- Ó, csak felettébb furcsának találom, és ezért hoztam szóba. Még maga a férjed is azt hiszi, hogy szeretőket tartasz, de, ugyebár, ez nem igaz...

- Azt hiszem, lezárhatjuk a témát - vágott közbe Nevra. - Nem hinném, hogy valóban lényeges lenne.

- Nem szívesen beszélsz róla?

- Csak nem értem, hogy miért kellene.

A császárnő összepréselte apró, vörös ajkát. Nevra végig úgy reagált a szavaira, hogy alá sem támasztotta, de meg sem cáfolta azokat. Atala nem örült, de úgy döntött, egyelőre nem erőlködik tovább a kérdés feszegetésével. Túlságosan feltűnő lenne. Inkább hirtelen visszaterelte a szót a második férjére, és, mintha valóban csak a férjek szidásával akarta volna tölteni az időt, hosszas elmélkedésbe kezdett a néhai ura számos rossz tulajdonságáról.

*

Miután a varázslónő is távozott, összehúzva nyakában köpönyege ezüstös szőrmegallérját, Atala magára maradt a kertben. Ám nem sokáig kellett nézegetnie a színes madarakat, különböző pávafajokat, ahogy kapirgálva sétálgatnak a fűcsomók és virágbokrok közt, ugyanis egyszer csak egy árnyék hullott a lugas füvére. Egy surranással a tolvajok céhének vezetője toppant elő a rózsaindák közül. A férfi az arcába félig egy csuklyát hajtott, nagy, sötét köpönyeget viselt, és kezét kesztyű borította. Atala mégis felismerte a nyakánál kilátszó fekete tetoválás széléről. Az úrnő intett, hogy foglaljon mellette helyet. A tolvaj így is tett, bár érezni lehetett rajta, hogy aggasztja a császárnő szokatlan közvetlensége.

- Tudod, mi lesz a feladatod - mosolygott rá Atala nyugtalanító kedélyességgel. Levett a csuklójáról egy aranykarkötőt, és odaadta a tolvajnak. - Ez még csak az előleg.

- Igazán nem fogadhatom el, fenséges úrnő - motyogta a férfi, nem nézve rá.

- Ugyan, tedd csak el! Amúgy is, az egyik régen elhunyt férjemtől kaptam. Szóval, semmilyen kedves emlék nem fűz hozzá.

- Megteszek mindent, amit kértél, úrnőm. - A tolvajok vezére rászorította ujjait az arany ékszerre, és a következő pillanatban már tova is suhant. Atala nem látta, merre tűnt el a lugas rózsái között.

*

Mazedrin végigsétált a villája folyosóján, és benyitott a felesége méregkeverő konyhájába. Nevra el volt foglalva azzal, hogy halcsontvázakat szórt egy üst forrásban lévő, bugyborékoló lila folyadékba. A szálkák apró sercenéssel felolvadtak.

- Mi ez az undormány, amit kotyvasztasz? - fintorodott el a férfi, ahogy megcsapta az orrát a kondérból előtörő szúrós szagú gőz. A bűz betöltötte a helyiséget.

- Megkóstolhatod nyugodtan, ha érdekel. - Az asszony egy marék fűfélét is belehintett a főzetbe.

Mazedrin megcsóválta a fejét. Óvatos távolságból megkerülte a kondért, miközben odalépdelt a felesége mellé.

- Bizonyítéka van rá Atalának, hogy te mérgezted meg a legutóbbi férjét - közölte aztán egyszerre. - Semmi mása nincs ellened, csak egy kereskedő üzletkönyve, de ezt esetleg fel tudja használni, ha nem vigyázol.

Nevra letette a kezéből a kanalat, amellyel a főzetet kevergette.

- Hogyan tudtad meg? - kérdezte egy kis meglepett hallgatás után.

- Nem volt egyszerű, át kellett hozzá ejtenem Atalát, és szívből remélem, hogy sikerült.

A nő nyilván észbekapott, hogy nem hagyhatja csakúgy abba a méreg főzését. Beleloccsantott egy üvegcsényi békanyálat az üstbe, majd újra odafordult a férjéhez.

- Köszönöm, hogy figyelmeztettél - mondta ki a barátságos szavakat felettébb kelletlen arckifejezéssel. - Jobb, ha elárulom, hogy Atala ellened is tud forralni támadást, ha akar, mert tart magánál egy látógömböt. Bizonyítja, hogy te öletted meg a madárjóst. Vigyázz vele!

Mazedrin meglepődött, bár hogy azon inkább, hogy a császárnő ilyen bizonyítékot tudott szerezni, vagy azon, hogy a felesége hajlandó volt jó szándékúan figyelmeztetni rá, azt nem tudta volna eldönteni.

- Egyébként holnap el kellene menned a rabszolgapiacra - jegyezte meg az asszony váratlanul.

A tanácsos értetlenül nézett rá.

- Ugyan miért? - csodálkozott.

- Új házi szolgát venni.

- Minek? - akadékoskodott a báró. - Az öreg húsz éve szolgál minket, és minden feladatot hiánytalanul ellátott. Szerintem, eldolgozgat egyedül is, nem kell mellé senki.

- Igen, de ma este elbocsátottam.

Mazedrin még mindig értetlenkedve megdörzsölte húsos állát:

- Mi bajod vele? Kicsit lassú már, de azért elboldogul az összes munkával.

- Atalának kémkedik. - A varázslónő sötétre festett szemhéja alól lapos pillantást vetett a férjére.

- Honnan veszed?

- Atala olyasmiket tud, amikről csak úgy értesülhetett, ha van egy kéme a közvetlen közelünkben.

- Például miket?

Nevra nem felelt, csak némán rászegezte borostyánszínű szemét.

- Jól van, jól van - egyezett bele végül Mazedrin, amikor látta, hogy a felesége nem fogja bővebben kifejteni a témát. - Legyen, ahogy akarod, bár én már nagyon megszoktam az öreget. Az viszont nyilvánvaló, hogy Atala kéme nem mászkálhat a házunkban.

- Akkor holnap reggel elmész a piacra új szolgálóért? - A nő hangja kérlelhetetlen volt.

A férfi megadóan bólintott, és egy utolsó undorodó pillantást vetve a felesége által főzött méregre, kisétált a főzőkonyhából.

21. fejezet: Barak városában

Mire az öt vándor elvergődött a Szurdok-őserdő fái közt az erdő legdélibb pontjához, ahol a dzsungelt szegélyező magas sziklafalak összezárultak előttük, önmaguk romjai voltak már csupán. Párától ázottan, csapzottan ziháltak. Hólyagok borították a talpukat, és számtalan karcolás a kezüket meg arcukat mindenfelől, a felpüffedt szúnyogcsípésekről nem is beszélve. Henriket még egy majom is megharapta, amikor gyümölcsöt próbált Harinak szedni egy fáról. Az ő kezén így egy hevenyészett kötés is foszladozott. Lila rögzítette az ujjai köré az úti köpenye szegélyéből kihasított szövetdarabot. Hajukat csimbókokba tapasztotta a beleragadt mocsok, és Henrik arcán ápolatlan borosta nőtt ki mostanra. Zizrelnek nem serkent sem szakálla, sem bajusza, mivel ő félkobold volt, Gorthos pedig egyébként is dús szakállal rendelkezett, így nála nem nagyon látszott a különbség. A mágus azért érzékelte magán, hogy kuszább a szakálla a beleragadt kosztól, mint egyébként.

- És most? - lihegte a Hebrencs, nekitántorodva az égbeszökő kőfalnak. - Hiába engedett el a fácska, ha sziklákba ütközünk az utunk végén...

- Nyugalom, fiam! Ne járjon a szád olyan gyorsan, mint az orsó pergése, ha az eszed olyan lassan követi, akár egy sánta teknős! - feddte Marta. - A zsákutcát a térkép is jelölte.

- Akkor meg minek jöttünk ide?! - nyöszörögte a fiatalember elkínzott arccal.

- Mert van egy titkos átjáró. Korábban már hallottam erről mendemondákat. Kövessetek! - És az asszonyság egy tenyérnyi rúnát mutatott meg a sziklába vésve.

- Ugye, nem kell felfelé is megmásznunk a szurdok falát? - rebbent meg Lila szempillája.

Marta válaszra sem méltatta, csak jó erősen megkopogtatta a kőbe karcolt rúnát pontosan hétszer. A fal alig észlelhetően megremegett, majd egy sziklaréteg döngve félrecsúszott. Egy alagút vált láthatóvá, a föld mélyébe vezetve. Az asszony előkészítette a vadászkését, és megfontolt léptekkel elindult előre az üregben. Zizrel követte. Gorthos látta a félkoboldon az igyekezetet, hogy minél szorgalmasabban részt vegyen mindenben, amire Marta utasítja őket. A többiek is utánuk lépkedtek, miután látták, hogy társaiknak nem esik bajuk. Keresztülgyalogoltak a hűvös, sötét alagúton.

A sziklafal túloldalán lyukadtak ki, ahol egy lapos partra értek. Élénkzöld fűtenger borította. Egy hatalmas folyó ezüstös szalagja kanyargott előttük a látóhatár mentén. Foltokban nádasok ringtak erre-arra, és vadkacsák röpködtek a víztükör fölött a távolban. A nap éppen felkelőben volt, az eget bíborvörösre, a felhőket pedig sötétlilára festve.

- A Nagy Rarish-folyó - állapította meg Marta elégedetten. - Tartunk egy kis pihenőt, mindenki tisztálkodjon, rendezze a külsejét! Azután pedig keletnek fogunk fordulni, ugyanis betérünk Barak városába, mielőtt a halászfalvak felé indulnánk. Barakban veszünk egy halászcsónakot, és egyéb felszereléseket is szerzünk a további utunkra. Mindenki kap egy nap kimenőt, amíg megveszem a szükséges eszközöket.

Henrik meg Lila olyan hangosan és boldogan sóhajtott fel, hogy szinte beleremegett mellettük a nádas. Gorthos is megörült. Főleg annak, hogy egy városba tartanak, ugyanis támadt egy ötlete, hogy hogyan nyomozhatna tovább a bross után. Ahhoz viszont el kellett jutnia egy levéltárba. Ha minden igaz, annak ellenére, hogy Barak városát jobbára a folyam lápos medrében rákokra vadászó, hártyás kezű-lábú békaszerzetek lakják, lennie kell ott egy levéltárnak. Az első tűznyelő császár alapította, amikor elfoglalta Barak városát. Ha Gorthosnak egy kis szerencséje van, még működik.

- Elkísérlek, ha nem bánod, és szívesen segítek a holmik megvásárlásában - jelentkezett Zizrel Martánál feltűnő buzgalommal.

Az asszonyság csak rántott a vállán:

- Felőlem, ha akarsz, gyere! A többiek a Barak határában lévő, Gogota nevű békaszerzet által vezetett fogadóban aludjanak meg estére. Holnap reggel ott keresem őket. Mi pedig Zizrellel vásárolunk egy kisebb hajófélét meg egy marék gyertyát a töklámpásba. Már az utolsó gyertya is kezd csonkig égni benne. Veszünk hálót is, hogy halakat foghassunk az út alatt. A hajózás során esténként majd kikötünk, és kiakasztom a köpenyemből varrt denevércsapdát egy-egy fára, így az élelmezésünk el is lesz látva. Ellenvetés?

Mindenki a fejét rázta, mire az asszony elindult a menet élén, a nyomában loholó Zizrellel. Az öt vándornak nem sokáig kellett kelet felé gyalogolnia. Hamarosan láthatóvá vált a messziben az agyagos iszap és nád keverékéből tapasztott falú városka, Barak. Csúcsos nádtetejű, négy-ötemeletes sárházikók, tornyok púposodtak egymás hegyén-hátán. Az ablakaikat összekötő, gyékényből font hidacskák úgy lengedeztek a szélben, mintha könnyű hajszálak lennének. Alapvetően emberi alkatú, de púpos tartású, kék pikkelyekkel borított bőrű békaszerzetek totyogtak végig a hídféleségeken, edényeket és hálókat cipelve a vállukon.

Ahogy a kis csapat közelebb ért Barak városához, a kuruttyolásszerű hang is betöltötte a fülüket. A település lakói folyamatosan egymás közt vartyogtak. Az utcákon állt az ingoványos sár meg víz. Bokáig kellett benne gázolni, ahogy nekivágtak a városnak. Szerencsére a békaszerzetek közismerten békés, szelíd teremtések voltak, így ügyet sem vetettek emberi látogatóikra. Csak futkostak fel-alá saját munkálataikkal elfoglalva, hártyás lábuk alatt csattogott a tócsák vize.

Henrik belekarolt Lilába, és egy tér felé vezette, ahol mocsári virágokból font díszeket árulgatott egy anyóka. Csak félig lehetett békaszerzet, mivel virágcsokrokat kínáló kezén az ujjakat hártyák fűzték ugyan össze, viszont bőrén nem csillantak pikkelyek. Nem volt ritka jelenség a fajok kereszteződése az ilyen vegyes lakosságú területeken, mint például Barak városa, ahol békaszerzetek és emberek éltek egymás mellett a tűznyelő császárok ideje óta.

Gorthos már számtalanszor olvasott a békaszerzetekről, és most érdeklődve nézegette őket. Előkereste a brosst, és neki is megmutatta a brekegő teremtéseket, az utcákon körbeforgatva az ékszert.

- De érdekes lények! - lelkesedett az. - Bárcsak megérinthetném a hártyás kezüket! Fura tapintásuk lehet.

Az idős mágus elnézően dünnyögött magában valamit, és odalépett az egyik békaszerzethez, amelyiknek nem tűnt olyan sietősnek az útja, mint a legtöbb társának. Mivel Gorthos beszélte az összes ismert nyelvet, engedélyt kért a békaszerzettől, hogy kicsit megfoghassa a kezét. A lény meglepődött a bizarr kérés hallatán, de barátságosan odanyújtotta tappancsát. Gorthos megérintette a pikkelyes, hártyás végtagot.

- Na, milyen érzés volt? - kíváncsiskodott a bross, miután az öreg varázsló elköszönt a békaszerzettől.

- Olyan, mintha egy halat tapogatnál meg.

- Milyen varázslatos lények! - A brossba zárt nő ábrándozó arccal nézett körbe. - Miért sietnek ennyire? - kérdezte aztán. - Úgy rohannak mindannyian!

- Igen, mert a béketűrő természetük miatt Atala császárnő - égi tavaszban fürödjön élete! - húszszoros adót szabott ki rájuk, és roppant sokat kell dolgozniuk, hogy be tudják szolgáltatni.

- Aljas dolog! - villant fel a nő szeme. - Így visszaélni a jóindulatukkal...

- Még mindig jobb, mint a hegyi törpék sorsa, akik láncokra verve dolgoznak éjjel-nappal a bányákban. Évek óta még a fényre sem jöhetnek fel, mert még arra sincs idejük a munka mellett. - Gorthos borúsan ingatta a fejét. - Nem is Atala alatt kezdődött mindez. A békaszerzetek kizsákmányolása például Odo császárig nyúlik vissza, ő hozta a tízszeres adórendeletet, Atala „csak” megduplázta.

- Szomorú, hogy ilyen embertelen uralkodói vannak Iziliarnak - állapította meg a bross. - Sajnálom szegény békaszerzeteket. Majd ha vége a Titkos Küldetésnek, nem akarsz ideköltözni velem? Szívesen nézegetném őket álló nap. Kitűzhetnél a kapud fölé vagy az ablakod párkányára. Meg is tanulnám ezt a fura, vartyogó nyelvet, hogy beszélgetni tudjak velük... Te meg írhatnál egy tudományos kódexet róluk. A szokásaikról, a nyelvükről vagy akármiről, ami érdekel. Nekik is biztosan van történelmük, azt is feljegyezhetnéd. Gondolom, senki sem írt még kódexet a békaszerzetek történelméről. Igazi hírnevet szerezhetnél vele tudományos berkekben! Már ha szükséged van még a hírneved öregbítésére...

- Messze van még a Titkos Küldetés vége. - Gorthos csak ennyit felelt, de képtelen volt lehervasztani a szája szegletéből egy mosolyt a nő szavait hallva. A bross is visszamosolygott rá.

- Most elviszlek Gogota fogadójába - jelentette ki aztán az idős mágus. - Nekem még van egy-két elintéznivalóm a városban, te pedig addig ott pihenhetsz.

- Mégis mit tervezel? Hová akarsz menni nélkülem? - berzenkedett az ékszerbe lakatolt nő. - Ne feledd, megesküdtél, hogy csak igazat mondasz, ha kérdezlek!

- A helyzet az, hogy a helyi levéltárban akarok kutatni kicsit... utánad. - Gorthos megköszörülte a torkát. - Csak egy apróságot akarok ellenőrizni.

Persze, a bross rögtön megsértődött a választ hallva, és elbiggyesztett ajakkal, kedvetlenül méregette az öreg varázslót. Nem is szólt többet Gorthoshoz, amíg el nem találtak Gogota fogadójához. Gogota, a púpos, kékpikkelyes békaszerzet olyan vajszívű volt, hogy még azt is meg akarta engedni, hogy a mágus egy éjszakára ingyen megaludjon a fogadójában. A bross viszont ragaszkodott hozzá, hogy az öreg varázsló ne éljen vissza a békaszerzet jóságával, így Gorthos végül megint az istállóban kért helyet magának. Lepakolta a holmiját a bekötött lovaktól nem messze egy rejtett szögletbe, és nem törődve a bross panaszkodásával, hátrahagyta a zsákjában. Bement vissza a városba.

Járt egyet a település iszapos utcáin, benézett ide-oda, aztán délutánra megtalálta a levéltárat. Az egyetlen kőépület volt a településen. Bekopogott, és bebocsátást is nyert egy békaszerzettől, aki biztosította róla, hogy még működik az irattár, és friss oklevelek, feljegyzések is érkeznek rendszeresen. Gorthosnak egy jegyzékre volt szüksége, amelyből a császári főlevéltár évente újat küldött Iziliar levéltáraiba.

- Ez egy lista az összes végrehajtott ékszerlakat-bűbájról, és azokat sorolja fel, akik a különböző ékszerekbe zárva a büntetésüket töltik - magyarázta a békaszerzetnek, aki hamarosan rájött, mit keres a varázsló. Elkezdte előásni a tekercset a kódex- meg pergamenhegy legaljáról. Már alkonyodott, mire végre előhalászta a megfelelőt.

Meg kellett volna néznem a khallaendari irattárban, ahonnan a brosst elloptam. Ha tudtam volna, hogy a többiek milyen késve érkeznek a fogadóba a találkozóra, ráértem volna az ottani levéltárban olvasgatni. Na, de, ami késik, nem múlik... - gondolta magában Gorthos, miközben egy köszönettel átvette a tekercset. Kihengerítette egy olvasó állványra maga elé.

A pergamenen ötvenkét versike díszelgett, és melléjük odakanyarítva a megfelelő rigmushoz tartozó bűnelkövető, akit egy-egy adott ékszerbe zártak be. Ott állt még gondosan kilistázva az ékszer típusa és a bűnöző által elkövetett tettek sora is. Gorthos végighúzta vékony, sárga ujját a versikéken, amíg meg nem találta a számára érdekeset.

„Patak habja,

Erdő mélye

Elmosta,

És elfedte,

Mit réges-rég

Őriz a szív.

Nem tudják már

Az ősi fák,

Mit éreztünk mi,

Mikor meghaltak mind.”

Az idős mágus kíváncsian olvasta a sorokat, majd megnézte a hozzátartozó tájékoztató szöveget is.

„Az ékszer foglya: Hordóhasú Hotar

Az ékszer típusa: vörös és lila kövekkel kirakott bross

A fogoly bűne: elárulta a lápi sellők seregének Odo császár egyik csapatának állomáshelyét egy üveg szilvapárlatért”

Gorthos meglepetten pislogott. Hordóhasú Hotar egy részeges katona volt Odo császár seregében. A nagy kentaurok elleni háború előtt tíz évvel történt a gyalázatos árulása, amikor is egy üveg ritka szeszfajtáért cserébe fontos hadititkokat adott el a lápi sellőknek, sok katonatársa halálát okozva. Az ősmágusok tanácsa az ékszerlakat bűbájt rótta ki rá büntetésül a felháborító tettéért. Gorthos úgy érezte, most már végképp semmit sem ért. Hordóhasú Hotart nagyjából ötvenöt évvel ezelőtt ítélték el, és ráadásul egy férfi volt, szóval semmiképpen sem lehet azonos a brossban lakó nővel. Zavaros az egész...

Már csak egy dolgot tudott biztosan, mégpedig azt, hogy tévedett a brossal kapcsolatban. Ez a nő nem egy bűnöző! Nem is neki szánták annak idején az átkot, és nem őt ítélték el az öröklétig tartó fogságra, hanem egy részeges katonát. Hogy mit kereshet a névtelen nő az ékszerbe lakatolva, arról a leghalványabb sejtése sem volt. Megörült mégis a felfedezésének. Visszatette a helyére a tekercset, és igyekezett is kifelé a levéltárból.

Már legalább ötven éve nem érezte ilyen könnyűnek a szívét. Szinte futva sietett a fogadóhoz, amelynek az istállójában megszállt. Nem is észlelte a csontjait nehezítő esztendőket, a tagjait lehúzó ólmos fáradtságot, amely már égető fájdalommá olvadt az izmaiban. Csak igyekezett, hogy mielőbb visszaérjen. Belökte az istálló deszkaajtaját, és odarogyott a csomagja mellé. Kapkodva előhámozta belőle a brosst.

A nő olyannyira megbántódhatott korábban, hogy még mindig karba font kézzel duzzogott. Pedig nem volt rá jellemző ez a haragtartás, mert általában amint bármi változatosság történt, rögtön el is felejtette, ha meg volt sértődve. Most viszont haragosan villogott a szeme, és leszegte a fejét. Gorthos próbált rámosolyogni az asszonyra, de aztán, amikor látta, hogy semmit sem ér, kibökte kis hallgatás után:

- Sajnálom.

A brossba zárt nő felnézett.

- Mit? - kérdezte halkan, különös feszültséggel a hangjában.

- Azt, hogy nem hittem neked. Most már tudom, hogy nem olyasmi miatt zártak ebbe a brossba, mint a többieket, akiken végrehajtották az ékszerlakat bűbájt. - Gorthos nyomasztóan zavarban érezte magát, hogy bocsánatot kell kérnie, ezért hadarva beszélt. Igyekezett túlesni rajta minél hamarabb. - Láttam ma a levéltárban, hogy igazából nem neked készült ez az ékszer, hanem egy iszákos katonának, aki elárulta a császári seregeket. Nyilván nem is bűnök miatt kerültél bele az ékszerbe, hanem... nem is tudom, más okból. Már elhiszem, hogy jó ember vagy, és hogy csak a körülmények áldozata voltál egykor. Mostantól bízni fogok benned, megígérem, és próbálok segíteni, ahogy tudok...

Elfulladt a hangja, ugyanis a bross foglya, ahelyett, hogy megörült volna a szavait hallva, és látva, hogy a férfi már hisz neki, csak sötét tekintettel végigmérte:

- Kit érdekel a bugyuta kutatásod?! Sokkal fontosabb dolog történt itt a távollétedben.

Gorthost ledöbbentette a hangnem. Akár lehetett volna a szokásos évődő gúnyosság is, ha nem társult volna hozzá a váratlan ridegség.

- Nem értem. Végre elhiszem, hogy nem vagy bűnöző, és ez a válaszod? - hűlt el az idős varázsló. - Mégis, milyen fontos esemény történhetett veled így egy brossba bezárva? Nem értelek...

- Persze, hogy nem értesz, mert csak egy szerencsétlen, hiszékeny alak vagy! De végre nem kell tovább erőltetnem a dögunalmas beszélgetéseket veled, úgyhogy elmondhatom az igazat. Alig két hónapja lakom a brossban, és az ősmágusok tanácsa helyezett bele, a valódi bűnelkövető helyére. Ők csempésztek be a khallaendari levéltárba is, szándékosan úgy, hogy rám találj... Kiszámították előre, hogy el fogsz lopni. Olyan lopásgátló-varázslatot szórtak rám, amelyről tudták, hogy kétszáz éve kiment a divatból, és ha észreveszed, rögtön azt fogod hinni, hogy én magam is olyan régóta ott porosodom. Azért kellett, hogy melletted legyek, mert így üzeneteket tudtam nekik küldeni egy mágikus kapocs segítségével. Az ő kémük vagyok. Csak azért álltam szóba veled egyáltalán, hogy információkat gyűjthessek. Tessék! Most már mindent tudsz. Néhány kósza mondatra vadásztam, hogy tájékoztathassam a megbízóimat Atala császárnő Titkos Küldetéséről.

Gorthos mozdulatlanul tartotta a kezében a brosst, mintha sóbálvánnyá változott volna.

- Ja, és most már nincs szükségem rád - tette hozzá a nő, mintegy kegyelemdöfésként. - Pont amíg odavoltál, akkor kaptam meg a mágikus üzenetet, hogy az ősmágusoknak sikerült megfejteniük, hogy mire irányul a Titkos Küldetés valójában. Ezennel elvégeztem a feladatomat. A többi már rajtuk múlik, messze a fővárosban. Ég veled, és köszi, hogy ilyen naiv voltál!

A nő elfordult a brossban, a következő pillanatban pedig elrejtőzött az ékszer mélyén. Ismét a rus nyelven írt felirat vette át a helyét. Gorthos már nyitotta volna feleletre a száját, de semmivé foszlott a mondandója, ahogy a karcolásokkal írt verset és a fémlapot látta meg. Érezte a hideg szélfuvallatot. Akkor is végigborzongatta porcikáit, amikor annak idején először megjelent neki a titokzatos alak a brossban, csak éppen most az eltűnését kísérte.

*

Amikor másnap reggel Marta felkelt, és ébrenlétre rázta társait az induláshoz, Gorthosra ott talált rá, az istálló sarkában üldögélve ugyanúgy, ahogy este letelepedett oda. Az idős mágus némán bámult maga elé, és a drágaköves brosst szorította elfehéredett kezében.

Gorthos nem hitte volna, hogy így, százharminckét éves korára még létezhet bármi, ami összetöri a szívét, de be kellett látnia, hogy tévedett.

22. fejezet: Egy khallaendari fogadóban

Thiago parancsnok megszállt néhány napra ugyanabban a fogadóban, ahol értesülései szerint a Titkos Küldetésre igyekvő Marta, Lila, Henrik, Zizrel meg Ung-lápi Gorthos is megaludt, mielőtt rejtélyes útjukra indultak volna. A Ragga nevű szövőnőtől kapott - és állítólag Henrik utazó zsákjáról lepottyant - tekercsen mindössze egyetlen szó állt: „Edita”. Mellette pedig egy szénnel rajzolt ábra egy göndör fürtű kislányról, akinek virágot tűztek a hajába. A főparancsnok bejárta a legszegényebb negyedet, ahol állandó ricsaj, állatok és emberek ordítozása, bűz meg persze patkányok kísérték lépteit. Ólálkodott az elöljáró palotája körül is, a futkosó szolgálóktól kérdezősködve, de senki nem tudott semmit Hindo parancsnokról, ahogyan a pergamenen látott Edita nevű kislányról sem. Úgy tűnt pedig, hogy a Titkos Küldetésnek köze lehet a bájosan mosolygósra rajzolt lánykához, legalábbis észszerűnek tűnt volna ez az elképzelés. A főparancsnok ellenőrizni is akarta, de senki nem tudott segíteni.

Sem a helyi bűnözők, sem az itteni politikusok nem ártották bele magukat a játszmába - állapította meg Thiago, amikor már harmadik napja rótta eredménytelenül Khallaendar kövezett utcáit. - Nyilván magasabbra visznek a szálak. A császári udvar nem csak egy helyi kis ügyet akart elrendezni, hanem egészen más okból indította útjára a csapatot. A küldetés túlmutat Khallaendar városán. Ezt, mondjuk, már eddig is sejtette. Érezte, hogy komoly dologról kell, hogy szó legyen, ha egyszer Atala olyan kiváló képességű embereket küldött, mint Desdemona, az alakváltók főpapnője, Hetedik Bibbon, a híres üzemet vezető törpe, Hindo, a Forfear erőd parancsnoka vagy éppen Ezedon, a tűz ősmágusa. De hová lettek? Mit keres a helyükön négy másik ember? És ha ők nyomtalanul eltűntek, Zizrel miért maradt a csapatban? Van ennek oka, vagy csak véletlen? A császárnő vajon sejt valamit a cserékről? Az ő akaratából történtek, vagy esetleg fogalma sincs róluk? Van bármiféle szerepe Nevrának és Mazedrinnek az ügyben? Mi a helyzet az ősmágusokkal, ők tudnak a Titkos Küldetésről? Milyen más hatalmasságok érintettek még? Tanácsosok, politikusok, főpapok? Kerbelen főmágus? Valamelyik nemes? Esetleg a fővárosi tolvajfejedelem vagy talán a merénylők céhének vezetője?

Túl sok a kérdés... Thiago leült a fogadó emeletén elhelyezkedő szűkös szobájában. A térdén pihentetve az Edita nevű kislányról rajzolt ábrát, elgondolkodva bámulta a képet.

Merre induljon? Keljen útra Oske-föld messzi vidékére, mert a szőlősgazda szerint Desdemona oda tartott, mielőtt Khallaendar felé vette volna az irányt? Vagy kutassa végig háromnapnyi járóföldön belül az összes fogadót, és úgy kísérelje meg kideríteni, merre indult Gorthosék csapata Khallaendarból? Netán utazzon vissza a fővárosba, és próbálja meg a birodalmi cselszövőkből kiszedni, hogy mi is ez a Titkos Küldetés? Hogyan fog rájönni, mi lett Hindóval? Khallaendarban úgy tűnik, senki nem tud róla semmit, legalábbis senki nem beszél. Mintha csak a föld nyelte volna el!

A férfi ismét visszanézett a térdén nyugvó pergamenre.

- Edita... Miféle név ez? Egyáltalán egy név vagy valami más? Nagyon úgy hangzik, mint egy női név, de akár egy hely is lehet, ahonnan a kislány származik. Vagy nincs is köze a szénrajzhoz. - Thiago fáradtan ledobta maga mellé a képet.

Belátta, hogy találgatással és tanácstalan töprengéssel semmire sem megy. Talán túl sokat akar egyszerre megtudni, és azért nem jut előbbre. Mi lenne, ha az alapokkal kezdené? Elmehetne a helyi levéltárba, és addig olvasgatna elnyűtt kódexeket, amíg az „Edita” szó nyomára nem bukkan valahol. Egy névjegyzékben, egy földöröklési vita papírjaiban, egy oklevélben, egy térképen, akárhol.

Még magától az ötlettől is kirázta a hideg. Ő a tettek embere volt, nem a tudományoké. El sem tudta magát képzelni, ahogy poros tekercsek fölött görnyedezik napokon, éjeken át. Na meg, egyedül a birodalom fő nyelvét beszélte, illetve egy kicsit a kentaurokét is, de ennyi. Olvasni pedig egyébként is gyengén tudott, szóval, számtalan írást meg sem értene... Á, a levéltár kizárva! Nem neki találták ki az ilyesmit, csak pazarolná ott az idejét.

Akkor viszont érdemes lenne valaki olyat kerítenie, aki olvasott, világlátott ember, és rendelkezik azzal a tájékozottsággal, amivel ő nem. Talán nem a város fő cselszövőit kellene sorra vennie, bűnözőket és az elöljáró sleppjét, hanem inkább olyantól tanácsot kérni, aki műveltségénél és széles látókörénél fogva alkalmas lehet arra, hogy segítsen.

A katona felkelt, köpönyege zsebébe suvasztotta a kislányt ábrázoló pergament, majd leballagott a fogadó étkezőjébe. A fogadós egy lenvászonterítőt dobott fel a főparancsnok elé egy asztalra, és hellyel kínálta vendégét. Belekezdett egy hosszadalmas történetbe arról, hogyan örökölte apjától a fogadót, és milyen fáradságába került, hogy kitatarozza, de Thiago nemigen ügyelt rá. Megitta a fiatalember által felszolgált serleg bort, aztán türelemmel kivárta a nagy pátosszal előadott história végét.

- Úgy hallottam, lakik itt egy öreg bölcs a városban - kezdett bele a főparancsnok az általános tudakozódásba, amikor végre szóhoz jutott. - Sajnos, nem jut eszembe a neve...

- Kire gondolsz? Hátha tudok segíteni, sok mindenkit ismerek Khallaendarban - serénykedett a fogadós. Kirakott egy bűzölögve füstölő faggyúgyertyát az asztal közepére, és körbenézett, hogy mivel tudná még megkínálni a katonát. Thiago intett, hogy ne fáradjon.

- Azt mesélték róla, hogy sokfelé járt már, és hatalmas a műveltsége.

- Ó, már sejtem is! - A fogadós szeme örömmel csillant fel. - Biztosan Pola anyóra gondolsz. Közel kilencven éves, és mivel a látása az utóbbi években igencsak megromlott, nem nagyon mozdul már ki a házikójából. Itt lakik nem messze, a fazekasok utcáján túl. Nem csoda, hogy hallottál róla, nagy tudósnak számított egykoron. Szívesen látja a kérdésekkel hozzá forduló utazókat.

- Fel is keresem, köszönöm a segítséget. - Thiago kitett egy ezüstpénzt az asztalra, aztán felkelt. Útnak indult a fazekasok utcája felé.

Nem kellett sokat utánajárnia, hamar megtalálta Pola anyó hajlékát. Az öreg nénike egy lefüggönyözött ajtajú házacskában élt. Egyetlen szobája volt, ahol elképesztően sok limlomot halmozott fel. Főzőedények, kódexek, ruhaneműk, egy törött kapa, két fej fonnyadt káposzta, egy felcsavart szőnyeg... És mindez csak egy kupac volt a sok közül. Az egész helyiség színültig telt ócska, régi vackokkal, az egész felfordulás közepében pedig ott gubbasztott egy anyóka egy kerek széken. Szemét egy szürke rongy takarta, jelezve, hogy tulajdonosa már elvesztette látását. Thiago köszönt, és bemutatta magát.

- A birodalmi seregek főparancsnoka? - ismételte el az anyóka reszketeg hangon. - Rég járt nálam ilyen rangos méltóságot betöltő személy.

- Bölcsességed híre messze földre eljutott, és a tanácsodat szeretném kérni egy kérdésben - fogott bele Thiago rögtön a mondandójába.

- Jól tudom, hogy északon állomásoznak most a császári seregek? - kérdezett az anyóka egy teljesen oda nem illő dolgot.

A főparancsnok ajka megfeszült. Mi van, ha már nem a régi az öregasszony? Lehet, hogy nem jó helyre jött? Mégis rendes feleletet adott:

- Igen, nemrég vertük le az északi lázadást, és a sereg azóta északon pihen. Azonban kezdenek mozgolódni a trollok a Vörös-hegységen túl, így lehet, hogy hamarosan arra vesszük az irányt.

- Hány élőlényt öltél már meg eddigi életed során?

Thiago megdörzsölte az arcán feszülő idomtalan sebhelyet.

- Többet, mint szerettem volna. - Csak ennyit válaszolt, és remélte, hogy a nénike végre érdeklődést mutat a jövetele célja iránt is.

- Megbántad egyszer is, hogy katonának álltál?

- Nem. - A főparancsnok egykedvűen körbenézett, nincsen-e egy ablak az áporodott levegőjű, tárgyakkal telezsúfolt szobában, hogy a függönyt elhúzva beengedhessen egy kis tavaszvégi szellőt. Nem látott egyet sem.

- Miért nem?

- Soha semmi mást nem csináltam életemben, csak ehhez értek.

- Voltál már valaha életed során igazán szerelmes?

Thiago egyre inkább indokolatlannak és ízléstelennek találta a faggatózást, de jobb híján erre a kérdésre is felelt:

- Igen, egyszer.

- Honnan tudod, hogy igaz szerelem volt?

- Onnan, hogy sosem múlt el.

Kis csend állt be a főparancsnok szavai után.

- Jól van, felelek a kérdésedre - jelentette ki aztán hirtelen az anyó -, mert érzem rajtad, hogy becsületes ember vagy. Mit szeretnél tudni?

- Olvastam egy kislányról egy pergamenen, és a képe alá az a szó volt írva, hogy Edita. Nos, egy vidéki ismerősöm megkért rá, hogy tudjam meg neki, ki ez a lányka, és mit jelent az Edita szó. - Thiago kényelmetlenül érezte magát, mivel pont az előbb dicsérte meg az öregasszony az egyenességéért. - Tudnál segíteni?

A vak anyóka a gondolataiba merült, és olyan hosszú időre hallgatásba burkolózott, hogy Thiago kezdte azt hinni, hogy elaludt, vagy elfeledkezett a vendégéről. A főparancsnok figyelmeztetésképpen megköszörülte néhányszor a torkát, ám az anyó erre sem reagált.

- Amennyiben nem tudsz válaszolni... - kezdte végül a katona, ám Pola anyó felemelte a kezét figyelmeztetően.

- Várj, gondolkodom! - intette le a főparancsnokot. - Sosem hallottam azt a szót, hogy Edita, de szerintem egy női név. Ismertem régen egy lányt, akit Anditának hívtak, az ő neve hasonló hangzású, mint az általad keresett „Edita”. Andita azt állította, hogy a déli csonkakontinensről származik, a Szellemek Városából. Sosem tudtam, hogy higgyek-e neki. Halovány arcú, bájos lány volt. Emlékszem, mindig olyan furán libegve járt, mintha a lába nem is érintkezne a földdel.

Thiago nem sokat tudott a déli csonkakontinensről. Csak annyit, hogy egy földrészhez képest kicsi, de egyébként egy sziklaszirtekkel körbezárt óriássziget, ahová még soha, egyetlen iziliari lakos sem tette be a lábát. Legalábbis, élve nem tért vissza onnan senki. A kelanézi fejzsugorítók állítólag erről a földről származtak. Mivel azonban ők nem beszéltek, csak néma csöndben dolgozgattak enyvvel és olajokkal töltött kádjaik mellett, ahol különböző teremtmények fejét preparálták ki a megrendelőiknek, így tőlük nem sok mindent lehetett megtudni a szülőföldjükről.

Egy ősi, még a Duliathi Birodalom idejéből fennmaradt mese szólt a Szellemek Városáról. Eszerint a déli csonkakontinens túlsó felén terült el, és határos volt a kelanézi fejzsugorítók törzseinek szálláshelyével. Állítólag Iziliar földjén is jártak már a Szellemek Városából érkezett utazók, de legtöbbször kiderült, hogy csak lódítottak, akik ilyesmit meséltek magukról. Thiago sosem látott senkit, aki a Szellemek Városából jött volna. Sőt, még olyan személlyel sem akadt össze legjobb tudomása szerint, aki valóban találkozott volna velük.

- Mennyire tartod elképzelhetőnek, hogy ez a bizonyos Andita tényleg a Szellemek Városából származott? - kérdezett rá.

- Sosem tudtam biztosat róla - tárta szét az anyó eres, vékony karját. - Különös lány volt, nem olyan, akivel lépten-nyomon összefut az ember Iziliar földjén.

- Él még?

Az anyóka a múltba révedve merengett:

- Fogalmam sincs. Negyven éve is van már annak, hogy találkoztam vele. Akkor keresztezte a sors az utunkat, amikor Alegírban jártam, a drágaságok vásárában. Andita kézzel hímzett terítőket árult ott. Szóba elegyedtünk. Kedves lány volt, csak mindig olyan szomorkás, mintha nem érezné otthon magát Iziliarban. Amíg Alegírban időztem, gyakran leültünk vele beszélgetni és teázni a ritka füvek vásárában. Ez minden, amire emlékszem.

- Köszönöm, igazán sokat segítettél. - Thiago elő akart kotorni egy-két ezüstöt az erszényéből, és a keze már közeledett az érmék felé, azonban Pola anyó megállította. A főparancsnok nem értette, hogy eltakart szemmel, vakon hogyan jöhetett rá az asszony, hogy mire készül.

- Hagyd csak a pénzt! - szólt rá az anyóka. - Mihez is kezdenék vele? Menj az utadra, járj szerencsével!

Thiago nem bánta, hogy végre távozhat a levegőtlen, sötét házikóból. Elköszönt az idős asszonytól, és visszaindult a fogadó felé, ahol megszállt. Útközben az anyó szavain és az egykori Andita nevű lányon járt az esze.

Vajon van elég hasonlóság a két név között - Andita és Edita - hogy joggal feltételezhesse, hogy a viselőik egy helyről származnak? Ráadásul pont a Szellemek Városából... Talán ez lenne a Titkos Küldetés célja? Hogy a Szellemek Városa után kutasson? Miért lett ez hirtelen fontos Atalának? Vagy nincs is köze az egésznek a titokzatos déli csonkakontinenshez?

Talán hazudott az a bizonyos Andita, és életében nem járt még a közelében sem a Szellemek Városának. Amúgy is, csak a szélhámosok állítanak ilyeneket magukról. Biztosan így akarta eladni a hímzett holmikat. Egzotikus történeteket eszelt ki magáról, ez a Pola anyó meg elhitte, és még mesélgeti is a hozzá betévedő tanácsot kérőknek. Ki tudja?

Alegír földjén kereken száz vásárt tartanak, és ezekből is a legnagyobb a drágaságok vására, ahol havonta cserélődve több ezer kalmár árulja a luxuscikkeket. Hogyan lelhetne a nyomára egy lánynak, aki negyven évvel ezelőtt fordult ott meg? Emlékezhet még bárki is Anditára? Egyáltalán, lenne bármi értelme, ha elindulna megkeresni? Segítene ez bármit is?

Alegírba eljutni legalább három vagy négy hét kimerítő lovaglás lenne... Lehet, hogy több is, mint egy hónap. Őrá meg szükség van északon. Bármikor érkezhet a császári parancs, hogy visszarendelik, mivel a Vörös-hegység felé kell vonulnia a seregnek. Felelős a beosztottaiért, az egész hadseregért. Nem rohanhat nyugatra piacokon bolyongani, miközben az egész haderő szervezett vonulása múlhat azon, hogy ő időben érkezik-e vissza északra! Ha a sereg egyetlen napot is késlekedik miatta, lehet, hogy a trollok egész falvakat pusztítanak el közben. Férfiakat, nőket, gyerekeket, öregeket mészárolnak le... Száz meg száz ártatlan földművest. Nem teheti meg, hogy ezeknek a szegény embereknek a biztonságát kockára tegye a saját személyes nyomozása miatt. Ő, mint a birodalmi seregek főparancsnoka, nem teheti meg...

*

Másnap reggel a khallaendari városőrség kapitányát azzal ugrasztotta fel illatozó sülttojásból és füstölt húsból álló reggelije mellől az egyik szolgája, hogy maga Thiago, a főparancsnok áll a háza küszöbén. A kapitány rendbe szedte magát. Letörölte bajuszáról a tojás maradékát, és futva sietett a főparancsnok fogadására. Nem győzött hajlongani, ahogy a szolga bevezette hozzá a birodalom legrangosabb tisztjét.

- Ülj le, kapitány! - mondta neki Thiago egyszerűen. Fakó úti köpenyt viselt, és egy fából faragott ládikót tartott a bal kezében. A sötétbarna bőrű főparancsnok még annál is magasabb, egyenesebb tartású és érzelmektől mentesebb tekintetű volt, mint ahogy a városőrség kapitánya az elmondások alapján elképzelte.

- Miben segíthetek? - kíváncsiskodott a kapitány. Furcsállotta, hogy nem is hallotta eddig, hogy a birodalmi seregek főparancsnoka Khallaendarba érkezett. Lehetséges, hogy nem hivatalos ügyben jár el?

- Hoztam két rendkívüli intézkedést, és a te feladatod lesz, hogy végrehajtsák őket - közölte Thiago a jövetele célját minden körülményeskedés nélkül. - Egészségügyi okokból kénytelen vagyok visszavonulni egy időre, és az egyik Kus Tulathi-i rózsafürdőben kezeltetem majd magam. Nem tudom megmondani, mennyi időre kell távoznom. Hosszú heteket, hónapokat is igénybe vehet, amíg meggyógyulok. Északon a helyettesemnek Borgado főtisztet nevezem ki, itt egy tekercs a pecsétemmel. Megüzenem benne a teendőit, és átruházom rá az ellátmányozás, illetve a toborzás feladatait.

Azzal a főparancsnok átadott egy feltekert pergament. Jókora pecsét zárta le, beleütve a legfőbb tiszt pecsétgyűrűjének lenyomata, a szárnyas oroszlán képe. A kapitány megütközve nézett a főparancsnokra, ugyanis azon a leghalványabb nyoma sem látszott betegségnek, leszámítva a rút sebhelyet. De hát, az a sérülés már legalább tizenhét éve meggyógyult.

- Elnézést, megkérdezhetném, hogy... - kezdte bátortalanul, ám Thiago érdes felelete félbeszakította.

- Nem kérdezheted. Szóval, az egyik feladatod lesz Borgado számára elküldeni a tekercset, amelyet részére írtam. A másik pedig, hogy Atala úrnőnek - örök fényben ragyogjon minden lépte! - eljuttatod ezt. - És a főparancsnok letette a kezében szorongatott ládikót a kapitány reggeliző asztalára. - Megüzened neki, hogy beláthatatlan ideig kénytelen vagyok visszavonulni a tisztségem betöltésétől, és hogy ajánlom Borgado főtisztet a helyemre. Eközben átadod a kegyes császárnőnek - éljen örökké! - a dobozt. Ennyi lenne a dolgod.

Merev mozdulattal odalökte a ládikót a kapitány orra elé.

- Igen, igen, megértettem, főparancsnok - bólogatott amaz engedelmesen. - Ha kívánod, szólok a szolgámnak, hogy terítsen neked is, és csatlakozhatnál hozzám...

- Nem, köszönöm. - Thiago fordult is kifelé az ajtón, és a következő pillanatban már ott sem volt.

A khallaendari kapitány egy darabig értetlenül pislogott utána, aztán figyelme az előtte pihenő ládikóra terelődött. Úgy döntött, hogy egy kis kíváncsiság nem árt senkinek, így felnyitotta a ládikát. Thiago főparancsnoki jelvénye, az aranyláncra fűzött hatalmas, kerek medál, belevésve egy szárnyas oroszlán képével, valamint a rangjával járó pecsétgyűrűje csillogott benne.

23. fejezet: A Nagy Rarish-folyón

Amikor mindent felpakoltak a kis halászbárkára, amelyet Marta meg Zizrel szerzett Barak egyik ácsmesterétől, az idő már dél körül járt. Henrik ügyelt rá, hogy Harinak tegyenek el elég gyümölcsöt, arra pedig Marta fordított komoly gondot, hogy a fiatalember robbanószeres csomagja biztos helyet kapjon a hajócska aljában.

- A nap sugarai jobb, ha nem érik. Betesszük a ponyva alá - magyarázta az asszonyság, és bevitte a zsákot a bárka közepére tákolt, ponyvákkal borított fülkébe. Egyébként, az egész halászhajó egy óriási csónakra emlékeztette Henriket, csak a rá ácsolt fedélzet, és a közepére akasztott rongyokból alkotott sátor különböztette meg.

- Mivel a ponyvakabinban egyszerre csak egy ember tud pihenni - folytatta Marta a szervezést -, váltott beosztásban fogunk hűsölni az árnyékban. Akad köztünk olyan, aki máris fáradtnak vagy álmosnak érzi magát?

Mivel senki nem mert jelentkezni, bár ez a tűző déli napfényben kisebb csodának tűnt, az asszonyság saját maga állította fel a sorrendet. Henrik kapta meg elsőként az árnyékban pihenés lehetőségét. Amíg a többiek a lapátnál meg a kormánynál serénykedtek, a Hebrencs befeküdt a szövetsátor alá, majd a fejéhez húzott egy feltekert halhálót, és azt használta párnának. A ponyva viszonylag kellemes árnyékot vetett, és a víz lágyan ringatta alatta a deszkafedélzetet. Hamar rászállt az álmosság. Fél füllel hallotta, ahogy Marta kinn a halhálók kivetésével erőlködik, míg Lila a hajólapát mellett siránkozik, hogy fogalma sincsen a kezeléséről.

Henrik a délvidéken született, tengerparton. Miután megszökött kertész-álmokat dédelgető apjától, gyakran kellett a halászok mellett segédkeznie a halak rakodásában és a csónakok kitakarításában, hogy némi rézpénzt megkeressen. Ebből kifolyólag értett valamennyire a halászathoz, ahogyan a halászhajók kormányzásához is. El is határozta, hogy amint letelik pihenő ideje, segít a többieknek. Bár talán erre már nem lesz szükség, legalábbis Marta pattogó parancsai alapján arra következtetett, hogy egyedül is meg fogják oldani a halászbárka irányítását. Az óriás szitakötő is leereszkedett Henrik feje mellé, és szunyókálni kezdett.

A fiatalembert olyan elemi erővel nyomta el az álom, hogy az egyik pillanatban még pikkelyszagú, kemény deszkák vették körbe, és rongyok árnyai lebegtek becsukott szemhéján, a következő pillanatban pedig már aludta is az igazak álmát.

Egy hatalmas sikításra riadt fel. Aztán rögtön utána csobbanást hallott, és Marta üvöltözését. Ezek a hangok együtt semmi jót nem jelentettek. Előugrott a sátorból, hogy láthassa, mi folyik a fedélzeten. Megvárta, amíg a napsugarak már nem vakítják el, és így szét tudott nézni. Marta a bárka oldalánál állt, kihajolva a szélén, közben ordított valamit. Zizrel meg Hari sipítozva keringett körülötte. Még Gorthos is, aki pedig Barak-beli tartózkodásuk óta olyan sápadt és hallgatag volt, mint egy halottidéző, megelevenedett valamennyire. Aggódó arccal lesett ugyanabba az irányba, amerre a többiek.

- Mi folyik itt? - kérdezte a Hebrencs megrökönyödve.

- Lila megbotlott egy deszkapadban, és beleesett a folyóba - magyarázta az idős varázsló. - Elvitte a víz, egy hatalmas örvény felé sodorja az áramlat...

- De hát, miért nem csinál senki semmit?! - kiáltott fel Henrik kétségbeesve. Odarohant Martáék mellé, és most már ő is láthatta a szőke lányt, ahogy a víz hullámai egy zúgó örvény felé viszik. Lila sikított. Fehér karjával kétségbeesetten csapkodott, de nem tehetett semmit az erős áramlat ellen.

- Próbálok utána dobni egy kötelet, de nem bírja elkapni - csóválta Marta lemondóan a fejét. - Többet nem tehetünk, mert még a bárkánkat is összeroppantaná az örvény, ha arra kormányoznánk. Így is épp elég munka megkerülni...

Henriknek eszébe jutott az emlék, amikor Lila bevallotta, hogy a fiatalember pókok elleni lassúsága és tehetetlenkedése okozta a szomorúan haragos távolságtartását.

Nem gondolkodott tovább egy pillanatig sem, hanem a jeges hullámok közé vetette magát. A lány felé úszott jókora karcsapásokkal.

- Mi a pudvás tökhajat művelsz, fiam?! - óbégatott Marta, de Henrik nem törődött vele. Hagyta, hogy a víz sodrása magával vigye, és még rá is segített, hogy utolérhesse a fuldokoló lányt. Sikerült elkapnia Lila egyik csuklóját, és odarántotta magához. Marta újra a kötél végét próbálta feléjük dobálni a bárkából, de nem tudta pont oda leejteni, ahol a fiatalember és a görcsösen belecsimpaszkodó lány sodródott. Az örvény már nem volt messze. Henrik felkészült rá, hogy hamarosan lerántja az áramlat, és mindkettőjüknek csak másodpercek lehetnek hátra az életéből. Ekkor hirtelen felbukkant Hari, görbe lábaival megragadta a kötél végét, és egyenesen a gazdájáig repült vele. Lepottyantotta Henrik mellé, mire a Hebrencs a szabad kezével, amelyikkel nem Lilát tartotta, megragadta a kötél végét. A karja köré csavarta többszörösen. A következő pillanatban lerántotta az örvény ereje a víz alá. Henrik az orrába toluló víztömegen, habon, fulladozáson meg a kötelet tartó karjába tépő feszítésen kívül másra nem nagyon emlékezett az elkövetkező percekből.

Arra tért végül magához, hogy a halászhajócska deszkáin fekszik. Orrán-száján dőlt a víz, és úgy köhögött, mint még soha életében. A tüdeje izzó katlanná változott. Perzselően égette belülről, ahogy fulladozva levegőért kapkodott. A szemébe tűző nap végül a légszomjon kívül más igényt is felébresztett benne, így meg akarta emelni a karját, hogy eltakarja vele az arcát, ám alig tudta megmozdítani a kezét. Erős, szúró fájdalom nyilallt belé.

- M... mi történt...? - hörögte, és még több vizet köhögött fel.

- Kihúztunk titeket a kötélnél fogva - hallotta Zizrel visítozóan éles hangját. - Lila is túlélte, bár ő még több vizet nyelt.

Henrik nagy szisszenéssel felült.

- A bal karod fáj majd egy kicsit, mert meghúzódott, ahogy Lilát tartottad - magyarázta neki Marta, aki egy lefordított vödör tetején ült. A mellette köhécselő, csapzott, reszkető Lila hátát ütögette. - A jobb karod meg lehet, hogy el is tört, mert csak annál fogva tudtunk kirángatni az örvény sodrásából.

- Semmi gond, köszönjük - nyögte a fiatalember, és megpróbálta megmozgatni legalább a bal kezét. Nehezen ment, de még mindig kevésbé fájt, mint a másik.

- Hadd nézzem! - Lila vacogva odabotorkált mellé. - Életpapok mellett nevelkedtem, és egy-két dolgot tudok a gyógyításról.

Megtapogatta Henrik jobb karját, aztán közölte:

- Ez sem tört el, csak kiment a könyököd. Azt hiszem, helyre tudom roppantani.

- Nagyon fog fájni? - Henrik félve pislogott a lányra.

- Úgy vélem, nem lesz vészes. - Lila megragadta a fiatalember alkarját, és jó nagyot csavart rajta hirtelen mozdulattal. Vérfagyasztó reccsenés hallatszott, és Henrik felüvöltött a fájdalomtól. A szemébe könnyek szöktek.

- Ó, bocsánat... - motyogta Lila. - Azt hiszem, most már tényleg eltört... Ne haragudj!

Marta a fejét fogta a háttérben, de nem szólt semmit, hanem adott egy rongyot meg egy fadarabot Lilának, hogy sínbe tudja tenni a fiatalember karját. Henrik nem bírt válaszolni, csak nyöszörgött a kínzó fájdalomtól. Lila lehajtott fejjel elkészítette a kötést, aztán eloldalgott a bárka másik végébe. Marta intett Gorthosnak és Zizrelnek, hogy segítsenek a hajócska továbbkormányzásában. Harit pedig azzal bízta meg, hogy a halhálókat figyelje, hogy mikor telnek meg. Henrik a nap további részét a ponyvasátorban töltötte, törött karját dajkálva. Azon morfondírozott, hogy átélt-e már valaha ekkora fájdalmat.

Már beesteledett, mire előbújt. Marta éppen vacsoraszünetet rendelt el. Míg Hari őrködött, hogy az áramlatok ne sodorják rossz irányba a hajócskát, leültek eszegetni. Lila nem jött oda hozzájuk, ő továbbra is magányosan gubbasztott a bárka túlsó végében.

- Mi baja van? - kérdezte meg Henrik Martától.

- Nem tudom - válaszolt az asszonyság egy nyers hal fejének leharapása közben, tele szájjal. - Mielőtt kikötünk éjszakára, jól tennéd, ha beszélnél vele.

- Rendben, megkérdezem - ígérte a fiatalember, és miután megevett egy nagy szelettel a Barakban vásárolt fűszeres süteményből, át is mászott a hajócska túlsó részébe.

Odaaraszolt a magányosan ücsörgő lány mellé.

- Mi a baj? Megint azon tűnődsz, hogy miért nem hallgattál a szüleidre?

Lila felnézett, és kövér könnycseppek csillantak az arcán a két hold fényében.

- Sosem szabadott volna eljönnöm erre az útra - hüppögte. - Nem nekem való a Titkos Küldetés. Nem nekem való a hősnők élete... Még a karodat is eltörtem, és majdnem meghaltál miattam! Hiába álmodoztam annyit gyerekként. Semmi sem fog valóra válni belőle! Én erre képtelen vagyok...

A Hebrencs átkarolta a nem törött kezével a sírdogáló lány vállát.

- Ezt most csak azért mondod, mert elsodort az örvény, de hát nem lehet rózsakerti séta egy ilyen fontos utazás - próbálta vigasztalni. - Majd ha jól kialszod magad, rájössz, hogy mégis akarod ezt csinálni, és hogy mindig előrébb jutsz, minden nappal...

- Nem! Nem hiszem, hogy valaha is újra vágyom majd rá, hogy a kalandorok életét élhessem! Elegem van. Alkalmatlan vagyok rá.

- Azt gondoltad, hogy eljössz a küldetésre, és egyből mindenre képes leszel majd? Mindent legyőzöl, nem érzed a fagyot, hőséget, fájdalmat, semmit? Meg sem kottyan, ha megvadult szörnyek rontanak rád? Ha átkok özöne záporozik? Ha újabb és újabb veszélyek fenyegetnek? Ezt hitted?

Lila nem válaszolt, csak a könnyeit törölgette.

- Ha így lenne, akkor semmi érdekes nem lenne a kalandokban, és bárki képes lenne átélni azokat - folytatta a fiatal férfi. - Az tesz majd téged legendás hősnővé, ha egyenként megtanulsz mindent, amire szükséged lehet egy ilyen küzdelmes út során. És ez nem fog az öledbe pottyanni, ha itt ülsz, sírdogálva! Harcolnod kell érte, hogy azzá legyél, aki lenni szeretnél. Nem jön ám csak úgy ingyen. Gyere, add a kezed! Megkeressük Martát, és megkérjük, hogy tanítson. Ő csomó trükköt tud, túlélési módszerek százát. Emlékszel, milyen vagányul elkapta a fogával a kést a denevéremberek csarnokában? Nyilván nem így született, hogy ilyesmiket tudjon. Ő is mindent megtanult másoktól vagy kemény tapasztalatok árán. Na, gyere!

Henrik kinyújtotta ép kezét a lány felé, mire Lila kicsit bizonytalanul adta oda reszkető ujjait. Henrik talpra húzta a lányt, bár ő maga majdnem hanyatt esett a lovagiasnak szánt mozdulat közben. Aztán megint magához ölelve, eltámogatta a még mindig könnyben fürdő arcú Lilát a kis bárka orra felé.

Marta már befejezte a vacsorát, és éppen az egyik megtelt halháló kihúzásával foglalatoskodott.

- Zavarhatunk kicsit? - érdeklődött Henrik.

- Nem - válaszolta az asszonyság kurtán. - Csak olyasmit mondjatok, ami nem hátráltat a munkában!

- Jó, jó... Tehát, arról lenne szó... hogy... Lila szeretne tőled tanulni.

- Mit?

- Hát, mindenfélét, ami az út során hasznunkra lehet. Nem is tudom... - A fiatalember belezavarodott a mondandójába. - Szeretne hősnő lenni, és ahhoz kellene.

Marta kiborította a hálóból a fogást a hajócska fedélzetére.

- Pucoltál már halat valaha? - kérdezte meg a szőke lánytól.

- Nem, soha - szepegte Lila.

- Jól van, akkor azzal kezdjük, hogy megtanulsz halat pikkelyezni és belezni!

- Pfuj, nem, dehogy! Ez undorító! - sikított a lány, és hátra szökkent a lába mellett a deszkákra csattanó, lapos fejű, üveges tekintetű uszonyosok elől. - Rájuk sem bírok nézni!

- Van három alapszabálya a kalandoroknak. - Marta szigorúan ráncolta a homlokát. - Egy: sosem gondolsz olyat, hogy nem bírsz valamit megtenni; hogy valami lehetetlen neked, olyan nincs, és kész! Kettő: nem ismersz olyat, hogy undorító. Megértetted? Na, hozd a vadászkésedet, elkezdjük a halak feldolgozását!

- És mi a harmadik? - kotyogott közbe Henrik. - A harmadik alapszabály...

- A harmadik alapszabály az, hogy soha ne téveszd szemed elől az utad, a harcod vagy a küldetésed célját! Ennyi. - Marta nagyot csapott a bárka korlátjára. - Mozgás, leányom! Nem várok rád napestig.

Lila összerezzent, és előkereste a vadászkését a zsákjából.

Henrik leült tőlük nem messze, és örömmel fedezte fel, hogy egy percre sikerült elfeledkeznie a karjába nyilalló fájdalomról. Mosolyogva nézte az émelygő fintorral letérdelő Lilát. A lány remegő kézzel kezdett neki a halak szétválogatásának Marta utasításai alapján. Hari is odaröppent melléjük, felkapott egy apró halacskát, és nagy szürcsöléssel befalta.

Zizrel a hajólapátra ügyelt, Gorthos pedig a kormányzásra, és így haladtak még egy jó darabig, míg végül felhők nem takarták el a két holdat. Akkor Marta lehorgonyozta a bárkát a nádasban, és egy deszkapallón kimásztak a partra. Az asszonyság beosztotta az őrség rendjét, és nyugovóra tértek a fűzfák tövén.

Henrik a kék holdra gondolt, mielőtt elaludt. A türkizholdat délen sosem szerették az emberek. Féltek tőle, ha feljött. Ha heteken át állt az égen, már egészen elkeseredetten ingatták a fejüket. Rontás elleni kézjeleket mutattak, meg fohászkodtak, hogy hamar térjen nyugovóra. Délvidéken a balszerencse és a romlás hírvivőjének tartották a kék holdat, ahogyan Iziliar-szerte mindenfelé ugyanilyen babonák fűződtek hozzá. Henrik nem tudta, hogy más, távoli népek hogyan vélekednek, de annyi biztos, hogy Iziliar földjére a kék hold csak baljós fordulatokat hozott. Most vajon mi készülődik? Nagy változások, annyi biztos. Henrik csak remélni merte, hogy akármiről legyen is szó, annak semmi köze nem lesz hozzá vagy a Titkos Küldetés kimeneteléhez.

24. fejezet: A császári ebédlőben

Atala úrnő egymaga üldögélt a császári ebédlőben, és egy dinnyeszeletet igyekezett feltornázni aranyozott villájára. Mivel a gyümölcs sehogy sem akart elférni az evőeszközön, a mozdulat igen nehézkesre sikeredett. Az úrnő gondolatai egyébként is máshol jártak, és alig ügyelt rá, hogy a makacs dinnyedarab már hatodjára placcsan vissza a tányérra, mielőtt a szájához emelhetné a villájával.

Vajon miben sántikál Mazedrin és Nevra? A gyanú, hogy a főtanácsos meg a felesége közösen forral valamit, már hetek óta megszületett Atala fejében, és egyre erősebbé vált. Nem tudta volna pontosan megnevezni a gyanakvás kiváltó okát, de megtanulta hosszú uralkodása során, hogy nyugodtan ráhagyatkozhat az előérzeteire, mert általában beválnak. Ugyan min törhetik a fejüket? Annyi éven át nagyjából hűségesen szolgálták!

Akármire is készülnek a tanácsosék, biztos, hogy nem érdemes kivárni a végét. Atala tudta, hogy még azelőtt kell cselekednie, mielőtt a probléma elhatalmasodik. Mazedrinnél veszedelmesebb ellenséget égen-földön nem tudott volna találni, és nem állt szándékában kipróbálni, melyikük keveredne ki győztesen egy esetleges összecsapásból. Nevra mérgeiről nem is beszélve! Ha létezett Iziliar földjén két ember, akiket Atala mindig kizárólag a saját oldalán akart tudni, akkor az kétségtelenül Kharon bárója meg a méregkeverőnő volt. Valamit kezdenie kell velük.

A baj csak az volt, hogy Mazedrinen és Nevrán nem tűnt könnyűnek fogást találni anélkül, hogy nyílt kenyértörésre vinné a dolgot. A lányukat sem véletlenül küldték el tíz esztendővel ezelőtt az életpapokhoz Oske-földre. Bár látszólag csak a kislány fegyelmezhetetlen természete miatt választották számára a távoli tanodát, Atala meg volt róla győződve, hogy egy másik ok is állt a háttérben. Az életpapok mágiájuk természeténél fogva több oltalmat képesek biztosítani a rájuk bízott tanoncoknak, mint bármilyen más tanító Iziliar területén. Mazedrinék tudták jól, hogy a főtemplom egy olyan biztonságos hely, ahová Atala keze sem érhet el egy könnyen. Szóval, a lányukkal pillanatnyilag nem zsarolhatja őket. Egyelőre úgy kell tűnnie, mintha nem is gondolna a tanodába küldött lányra felhasználható tényezőként.

Hát, akkor marad egy megoldás, amihez Atala egyébként is a legjobban értett. El kell érnie, hogy a főtanácsos és a felesége ne bízzon meg egymásban többé. A császárnő biztos volt benne, hogy Nevrának meg Mazedrinnek egyébként is gondot okoz, hogy ilyen kétes szövetséges iránt érezzenek törékeny bizalmat, és ha ő egy-két jól irányzott megjegyzéssel a megfelelő mederbe terelné a gondolataikat, nem kellene többet tartania attól, hogy összefognak ellene. Atalának ez mindig is jól ment. Gyerekkorában azzal szórakozott, hogy hazug pletykákat terjesztett a faluban, aztán nevetve figyelte, ahogy a korábban békés szomszédok kaszát suhogtatva estek egymásnak. Ha már egyszer volt érzéke valamihez, és örömét is lelte benne, ugyan mi tarthatta volna vissza attól, hogy az évek során tökélyre fejlessze a képességet? Már csak egy nagyon eredeti ötlet kellett volna, ami alkalmas rá, hogy valamilyen súlyos zavart keltsen a főtanácsos meg a felesége viszonyában. Aztán a többi már jön majd szépen sorban...

Atala újból nekifutott a dinnye felszúrásának, és éppen siker koronázta a mozdulatot, amikor kitárult az étkező ajtaja. Az egyik palotaőr lépett be rajta nagy meghajlással.

- Mi lehet annyira fontos, hogy megzavarsz a desszert elfogyasztása közben? - förmedt rá az úrnő.

- A khallaendari városőrség kapitánya elküldte hozzád az egyik szolgáját egy sürgős üzenettel. Most köti be a lovát az istállóba, és kérdezi, hogy mikor tudod a leghamarabb fogadni?

Atala mártírarccal visszaengedte a dinnyeszeletét a tányérjára.

- Ha annyira nem tűr halasztást, akkor jöjjön be, és meghallgatom ebéd közben.

A palotaőr térdet hajtott, aztán elsietett előkeríteni a khallaendari szolgálót.

A szolga alig mert bevánszorogni a császárnő színe elé, és legalább húszszor előadta, hogy milyen mélységes sajnálattal könyörög a fenséges úrnő bocsánatáért, amiért megzavarta az étkezésben. Atala érdektelen arckifejezéssel hallgatta. A dinnye utolsó falatjait pakolta a szájába, mialatt a szolgáló nagy nehezen a bocsánatkérések végére ért. Amikor aztán a szolga észrevette magát, hogy csak untatja a császárnőt, igyekezett a tárgyra térni. Odaóvakodott a megrakott asztalhoz. Alázatosan a szélére helyezte a ládikót, amelyet Thiago küldetett Khallaendarból, és előadta a főparancsnok üzenetét.

- És... szóval... Borgado főtisztet javasolja a helyettesítésére - fejezte be makogva.

Atala lassan az asztalára tett dobozra rakta a kezét. Egyelőre nem nyitotta fel, hanem a szolgálón pihentette a tekintetét.

- Beláthatatlan... ideig... kénytelen... visszavonulni? - visszhangozta a császárnő az üzenet szavait, mindegyiket különös hangsúllyal megnyomva. - Mégis, mivel indokolja a hirtelen távozását?

- Gazdámnak, a kapitány úrnak úgy mesélte a főparancsnok úr, hogy egészségügyi okokból a Kus Tulathi-i rózsafürdők egyikében kezelteti majd magát. Súlyos sérülés vagy kór kínozhatja...

- Bizonyára. - Az Atala hangjából érződő élt még az egyszerű szolgáló sem tudta eltéveszteni.

A császárnő lenézett a kezében tartott fadobozra, és egy pattintással felnyitotta. Kiemelte belőle az aranyláncnál fogva a főparancsnoki medált. Elkezdte nézni a fényes fémlapot, és mintha rászegezték volna a tekintetét, sokáig elmerengve forgatta maga előtt a levegőben. A szolga az asztal túlsó felénél kuporgott, és a dísztálakat szemrevételezte zavarában. Atala úgy tartogatta a kezében a főparancsnok aranyláncon lógó jelvényét, mintha semmi másra nem tudna figyelni többé.

- Tudod, mire gondolok most? - kérdezte aztán váratlanul.

- Nem, fenséges úrnőm - mondta rá a szolgáló udvariasságból, bár látszott rajta, hogy nem biztos benne, hogy a császárnő valóban vár bármilyen választ.

- Arra, hogy Thiago az egyetlen igaz ember, akivel életem során találkoztam.

A szolga nem mert semmit felelni erre, csak behúzta a nyakát, hogy minél kisebb feltűnést keltsen a jelenlétével. Atala sóhajtott, és lassan odafordult hozzá, mintha csak most ébredne rá, hogy kihez is beszélt.

- Elmehetsz - szólt oda neki, mire a szolga hétrét görnyedve az alázatos hajlongások alatt, kiiszkolt az étkezőből.

Atala újból a medált nézte.

Szinte látta maga előtt a tömeg hullámzását, a katonák felvonuló sorait, ahogy az ünnepség egykor zajlott. Amikor Thiagónak ajándékozta a birodalmi főparancsnoki címet. Eszébe jutott, mit mondott Mazedrin a főparancsnok kinevezéséről. Kinn álltak a császári palota erkélyén, Atala a márványkorlátnál könyökölve, az egybegyűlt alattvalókat nézve, a főtanácsos pedig a nagy teremből kivezető boltív árnyékában, karba font kézzel. Atala már korábban is látta a bárón, hogy nem kedveli Thiagót. Mazedrin most kifejezetten savanyú képpel figyelte, ahogy a fiatal katonatiszt nyakába akasztják a főparancsnokok aranymedálját. A császárnő kérdőn felvont szemöldökkel nézett hátra a báróra, mire az ennyit mondott:

- Ez az ember túl becsületes. Sosem fogod elérni, hogy vagyonnal vagy ranggal meg tudd vásárolni, és félni sem fog tőled. Én nem bíznék rá hatalmat, hanem a helyedben óvakodnék tőle. Ha nem vigyázol, egy napon meg fog ölni.

Atala elhessegette az emléket. Leeresztette a főparancsnoki medált a kezéből, és körbenézett az ebédlőben, mintha álomból ébredne fel. Bárcsak egyszer az életben tévedett volna Mazedrin! Bárcsak ezzel az egy katonával kapcsolatban tévedett volna... De nem! Ezúttal is igaza volt. Atala egyetlen olyan választása, amelyre a főtanácsos egyáltalán nem adta az áldását, az Thiago volt. A császárnő most keserűen gondolt arra, hogy ebben is hallgatnia kellett volna Mazedrinre.

Most már mindegy, késő siránkozni. Így legalább két legyet üthet egy csapásra. Atala fejében tervek körvonalazódtak, hogy hogyan rombolja le egyszer és mindenkorra a főtanácsos meg a felesége közti esetleges bizalmat, és idővel hogyan tetethetné el láb alól Thiagót is. Általában megelégedettséggel töltötte el, ha ilyen remek ötletei támadtak, ám most csak tompa ürességet érzett, ahogy az elképzeléseit forgatta a fejében, meg a részleteket csiszolgatta. Először ösztönösen egy szolga után akart inteni, hogy mézes gyümölcsöt hozasson. Azt hitte, egy kis édesség hiányzik, az okozza a rosszkedvét, de aztán be sem fejezte a mozdulatot, csak hagyta a kezét erőtlenül visszahullani maga mellé a széke karfájára. Biztosan érezte, hogy nincs az a csemege, ami most felvidíthatná. Megragadta a láncnál fogva a főparancsnoki jelvényt, és úgy odavágta a kőfalhoz, hogy a hangos csilingelés visszhangzott a teremben.

*

Atalának kellett az egész délután, hogy annyira összeszedje magát, hogy a főtanácsos már semmit se vehessen észre a rossz kedvéből. Így csak estefelé kérette a férfit a színe elé. Addigra már megevett két tál szirupba mártott narancsot. Valamennyire segített a bánata elfojtásában.

Mazedrin megint egy émelyítően rikító színű köntöst viselt, a kéknek egy erősebb árnyalatát, amikor megjelent Atala előtt. Az úrnő a trón szélén lógázta a lábát. Úgy tett, mintha izgatott türelmetlenséggel várná.

- Végre hogy ideértél! - integetett felé. - Fontos híreket tudtam meg, nemrég járt nálam az egyik kémmester.

Mazedrin mélyen meghajolt, és belekezdett egy formális üdvözlésbe, ám Atala leállította.

- Hagyd már ezt! Nem érted, hogy sürgős ügyben hívattalak?!

- Parancsolj, drága úrnőm, mondd, miben tudok a szolgálatodra lenni...? - A báró gyomorforgatóan negédes mosolyát villogtatta Atala felé.

Az úrnő kárörömmel állapította meg magában, hogy nem fog sokáig kitartani, ha meghallja, hogy miféle hírt akar közölni.

- Megtudtam, ki a feleséged szeretője - jelentette be. - És ez még semmi! Egy alávaló összeesküvésről is lerántottam a leplet.

- Megtennéd, hogy kicsit pontosabban fogalmazol, drága, kegyes úrnőm? Miféle összeesküvésre gondolsz?

- Mindjárt megérted. - Atala tartott egy kis hatásszünetet, majd, amikor úgy ítélte meg, hogy már feltűnően színpadias lenne tovább fokoznia, csak ennyivel folytatta: - Thiago!

A név után ismét elhallgatott, várva, hogy mi történik. Mazedrinnek a szeme sem rebbent Atala szavaira. Az úrnő el is bizonytalanodott egy pillanatra, hogy hazugságai érnek-e majd bármit. Talán a báró nem is számít többre a feleségétől, és meg sem fog lepődni a légből kapott vádak hallatán... Á, nem! Kizárt dolog. Nem lehetek ennyire rossz emberismerő! - biztatta magát gondolatban. Atala hitt a saját megérzéseiben, hogy a csapdája működni fog, és egyszer s mindenkorra búcsút mond a Nevráék jelentette fenyegetésnek.

- A birodalmi seregek főparancsnoka lenne a feleségem szeretője? - kérdezett rá Mazedrin közönyös hangon. - Ebben ugyan miféle hatalmas összeesküvést kellene felfedeznem? A parancsnok nem is néz ki rosszul, ha leszámítjuk az undorító sebhelyét. Nem olyan vészes választás. Meg hát, mindig távol jár, nem sokszor tudnak találkozni. Nem látom át, hogy miért kellene ezen idegeskednem.

- Látom, ez a része nem zavar a dolognak, bár én már magának a viszonynak sem örülök, de hallgasd meg a folytatást! - A császárnő magában egyre inkább hajlott afelé, hogy ne higgyen a főtanácsos nyugalmának. - A kémmester megszerzett két-három levelet. A feleséged írt Thiagónak, és... hát... El akarod olvasni? Idehozassam az üzeneteket?

Atala már természetesen elkészíttetett néhány általa költött levelet egy íráshamisító mágussal, arra az esetre, ha Mazedrin személyesen akarná átolvasni a szövegeket, ám úgy tűnt, nem lesz rá szükség.

- Elég, ha te beavatsz engem, úrnőm. Egészen biztosan fel tudod mérni végtelen bölcsességeddel, hogy melyek a levelezés számomra fontos részei - hízelgett szokás szerint a báró. - Mondd, mi állt bennük?

- Annyi derült ki egyértelműen, hogy az életedre törnek. Majd a halálod után össze akarnak házasodni, és a következő lépés már talán az én trónom megingatása lenne... Ez a része kicsit zavaros volt ugyan a leveleknek, de a lényeg világos számomra: Nevra és Thiago el akar téged tenni láb alól. - Atala megpróbált aggódó arcot vágni. - Nem tudom, persze, hogy Thiago képes lenne-e ilyen aljasságra, de talán a feleséged meggyőzte... Nyilván követtél el olyasmit életed során, amivel magadra haragíthattad annyira ezt a katonát, hogy igazságosnak érezhesse Nevra terveit. Nem sejthetem, mit, de annyi biztos, hogy nagy veszélyben vagy.

A főtanácsos elgondolkodva malmozni kezdett az ujjaival.

- Nos, ez nem hangzik túl jól - mondta kis hallgatás után, de még mindig mézédesen mosolygott, mintha semmi sem létezne, ami kirezzenthetné szerepéből.

- Azt javaslom, vedd a kezedbe az irányítást! Felőlem azt csinálsz velük, amit akarsz. - Atala felszegte a fejét. - Akár meg is öletheted őket, vagy ami tetszik. Csak hozzám ne vezessenek el a szálak! A többit rád bízom.

Mazedrin meghajolt.

- Köszönöm a nagylelkűségedet, úrnőm, hogy időben figyelmeztettél. Gondoskodni fogok róla, hogy megoldódjon ez a... khm... probléma.

Atala elégedetten nézte a főtanácsos távozását. Majdnem biztos volt benne, hogy sikerült a terve. Bár veszteség Nevra vagy Thiago is, még mindig Mazedrin hűsége tűnt a legfontosabb és legpótolhatatlanabb tényezőnek. Az udvari varázslónő vagy a főparancsnok helyettesíthető.

*

Már leszállt a nap, és Atala készült visszavonulni a hálótermébe. Még leült az egyik fürdőmedencéje szélére, hogy kiválassza reggelre, melyik illóolajat kérje holnap a fürdővizébe. Éppen a különböző virágok kisajtolt leveit szagolgatta a bedugaszolt korsókat felnyitva, amikor félresodródott a bejáratnál lógó selyemfüggöny. Valaki betántorgott a márvánnyal kicsempézett terembe. A császárnő először fel akart rajta háborodni, hogy ki merészeli zavarni ilyenkor, de aztán rádöbbent, hogy a látogatója Nevra, aki nincs túl jó állapotban. A varázslónő bal vállán csúnya késszúrások nyomai látszottak, az egész köntösét borszínű, vörös vér borította. A ruha ujja alól a kezén is vérpatakok csorogtak, a fehér márványon máris kezdett tócsába gyűlni. A nő arcán egy-két jókora horzsolás is sötétlett.

- Jaj, hát veled meg mi történt? - kelt fel az úrnő a lehető leggyorsabban, és megjátszott törődéssel sietett a méregkeverőnő elé. - Mik ezek a rémes sebek a válladnál?

- Megtámadott egy merénylő, és megpróbált végezni velem. - A nő igazított csapzott, véres haján. - Persze, nem boldogult, végül én öltem meg őt egy üvegcse mérges gőzzel. Viszont muszáj volt idejönnöm, mert ez az egyetlen hely, ahol biztonságban lehetek.

- Hogy érted? - mímelt Atala csodálkozást.

- Úgy, hogy tudom, ki küldte a merénylőt. - Nevra megszédült a vérveszteségtől, és kénytelen volt belekapaszkodni a császárnő karjába. - A férjem. Nem értem, mi ez az egész, nem tudom, hogy miért tett ilyet, de annyi biztos, hogy ő áll a háttérben. Kiszedtem a merénylőből a halála előtt, hogy ki a megbízója, és elárulta, hogy Mazedrin.

- Ó, de sajnálom! - Az úrnő vigasztalóan Nevra ép vállára tette a kezét, és valamiféle együtt érző arckifejezést erőltetett magára, bár valójában alig tudta visszafojtani a mosolygást. - Mit is tehetnék érted? Most azonnal kerítünk egy szolgát, aki hoz egy életpapot. El kell látni a sebeidet.

- Hagyd az életpapot! - sziszegte a varázslónő. Borostyán sárga szemében gyűlölködő fény izzott. - Nem érdekelnek a sérülések! Itt azonnal ki akarok találni valamit, hogy bosszút állhassak Mazedrinen!

- Majd eljön annak is az ideje. Most azonban tényleg szereznünk kell egy gyógyítót, és egy biztonságos hálókamrát is nézek, ahová senki nem teheti be a lábát, amíg pihensz. Meglásd, az életpapok egy-két hét alatt eltüntetik ezeket a rémes sebeket. Gyere!

Atala leültette a varázslónőt az egyik fürdőmedencéje szélére, és szolgáért kiáltott. Magában közben repesett a diadalmas örömtől, hogy minden úgy alakult, ahogyan akarta. Így még jobb, ha Nevra nem hal meg, mert a méregkeverőnő szolgálatai is megmaradnak Atala számára, de soha többé nem fog bízni a férjében. Többé eszükbe sem fog jutni, hogy bármit közösen forraljanak a császárnő ellen. Tökéletes - ujjongott gondolatban Atala. - Ennél jobban nem is sikerülhetett volna a tervem.

25. fejezet: A kikötőváros kapujánál

Gorthosék már három hete utaztak a Rarish-folyó örvényekkel és alattomos lapályokkal tarkított vizén. Többször is megfeneklett a hajócskájuk, és csak fáradságos munka árán tudták kiszabadítani a sekély, posványos részek fogságából. Marta értékelte, hogy Henrik végre derekas erőfeszítéseket tett a küldetés sikerének érdekében. Mivel a fiatalember jól értett a hajózáshoz, sokat tudott segíteni a csapatnak. Törött karja ellenére igyekezett mindenben részt venni, és meglepően keveset panaszkodott. Úgy tűnt, a vízen otthon érzi magát.

Lila Marta új segédjeként iparkodott, hogy amit lehet, megtanuljon az asszonyságtól. Az utóbbi időben már a halak pucolására sem húzta a száját, hanem magától nekiállt a zsákmány feldolgozásának, ha kiürítettek egy hálót. Zizrel az árulása óta mást sem csinált, csak Marta körül sürgölődött. Loholt a nő nyomában, akármerre is ment, hogy segíthessen neki bármiben, így az asszonynak nem volt nehéz dolga a feladatok kiosztásában. Most már Harit is a csapat tagjának tekintette, és a szitakötőnek is parancsokat adott, ahogyan a pihenő rendjébe is besorolta a többiek közé.

Gorthos közönyös engedelmességgel megcsinált mindent, amit Marta rábízott, de igazából amióta elhagyták Barak városát, semmihez sem érzett valódi kedvet. Az idős mágus hangját alig lehetett hallani. Korábban legalább tudományos kérdésekben gyakran kifejtette a véleményét, és az Ilvana-erdei kút kövét vizsgálta érdeklődve. Most azonban csak színtelen arccal, némaságba burkolózva bóklászott a fedélzeten. Igazából a szánakozó és kérdő pillantások, amelyeket a többiek vetettek felé olykor-olykor, nem sokat segítettek. Inkább csak visszatartották attól, hogy bármelyikükkel is beszéljen a történtekről. Végül legnagyobb meglepetésére Marta lett az, aki egyik reggel leült mellé, miközben Gorthos sült halat evett. Az asszony egyenesen felhozta a témát:

- Látom, hogy amióta elhagytuk Barak városát, árnyéka vagy a régi önmagadnak. Mi lelt? Tudunk valamiben segíteni? - Közben megtűzte a kontyát, és intett Zizrelnek, hogy eloldozhatja a kötelet, amely az egyik parti fához rögzítette a bárkájukat.

Ahogy a hajócska elindult velük ismét a folyam lusta hullámokat vető vizén, Gorthos a habokat nézte. Nem volt hozzá hangulata, hogy válaszoljon Marta kérdéseire, ezért hallgatott. A nagydarab asszonyság azonban nem adta fel egykönnyen.

- A bross miatt van, igaz? - kérdezett rá. - Tudom, hogy valamilyen módon azzal a Dora nevű nővel függ össze az, hogy megváltozott a viselkedésed. Annyit láttam Barakban, hogy a brossról eltűnt a benne raboskodó nő, tehát vagy kiszabadult, vagy egyszerűen bezárkózott. Hogy ezek közül melyik lehetséges egyáltalán a mágia szerint, arról fogalmam sincs, mert nem értek a varázslatokhoz. Végül is, nem tartom lényegesnek, hogy mi lett az ékszer foglyával, viszont azt igen, hogy a csapatom egyik tagja ennyire lehangolt és kedvetlen! Szóval, jó lenne, ha elárulnád, mi bajod!

- Igen, Dora. Hazudott, és elárult. Legyen elég ennyi! - Gorthos mogorván elfordult. - Nincs kedvem beszélni róla.

Marta elgondolkodva nézte egy darabig.

- Emlékeztetsz egykori önmagamra - mondta végül. - A szemedben ülő üres boldogtalanság nagyon hasonlít arra, amit akkor éreztem, amikor elmenekültem a gnómok kunyhóitól. Egy régi küldetés volt. Engem bíztak meg a vezetésével. A bűntudat és az egész addigi életem felett érzett csalódás belőlem is ilyen kedvetlen hallgatagságot váltott ki akkor, mint most belőled a brossod árulása. Úgy róttam Khallaendar utcáit, akár egy őrült enyészetpróféta, holdkórosként bolyongva a házak között. Próbáltam valamilyen vidító, erőt adó gondolatot megragadni, hogy magamhoz térhessek a rémálomszerű ködből, ami az elmémre telepedett, miután elhagytam a gnómok faluját. De amint sikerült volna megacéloznom az akaratomat, és elindultam volna, hogy otthont kerítsek magamnak, hogy elkezdjem új életemet, rögtön megrohantak az emlékképek. Szegény kis gnómok haláltusája, a visítás, a panaszos nyöszörgés... Még most is jéggé dermeszt a tudat.

Marta szemében komor sötétség jelent meg az emlék hatására.

- Talán beszélnem kellett volna róla valakinek - folytatta. - De kinek? Nem ismertem senkit Khallaendarban, és szégyelltem is, ami történt. Nem következik be, ha nem adom ki a parancsot... Miattam... Az én hibám volt az egész.

Gorthos felnézett.

- Mégis, mi történt? - kérdezte éledező kíváncsisággal.

Azonban a választ nem tudta meg a kérdésére, ugyanis Henrik, aki a kormánynál állt, felkiáltott:

- Látok valamit a távolban! Talán egy újabb halászfalu?

- Nem, ez már a kikötővárosok egyike lesz - pattant fel Marta. - Biztosan Tutu’Gok, mert Zizrel térképe szerint Tutu’Gok épült a folyó deltájának legbelső részére. Lesz ott néhány feladatunk, mielőtt hajóra szállunk a dél-keleti kontinens felé.

- A déli csonkakontinens az úti célunk?! - szörnyülködött Henrik. - De hát, oda még egyetlen iziliari lakos sem tette be a lábát!

- Ugyan már, fiam, eszednél legyél! Nem a déli csonkakontinensre utazunk, hanem a dél-keleti kontinensre, ugyanis Ledoran Királyság ott terül el. Nem gondoltam volna, hogy bárki is annyira tyúkeszű közülünk, hogy összekeverné a dél-keleti óriáskontinenst a déli csonkakontinenssel!

A Hebrencs bocsánatkérően széttárta a karját. Már jól tudta mozgatni szinte teljesen gyógyult jobb kezét is, ahogy Gorthos megfigyelte.

- Nos, akkor most térjünk vissza a feladatainkra! - vakkantotta aztán Marta, amikor látta, hogy mindenki napirendre tért Henrik tájékozatlansága fölött, és neki is sikerült. - Kap mindenki egy szabadnapot Tutu’Gokban, hogy felszerelkezzen a hosszú hajóútra. Ezúttal már nagyobb terheket is hozhattok, mert a hajó rakterében több csomag elfér. Ledoran Királyságban bérelünk majd szamarat a teherhordásra. Felsorolom, hogy miről kell feltétlenül gondoskodnotok: váltás ruha, tartós elemózsia, ivóvíz! Aki bármelyikről elfeledkezik, azt bedobom a hajóról a tengerbe, hadd lakmározzanak belőle a szirének meg az egyéb tengeri szörnyek! Értettem?

- Igen, igen - helyeselt mindenki buzgón.

- És személyre szóló utasításokat is adok - folytatta az asszonyság. - Gorthos, te - lehetőleg feltűnésmentesen - veszel magadnak amuletteket.

Marta előkotort két aranypénzt a hátizsákjából, és lendületes mozdulattal az öreg varázsló markába vágta. A mágus olyan tekintettel nézte a csillogó aranyakat, mint aki most gyakorolja a lombhullás ünnepi Búbánatos Grimaszok versenyére a díjnyertes arckifejezést. Eszébe jutott ugyanis a bross és az arany, amelyért Khallaendarban visszavásárolta.

- Henrik, te pótolod a robbanókészletedben az eddigi út során elhasznált anyagokat! - A terebélyes hölgyemény a fiatalembernek is adott egy aranyat. - Lila, te a hírszerzés mestere vagy állítólag, szóval, te fogod kideríteni nekünk, hogy melyik hajó indul Ledoran Királyságba. Zizrel, te megpróbálod eladni a térképeidet, hogy pénzt szerezzünk az útra...

- Micsoda? - sipított fel a félkobold megbotránkozva. - Adjam el a csodás térképeimet?!

- Igen, jól hallottad. - Marta nem mutatott együttérzést. - Szükségünk lesz minden rézre, mert a helyünk kifizetése drága a hajón, főleg egy ilyen hosszú útra, és nálam csak tíz felhasználható arany van.

- Te kékazúr ég! Tíz arany sem elég rá? - sápítozott Zizrel.

- Nem, legalább tizenötbe kerülhet, tehát mondj búcsút a térképeidnek!

A félkobold kétségbeesetten dédelgette a hátizsákját, de nem mert visszafelelni a nagyhangú asszonyságnak.

- Először elmegyünk, és keresünk közösen egy fogadót, ahol holnap mindannyian találkozni fogunk - rendelkezett Marta, miközben lehorgonyozta a bárkájukat, és partra szálltak. - Ezt a vacak ladikot is eladjuk, hogy biztosan legyen elég pénzünk a hajózásra.

- Egy pillanat! Ha csak tíz arany van nálad, hogyan fogunk hazajönni Ledoranból? - kérdezett rá Henrik, összecsippentve a szemét. - Miből fogjuk kifizetni visszafelé az utat?

- A tizenöt arany elég lesz az odafelé útra és a visszára is - válaszolta Marta tömören -, de másra nem fogja futni belőle, szóval mindenki takarékoskodjon, ahogy tud! Értve vagyok?!

Az asszonyság végigjárta a város határába épült halászkunyhókat. Kerített egy családot, akik megvásárolták tőle egy aranyért a hajócskát, aztán a csapat felpakolta a holmiját, és elindultak a kőből épült házakból és deszkapadlós utcákból álló város felé.

Tutu’Gok közel ötszáz éve állt a Nagy Rarish-folyó torkolatánál négy másik kikötővárossal félig egybenőve. Száz meg száz hajót bocsátott útjára a tengeren át az óceán felé. Gorthos sokat olvasott már Tutu’Gok történelméről. A városkát eredetileg a sellők alapították. Ők adták a nevét is, és ők éltek itt nádból font fészkeikben, míg aztán az egyik keleti császár kinézte magának a folyódeltát, hogy kereskedelmi központot lehetne ott létrehozni. Elűzte a sellőket, és felépíttette Tutu’Gok első kőből rakott házait. Mára matrózok, utazók, kereskedők színes kavalkádja sürgött-forgott a jókora kikötőváros utcáin. A birodalom területén élő valamennyi emberi faj megfordult itt, még trollokkal meg ogrékkal is lehetett elvétve találkozni, a csatornákban pedig szirének és sellők úszkáltak vállukon megrakott ládákkal. Békaszerzetek, lepkeemberek, denevéremberek, koboldok, gnómok, küklopszok is akadtak, a törpékről vagy a kentaurokról nem is beszélve.

Ahogy a kis csapat a kikötő utcáin lépdelt, a tolongó, rohanó emberek erre-arra lökdösték őket a tömegben. Koldusok és kétes szolgáltatásokat kínáló, gyanús alakok akaszkodtak rájuk. Gyakran szó szerint, megragadva a kezüket és maguk felé húzva őket. Nem győzték lerázni az élősködő csalókat, akik kitartóan követelőztek a nyomukban, majd hirtelen eltűntek a forgatagban. Gorthos próbált lehagyni egy idegesítően sokáig utána loholó teremtményt, aki talán egy törpe és egy lepkeember kereszteződéséből születhetett, bár a varázsló nem volt biztos a származásában, csak abban, hogy a lény mindenáron pár rezet akart kicsalni.

- Marta! - hallottak meg ekkor egy kiáltást a hátuk mögül, a tömegből. Az asszonyság odafordult a neve hallatán.

Gorthos is megnézte, ki szólította meg a nőt. Egy széles vállú, napbarnította bőrű férfi igyekezett feléjük, lapáttenyerével hevesen integetve a menetet vezető asszonyságnak.

- Marta, ezer éve nem láttalak! - bömbölte. Félredobott egy útjába sodródó békaszerzetet, aztán már magához is ölelte a nőt.

Amikor Marta felismerte a körszakállas, naptól cserzett bőrű férfit, elmosolyodott ő is.

- Elmion, te vén tengeri medve! - harsogta, és megütögette a férfi lapockáját. - Hát, te meg mit keresel itt?

- Éppen rakodunk a Szirén Szigonyára. Árut viszünk a dél-keleti kontinensre, Octopus Királyságba. - Az Elmionnak szólított idegen, aki nyilvánvalóan Marta számára nem is volt annyira idegen, odaverődött az asszony mellé, ahogy haladtak tovább a tömegben. - Téged mi szél hozott ide?

- Megint egy titkos küldetésen vagyok, ezúttal én is a dél-keleti kontinensre tartok.

- Ejha, akkor nem is faggatlak! Tudom, hogy jobb nem firtatni a te küldetéseidet - nevetett fel a férfi. - Azt viszont, remélem, nyugodtan felajánlhatom, hogy utazzatok a barátaiddal a hajómon. Ha már egyszer ti is a dél-keleti kontinensre igyekeztek...

- Octopus Királyság messze esik az úti célunktól, nem hinném, hogy jó ötlet lenne - próbált akadékoskodni Zizrel, ám Marta leintette.

- Komolyan mondod, Elmion? - csillant fel a szeme. - Igazán örülnénk neki, ha a társaságodban tölthetnénk az utat. Öten vagyunk, plusz egy óriás szitakötő...

- Simán elfértek - válaszolta azonnal a széles vállú hajóskapitány. - Éppen most tettem ki egy kényeskedő kereskedőt a családjával meg a szolgáival, az ő kabinjaikban megszállhattok. Persze, ingyen, nem tartoztok az útért semmivel.

- Ugyan már, nem fogadhatjuk el! - tiltakozott Zizrel, de Elmion ügyet sem vetett rá.

- A Szirén Szigonya három nap múlva indul, ha nem bánjátok a három nap várakozási időt, akkor...

- Azt hiszem, tényleg nem helyes elfogadnunk - kotyogott közbe a félkobold ismét. Gorthos furcsállotta Zizrel közbevetéseit, hiszen neki kellett volna a legjobban örülnie az ingyen utazás lehetőségének, tekintve, hogy így nem fog rákényszerülni a térképei eladására. - A küldetésünk nem tűr ennyi halasztást.

- És, mégis hol akarsz ingyen hajót szerezni az útra három napon belül, fiam? - dörrent rá Marta a félkoboldra. - Valóban nem öröm a három nap késlekedés, de még mindig az a legészszerűbb, ha elfogadjuk az ajánlatot. - Odamosolygott Elmionnak szokatlanul barátságosan. Gorthos látta rajtuk, hogy elég jóban lehettek egykor.

- Ha megbocsátotok, most vissza kell térnem a kikötőbe a rakodást felügyelni - fogta búcsúzóra a hajóskapitány -, de amennyiben szívesen csatlakoztok hozzánk, három nap múlva pirkadatkor gyertek le ti is. Az életpapok templomától nem messze horgonyoz a Szirén Szigonya. Sokan ismerik itt, úgyhogy valaki biztosan útba tud igazítani.

- Nem lesz gond megtalálni, megismerem az öreg tengerjárót az orrdíszéről. - Marta nagy öleléssel búcsúzott Elmiontól. A körszakállas férfi hamarosan eltűnt a tömegben, mire Zizrel furcsán elsavanyodott képpel megjegyezte:

- Nem tetszik ez a túlzott nagylelkűség. Kifejezetten különösnek találom...

- Ugyan már! - Marta megrázta a fejét. - Elmion jó barátom évekkel ezelőttről, együtt hajóztunk a Korall-tenger vizein. Közösen vezettünk egy küldetést az Ázott-szigetek aranyáért. Az volt ám a móka!

Az asszony arca felragyogott az emlék hatására.

- Még ha egy barátod is volt, akkor is túlzás, hogy rögtön felajánlja, hogy ingyen utazhassunk a hajóján - folytatta Zizrel a gyanakvást. - Mi van, ha csapda? Lehet, hogy szándékosan várt minket itt a város kapujánál. Nem tartod aggasztónak, hogy rögtön kiszúrt a nagy forgatagban? Lehetséges, hogy valakinek kémkedik, vagy...

- Neked megzápult az elméd a napsütéstől, fiam? Hogy mersz ilyeneket mondani egy jó barátomra?! Azt hiszed, nem tudom megítélni, hogy ki a szavahihető ember? Elmion százszor különb bárkinél, akit valaha is ismertem!

Zizrel összepréselte az ajkát az asszony szavait hallva. Nem adott választ, csak csöndben ügetett tovább Marta nyomában.

- Ezek szerint kapunk három nap pihenőt? - próbálkozott meg a kérdéssel Henrik bátortalanul.

- Igen, de igyekezzetek hasznosan tölteni az időt! - mordult rá az asszonyság szigorú tekintettel. - És ne csinos sellő lányokra szórd el a pénzt, ha lehet!

- Micsoda? Dehogyis! - A fiatal férfi rámosolygott Lilára, akihez Gorthos megítélése szerint túlságosan is közel került az útjuk során. Az öreg varázsló önmagában nem is tartotta volna bajnak a fiatalok közt szövődő románcot, de mivel Lila Khallaendarban említette, hogy van egy vőlegénye, az idős mágus meglehetősen visszatetszőnek találta, hogy ennyire sok időt tölt Henrik társaságában.

Marta, akit adakozóvá tett régi barátjának, Elmionnak a váratlan felbukkanása, kiosztott mindenkinek egy-egy aranyat, hogy abból vegyenek maguknak, amit hasznosnak ítélnek.

- Mivel ingyen utazunk, ennyi kiadás belefér - tette hozzá jókedvűen. - Találkozzunk két nap múlva napnyugtakor ennél a fogadónál, amelyiknek a cégére itt lóg a fejem fölött. Mindenkinek megfelel?

A társai bólintottak, és felnéztek a boros korsót meg vekni kenyeret ábrázoló cégérre, hogy jól az emlékezetükbe véssék a helyet, ahol két nap múlva meg kell jelenniük.

- Lemegyek a kikötőbe. Elintézek néhány dolgot, aztán megkeresem Elmiont. Ha bármire szükségetek van, ott megtaláltok. - Marta már el is sietett a tömegben.

Zizrel olyan elkedvetlenedett képpel nézett utána, mint akivel most közölték, hogy neki kell állnia a virágfakadás ünnepi felvonulás teljes költségét.

26. fejezet: Egy lepusztult kocsma pincéjében

Nevra már unta az életpapok hamis, elnyújtott kántálását. Egy álló héten át kellett hallgatnia, mire begyógyult a három szúrás és két vágás a bal vállán meg a nyaka oldalán. Ráadásul a zúzódások az arcáról még így sem szívódtak fel teljesen. Úgy sejtette, hogy a jobb szeme fölött keletkezett repedés sosem fog már nyom nélkül eltűnni, de ez voltaképpen nem érdekelte. Annak viszont kifejezetten örült volna, ha az életpapok nem járnak vissza hozzá Atala parancsára kétnaponta ellenőrizni a gyógyulását, és így három héttel a sérülései keletkezése után már nem állnának neki még mindig a gyógyító dalaikat zengedezni mellette. Ha mindez nem lett volna elég, maga a császárnő is naponta többször meglátogatta a varázslónőt a palotában neki ajándékozott szobában. Úgy tűnt, leghőbb vágya, hogy odatehénkedjen a méregkeverőnő ágyára, és mindenféle eszébe jutó történeteket mesélgessen neki.

Nevra nem is tudta volna eldönteni, hogy melyik a kellemetlenebb: Az öreg életpapok, akik szükségtelenül folyton végig tapogatják a gyógyulása ellenőrzéséhez, és hamisan énekelnek a szobájában órákon át, vagy a császárnő üres fecsegése. Az uralkodónő hallgatása során kínosan ügyelnie kellett rá, hogy ne lankadjon a figyelme. Hogy véletlenül se kezdjen el semmilyen olyan személyes dologról beszélni, amit Atala esetleg felhasználhat ellene.

Amikor végre betelt a fehér hold az égen, és eljött az ideje a főváros külterületén egy alvilági tanácskozásnak, ahová Nevra is hivatalos volt, szinte örült a változatosságnak. A palotába hozatta a kedvenc, sziklai nyérc prémjéből készült köntösét. Magára öltötte, miközben a haját is megigazította a szobája falához támasztott ezüstözött tükörben. Sajnos, az egyik ügyetlenre sikeredett késszúrás levágott egy maréknyit a hajából is véletlenül, így a bal oldalon csúnyán megritkultak lecsüngő szőke tincsei. Mivel azonban egyébként is vegyes hosszúságúra volt vágva a frizurája északi szokás szerint, nem volt annyira feltűnő a rosszul kivitelezett szúrás miatti eltérés. Ösztönösen az öltözőszekrénye fiókjait kereste a kezével, hogy kivegyen egy gyémánt nyakláncot. Ám kénytelen volt ráébredni, hogy nem otthon van, hanem Atala palotájában, egy félig üres szobában, ahol mindössze egy, az ebédlőből kiselejtezett asztalka alkotja az „öltözőszekrényt”. Sóhajtott, és felkelt a tükör mellől.

Mielőtt útnak indult, magára szórta az összes általa ismert varázslatot, amely azt akadályozta, hogy bárkinek a kémei követhessék. Azért a biztonság kedvéért kerülő úton vágott át a városon. Folyamatosan figyelte, hogy nem ólálkodik-e valaki a nyomában, amíg meg nem érkezett a sötét sikátorokon keresztül egy apró, düledező kocsma elé. Megkerülte a koszos, omladozó ivót, és a hátsó bejáratán surrant be.

Amikor a boros kupákat mosogató kocsmáros meglátta, csak biccentett felé, ismerősként üdvözölte. A méregkeverőnő kinyitott egy ajtót a sarokban, és óvatosan leereszkedett a pincébe vezető lépcső korhadó fokain.

A földalatti helyiséget nem hordók töltötték ki, ahogyan az észszerűen várható lett volna, hanem egy jókora asztal állt ott. Körülötte székek. A koromfoltos mennyezetről egy szál gyertya csüngött alá egy kovácsoltvas tartóban, és bágyadt fényfoltokat hullajtott az alatta elterülő dohszagú, árnyakkal teli helyiségre.

A merénylők céhének vezetője, Og akkora nagy ember volt, hogy elfoglalta egymaga az asztal egyik teljes oldalát. Izmai hatalmas kötegekben dagadtak karján, nyakán, és minden lélegzetvételénél úgy lüktettek, mintha önálló életet élnének. A bőrét szurokfeketére festette tintafű nedvével, és mivel lenvászon ingét is sötétre színezték, az egész ember olyannak tűnt, mint a kinn honoló sűrű éjszakának egy darabja. Csak a nyakában csörgő súlyos aranyláncokról és a fél fülében csillogó karikáról verődött vissza a fény.

Az asztal másik oldalánál ülő tolvajfejedelem karcsúnak és törékenynek tűnt a merénylőhöz képest, pedig a tolvajok céhének a vezetője sem volt apró ember. A tolvaj most is csuklyás köpönyeget viselt. Mindössze a szemének szabtak rést, és csak a nyakánál bukkant ki egy kevés a testét borító különös tetoválásból, de a köpeny semmi mást nem engedett belőle látni.

Mellette a folyami kalózok vezére, egy fonott hajú, sötét szemű nő ült bársony kaftánban. A kalóznő lebiggyedő, húsos alsó ajkába két lyukat fúratott. Egy drágakövekkel teleaggatott aranylánc kötötte össze a két furatot, és a bizarr ékszer egészen lelógott a nyaka közepéig.

A kalóznőtől nem messze a legfőbb kémmester könyökölt az asztallapra. Egy jellegtelen, fakó hajú fiatalember, aki úgy festett, mintha hajóshimlő kínozná, annyi pörsenés borította arcát. Nevra szerint valójában a legfőbb kémmester egy alakváltó volt, és a beteges küllemű fiatalember csak egyike a számos alaknak, amelyeket fel tudott ölteni. Bár erre nem volt bizonyítéka, de egyszer, régen egy dülledt szemű, gyanúsan kitartóan a nyomában szaladó kóbor macskáról meggyőződésévé vált, hogy nem más, mint a fő kémmester. Azóta nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy a férfi alakváltó.

A további helyek közül kettőt a hamisítók céhének legfőbb mágusa és a kedvenc segéde foglalt el nagy, színes turbánban pompázva, rajtuk túl pedig a rongyokba burkolózó kolduskirály üldögélt, és a fogát piszkálta egy görbe csontocskával. A kolduskirály előszeretettel mesélte, hogy a csontdarabka az egyik ellenfelétől származik, akit egykor szőröstül-bőröstül megevett vacsorára. A varázslónő szerint ez csak egy nagyzoló, otromba rémtörténet volt az ellenségei ijesztgetésére.

Nevra körbehordozta hüllőszerű tekintetét a társaságon. Aztán odalépett az asztalhoz, és leült a koldus meg a merénylő közé.

- Láttátok, hogy még mindig fenn áll a kék hold? - kérdezte Og, a merénylők vezére, mintha csak baráti csevegéshez gyűltek volna össze.

- Persze. Mindenki a kék holdról beszél a városban, amióta feljött az égre. - A folyami kalózok vezérnője szórakozottan játszani kezdett bársonyruhája egyik lelógó rojtjával.

- Nagy változások vannak készülőben - bólintott a merénylő, nyomatékot adva szavainak a hangsúlyával.

- Tudnunk kell, hogy nekünk hol a helyünk a játszmában - tette hozzá a hamisítók céhének turbános főmágusa. - El kell döntenünk, hogy ki mellett foglalunk állást. Ebben a kérdésben nem lehet köztünk széthúzás, mert az a bukásunkhoz vezethet.

Kisebb hangzavar alakult ki az asztal körül, ugyanis a hamisító szavaira válaszul többen egyszerre kezdtek beszélni. Nevra hátradőlt a székén. Várt, amíg mindenki felsorolta a többiek céhétől elszenvedett sérelmeit, és hogy miért nem szívesen paktálna le senkivel az egybegyűltek közül.

A varázslónő elővett egy lapos, érdes kövecskét szőrmegalléros köpönyege zsebéből, és reszelgetni kezdte vele a körmét. Og és a kolduskirály majdnem egymásnak is esett. Ha a tolvajok fejedelme nem ugrik közéjük, egészen biztosan ölre mentek volna egy felhánytorgatott régi ügy miatt, amikor is a merénylők bedobták a főtéri kútba a koldus kedvenc unokáját. A hangulat egyre ellenségesebbé vált. A tárgyilagosnak szánt tanácskozás már a legelején ordenáré veszekedésbe torkollott. Nevra majdnem végzett a bal keze manikűrözésével, mire végre csend lett, és töprengő hallgatásba süllyedtek a jelenlevők.

- Hozz egy korsóval a tulajdonos legjobb borából, én állom a kört - jelentette be a hamisítók főmágusa, békítő szándékát jelezve. Elküldte a segédjét, aki engedelmesen felloholt a lépcsőn a kocsmába.

Nevra látta, hogy minden a szokásos rend szerint halad. A bűnözők vezérei először összekülönböznek egy lényegtelen ügyön. Aztán, amikor látják, hogy józanon nem képesek tárgyalni egymással, részegre isszák magukat a kocsmáros borából. A nő sejtette, hogy hamarosan elő fognak kerülni a tarkára festett guptafüves pipák is, hogy az egybegyűltek nagyokat szippanthassanak majd belőlük. Ő maga sosem élt ezzel a szokással, mivel a mérgek jó ismerőjeként volt róla fogalma, hogy a guptafű szívása milyen hatással van az évek során a szervezetre. Nem állt szándékában saját magán megfigyelni a tüneteket. Inkább nekifogott a jobb oldali körmei hegyesre reszelésének is. Csöndben dolgozgatott rajta, amíg a többi bűnöző teletöltötte a segéd által hozott borral az előttük pihenő kupákat, és nekiláttak az ivásnak.

Ahogy a felhők elérték kinn a két holdat, és szürke fátyollal takarták be az eget, úgy terjengett benn a pincében is egyre sűrűbb guptafüst. A feszülten induló tárgyalás hangneme egyre kedélyesebbre fordult. Közben a bor fogyott, és a segéd már sokadjára mászta meg a lépcsőket újabb adagokért.

Nevra úgy ítélte meg, hogy lassan elérkezett az ideje, hogy ő is hozzászóljon a társalgáshoz. Amikor a folyami kalózok vezérnőjének sikerült megegyeznie Oggal a Kallor-nádas mentén épült kunyhók sarcolásának jogáról, és kis szünet állt be az asztal körül folyó egyezkedésekben, a varázslónő felemelkedett székéről. Megkopogtatta maga előtt az asztallapot frissen reszelt körmével, hogy mindenki felé forduljon:

- Itt az ideje, hogy újra a birodalmat érintő fontos változásokról beszéljünk. Sok kérdés merült fel. Én sem ismerem mindre a választ. Azt viszont biztosan tudom, hogy ki az, akit nekünk támogatnunk érdemes a közelgő harcokban. Elmagyarázom, csak figyeljetek!

És hosszas fejtegetésbe kezdett a készülődő fordulatok esetleges kimeneteléről, valamint arról, hogy hogyan lenne érdemes helyezkedniük ahhoz, hogy biztosan jól járjon mindenki az asztal köré gyűlt díszes társaságból. A többiek oldalra billentett fejjel hallgatták. Hamarosan egyetértő mormogásokat hallott, majd, amikor a végére ért a mondandójának, a bűnözők helyeslően bólogatni kezdtek.

*

Mazedrin végigsétált a villája folyosóján. Aztán félretolta a reteszt az ajtón, és belépett a felesége méregfőző konyhájába. Amikor régebben az asszony több napra elutazott ritka hozzávalókat beszerezni a főzeteihez, olyankor is mindig a férje tartotta rendben a méregtenyészetét. Így a tanácsos tudta, hogy melyik lények igényelnek gondozást. Most, hogy Nevra Atalánál rejtőzött a palotában, már hetek óta Mazedrin látta el megint a tenyészetet.

Odaszórt néhány konyhai maradék húsmócsingot a kezében tartott tányérról az egyik ketrecben üldögélő óriásskorpió elé. Aztán egy favödör tetejét emelte meg. Nyálkázó medúzák úszkáltak benne. Szintén bedobott két-három falat húst. Körbenézte a felesége növényeit is, hogy nem kell-e már megmetszenie, de úgy döntött, hogy múlt héten épp eleget vágott. Még hagyhatja őket néhány napig terebélyesedni.

Éppen hozzálátott volna a húsevő galócák ritkításához. Már félig felhúzta a hidrabőr védőkesztyűt a feladathoz, amikor kopogtak. Az új házi szolgája kukucskált be az ajtón. Ez is egy idősebb férfi volt, akit a kereskedő már régóta eredménytelenül kínálgatott a rabszolgapiacon, mivel a szerencsétlen szolga rövidlátónak és majdnem teljesen süketnek is bizonyult. Mazedrinnek pontosan ezek a tulajdonságok tetszettek meg benne. Hiszen ilyen vaksin sem a báró irataiba nem tud beleolvasgatni, sem a beszélgetéseit nem tudja kihallgatni a rossz fülével. A főtanácsos számára nem is volt kérdés, hogy kit kell megvennie, az árus pedig néhány ezüstért boldogan rásózta. Így az öreg még remek vásárnak is bizonyult, hiszen egy átlagos szolga ára egy-két arany körül szokott mozogni.

- Bocsánat, hogy megzavarlak, uram, de leveled érkezett Barak városából. - A szolga félig üvöltve beszélt a nagyothallása folytán, miközben egy tekercset nyújtott át a főtanácsosnak.

Mazedrin igyekezett lehámozni az ujjairól a kesztyűt. Nem is volt olyan egyszerű feladat, tekintve, hogy Nevra jóval kisebb és vékonyabb kezére szabták. A báró felhúzni is alig bírta. Végül nagy nehezen elboldogult vele, és átvette a pergament. A szolga recsegve-ropogva meghajtotta a derekát egy udvarias köszönéshez, aztán távozott.

- Barak? - tűnődött Mazedrin magában, homlokráncolva.

Kisodorta a tekercset. Amint megpillantotta az aláírást, már tudta, kitől érkezett a levél. A kéme, akit beépített a Titkos Küldetés résztvevői közé Hindo helyére... Végre jelentkezett! A báró már kezdte kétleni, hogy valaha is hírt fog hallani felőle. Már régóta nem kapott tudósítást tőle, így most elégedett mosollyal szemlélte az üzenetet.

Visszacincálta a kezére a kesztyűt, és befejezte a felesége méregtenyészetének a gondozását. Aztán a könyvtárszobába sietett, kezében a levéllel. Letornázott egy óriási tekercset az egyik kódexekkel megrakott szekrény tetejéről. Kisodorta.

A polcokkal teletömött helyiség közepén állt egy széles ébenfaasztal. A Hindo parancsnok összetöpörített fejéből készített lámpaállványon pislákoló gyertya világította meg. A tanácsos kiterítette az asztalon a szarvasbőrből készült tekercset. Egy részletes Iziliar térkép volt, illetve a környező földrészeket is ábrázolta, bár azokat már jóval elnagyoltabban és pontatlanabbul. A főtanácsos rábökött a térképen Ledoran Királyságra, és sokáig elgondolkodva bámulta az üres foltot. A térkép készítője nem sok mindent tudott erről a pici országról. Ugyan miért pont ebbe a jellegtelen, semmitmondó kis államba irányozta Atala a Titkos Küldetést?

A báró aztán kikereste a térképen a Nagy Rarish-folyót és a mellette elterülő Barak városát. A kéme három héttel ezelőtt indította útjára a levelét Barakból, tehát most már bizonyára megérkezett ennyi idő alatt csapatával a tengerhez. Hosszú hajóútnak nézhet elébe... Kár, hogy a postaszolgálat nem közlekedik az Ótvaros-síkságon és a Szurdok-őserdőn keresztül, mert azzal lerövidíthették volna a kézbesítés idejét, és a levél akár két hét alatt is megérkezett volna. Vajon úton van már egy másik küldemény is valamelyik kikötővárosból?

Bízott benne, hogy igen, és hogy újabb levelében az útja leírásánál többre is futja majd a kémtől. Nem ártana, ha az úti céllal kapcsolatban is részletesebben tudna tudósítani, mert így aligha lesz használható az eddigi néhány információmorzsa.

27. fejezet: Tutu'Gok városában

Marta olyan régen nem hallott hírt Elmion felől, hogy már abban sem volt biztos, hogy a hajóskapitány még életben van. Váratlan felbukkanása Tutu’Gok bejáratánál kitörő örömmel töltötte el. Ahogy az egyik kikötői kocsma sarkában üldögéltek egy-egy kupa bor fölött, és régi történeteket elevenítettek fel átélt utazásokról, hajmeresztő veszélyekről, Marta úgy érezte, mintha soha nem mondott volna búcsút múltjának. Minden, amit Khallaendarban megpróbált maga mögött hagyni, egyszerre új életre kelt a szívében. A gondolatai közt háttérbe szorultak a küldetése céljával kapcsolatos aggályai. Ismét a rá váró kaland hívogatása lett az egyetlen benne lángoló érzés. Alig várta, hogy tengerre szálljanak, és az óceán rejtélyekkel telt szigetei, mágiától sistergő örvényei, szokatlan teremtményei vegyék körbe.

- Hogy van a családod? - érdeklődött Marta aztán. - A gyerekek? Hányan is vannak? Négyen?

Elmion nagyot húzott a boros kupájából.

- Már hatan voltak, amikor másfél éve utoljára láttam őket.

- Azóta nem is jártál otthon? - Az asszonyság arcán részvét jelent meg.

- Sajnos, nem. Kikötőből kikötőbe hajózom, és még hosszú ideig nincs megbízásom, ami a Kilenc Sziget földjére vinne. Szegény asszony, nem így képzelte el az életet egy hajóskapitány feleségeként.

- Nem lehet könnyű.

- És neked? Hogy megy sorod? Van már férjed, gyerekek?

Marta csak a fejét ingatta.

- Khallaendarban telepedtem le. Egyedül. - És szigorú pillantást vetett a széles vállú, napbarnított arcú hajóskapitányra, hogy érje be ennyivel, ne firtassa tovább a kérdést.

- Khallaendar? Még sosem jártam ott. Szép város?

- Olyan, mint bármelyik másik. - Marta ivott egy kortyot a kupájából. - Nagy a zsivaj, sok a tolvaj meg a koldus, kevés a tiszta utca. Leszámítva, persze, azt a kerületet, ahol az elöljáró lakik. Ott természetesen naponta felsöprik a követ, és egyetlen szennyes csavargó sem teheti be a lábát.

- És miért pont Khallaendarba költöztél - a sok száz város közül, amelyeket küldetéseid során meglátogattál - ha nem vagy róla jó véleménnyel?

- Mert a tíz évvel ezelőtti legutolsó küldetésem Khallaendarban ért véget, ott kellett átadnom a zsákmányt a megbízóimnak. Nem indultam többé útnak.

Elmion kérdőn vonta fel bozontos szemöldökét, ám Marta fejrázással jelezte, hogy nem akar beszélni róla.

- Most mégis elfogadtam ezt az új küldetést - folytatta aztán, átugorva a Khallaendarban töltött évek magyarázatát. - Holnap beszélek majd egy küldönccel, aki a megbízóm parancsára minden délben vár rám itt Tutu’Gok kikötőjében, amíg meg nem érkezem. Átadja a végrehajtandó feladatokat. Nem lesz egyszerű dolgunk a csapatommal, annyi biztos.

- Ne is mondj többet! Tudom, hogy nem szabad. - Elmion kiitta a kupájából a bor maradékát. - Gyere, sétáljunk egyet a tengerparton!

A férfi ledobott az asztalra pár ezüstpénzt. Aztán felkeltek az asszonnyal, és elhagyták a kocsmát.

- Láttad a kék holdat? - intett a körszakállas hajóskapitány a csillagos ég felé, ahogy elindultak a horgonyzó hajók sötét testei mellett a vízpartot követve.

- Persze, már majdnem egy hónapja fenn áll. - Marta is felnézett a holdakra. - Talán most még erősebb türkizkék, mint a múltkor, amikor néhány éve felkelt.

- Te hiszel a mondásban, hogy balszerencsét hoz?

- Én nem hiszek sem a jó szerencsében, sem a balszerencsében. - Az asszony csak ennyit felelt.

- De szerinted is valami rossz előhírnöke? Valami szörnyűség fog történni? - Elmion babonásan megborzongott, és egy gonosz démonok elleni kézjelet mutatott, két ujjával megérintve először a homlokát, majd széles nyaka bal oldalát.

- A szörnyűségeket nem az égitestek okozzák, hanem az emberek. Márpedig az emberek minden évben számtalan gazságot elkövetnek. Most sem lesz ez másképp.

- Szóval, úgy véled, semmi köze a kék holdhoz, ha valamilyen baljós fordulat következik be nemsokára?

- Persze, hogy semmi köze hozzá. - Marta legyintett. - A hatalmasok nem fogják a holdak állásához igazítani a gátlástalan játszmáikat.

Elmion nem vitatkozott vele, de látszott az arcán, hogy nem tartja elég meggyőzőnek az asszonyság válaszát, és ő továbbra is hisz a kék hold üzenetében.

Sokáig sétálgattak még a parton, beszélgetve, múltbéli kalandokat felelevenítve. Már felkelt a nap, mire elváltak útjaik. Marta elballagott a városkaputól nem messze épült fogadóhoz, ahová a találkozót beszélte meg a társaival az indulásuk előtti estére. Úgy döntött, hogy itt fog megszállni. Kivett egy szobát az emeleten. Lepakolta a holmiját a silányul berendezett szobácska sarkában, aztán elheveredett, és az arcára dobta a birkabőr takarót, hogy ne süssön rá a reggeli fény.

Alig aludt néhány órácskát, már fel is kellett kelnie. Közelgett a találkozó ideje Atala küldöncével.

Marta kidörgölte az álmot a szeméből, és leereszkedett a lépcsőn a fogadó konyhájába ennivalót keríteni. Örült, hogy most nem kell a drága időt arra pazarolnia, hogy puhány útitársait felverje álmukból. Belapátolta a fogadóstól néhány rézért vett köleskását, aztán neki is vágott Tutu’Gok utcáinak, hogy ne késsen el a találkozóról.

Egy hordár útbaigazította a főtér felé, ahol a várost elfoglaló keleti császár szobra állt. A nagy, ötszög alakú, kövezett tér kellős közepén emelkedett az uralkodóról mintázott emlékmű. Sárguló mészkőből faragták. Marta úgy találta, hogy elég ortopédra sikeredett az alkotás. A császár szobra nagy fejével és durván vésett arcvonásaival inkább egy félkegyelmű küklopszra emlékeztette, semmint méltóságteljes uralkodóra.

Megkereste a tér egyik szegletében a használaton kívül álló, kiszáradt kutat, és odatámaszkodott a kávájához. Mire delelőre hág a nap az égen, meg kellene érkeznie a küldöncnek a feladatokat tartalmazó üzenettel.

Türelmesen álldogált, és időtöltésképpen a tömeget szemlélte. Elképesztően sokféle lény járta Tutu’Gok utcáit. Valóban valamennyi emberi faj előfordult. Az asszonyság elnézte a különböző teremtményeket, valamint a kereszteződésükből született félvéreket. Egyedül a gnómok láttán sütötte le a szemét, ha véletlenül megpillantotta őket. Ha betévedt elé egy-egy gyapjas, nagyfülű gnómocska, ahogy nyakukban szárított taplógombából készült talizmánokat rázva futkostak végig az utcákon, olyankor percekig bámulta a tér kövezetét, és csak utána emelte fel újra a pillantását a forgatagra.

Már szinte megjegyezte a tér összes kéregetőjének ülőhelyét, az árusok kínálgató szövegeit is félig megtanulta, mire végre valódi változatosság történt. Atala küldönce felbukkant. Koldusnak volt öltözve, de felmutatta egy pillanatra a nyakában lógó, vörösre festett szalagot, a megbeszélt jelet. Odasodródott a tömegben Marta mellé. Ő is nekitámaszkodott a kút peremének. Ösztövér, rongyos alak, véreres szemek, böglyök csípte, sebhelyes bőr... Az asszony látott már sok álruhás kémet meg küldöncöt, de olyat, aki ennyire meggyőzően hasonlított egy koldusra, még nem sokat.

- Felszáll a veréb a toronyba. - A küldönc a megegyezés szerinti titkos jelmondatot használta.

- Lehet, hogy le is jön a létrán - adta meg rá Marta a választ.

A koldus odabólintott, és egy pergamentekercset húzott elő a rongyai egyik zsebéből:

- Öt feladat van rá írva, de olyan bűbáj ül rajta, hogy csak öt különböző ember tudja elolvasni. Mindenki egyet-egyet. Így kénytelenek lesztek megosztani egymással a tudást és a felelősséget is, emellett attól is véd, hogy rajtatok kívül bárki más megtudhassa a teljes feladatot. Sok sikert!

Azzal Marta kezébe nyomta a tekercset, majd el is lökte magát a kút kávájától, és elsántikált. Hamarosan elvegyült a tömegben. Az asszony zsebre vágta az üzenetet, és visszaindult a fogadóba. Nem túlságosan örült, hogy kénytelen lesz a feladat összeolvasásában ráhagyatkozni a társaira. Kétségtelenül saját magában bízott meg leginkább a küldetés résztvevői közül. Úgy tűnt viszont, hogy nincs más választása.

Amint leült az emeleti szobában az ágya szélére, kisodorta a tekercset, és megnézte, mit lát, ha egyedül nézi meg a tartalmát. Csak egyetlen mondat fénylett mágikus tintával a pergamen közepére írva: „Tudjátok meg, hogy milyen eszközzel érik el, hogy nem működik a mágia a ledorani király palotájában, és akármi legyen is az, szerezzétek meg!” Á, szóval kémkedni kell egy kicsit, aztán lopni. Ismerős... Marta elfintorodott. Hogy szólt a gnómok kunyhóinál tett fogadalma? Becsületes élet, nincs több rablás, fosztogatás. És most mire is készül?

Az asszony a kezébe temette az arcát. Hát, ennyit ér a saját magának adott szava?! Ráadásul csak az azúrkék ég a tudója, hogy mire kell a mágiablokkoló eszköz Atala úrnőnek! Biztos, hogy nem palotaszépítészeti céllal óhajtja beszerezni. Lehet, hogy megint lavinát indítok el a tettemmel, mint akkor, tíz évvel ezelőtt? Ismét ártatlanok halnak majd meg a mohóságom és a hiányos ismereteim miatt? Akkor is éreztem, hogy túl keveset tudok a küldetés céljáról, túl sokat törődök a gazdag zsákmány lehetőségével, és túl keveset kérdezősködöm, de mégis csak mentem előre, mint egy lelketlen tárgy! Mint egy eszköz, egy bábu a zebontáblán, akinek nincs akarata, nincs benne emberség vagy mérlegelési képesség, csak teszi, amit az irányítói parancsolnak...

Marta jó erősen megragadta a tekercset, és a szívéhez szorította.

- Esküszöm a kékazúr égre, hogy ha a küldetés céljáról megtudom, hogy aljas, akkor mindent megteszek, hogy a gonosz terv ne valósulhasson meg! - mondta ki hangosan. - És ha a küldetés még az igyekezeteim ellenére is rosszul végződik, az életem összes hátralévő napját azzal fogom tölteni, hogy jóvátegyem.

Ahogy elhangzottak az eskü szavai, kicsit felvidult. Megnyugodott valamennyire a lelkiismerete. Igaz, érezte, hogy ez inkább csak felszínes csitítása az aggodalmainak, és ha balul üt ki a Titkos Küldetés, akkor hiábavaló lesz minden erőfeszítése, hogy helyrehozza az okozott kárt, de próbált nem gondolni erre többet. Barátja, Elmion arcát meg hangját idézte maga elé. A vele átélt utazásokra emlékezett vissza, hogy újra eltöltse a kalandvágy, és eloszlassa a szívében a balsejtelmet.

*

Másnap Marta ismét nekivágott a városnak, és az utazáshoz vásárolgatott holmikat. Rádöbbent, hogy magányosnak érzi magát a csapata nélkül. Néha már majdnem hátraszólt a válla fölött Zizrelnek, hogy segítsen vinni a csomagokat, és csak azután ébredt rá, hogy a félkobold nem lohol a nyomában. Khallaendarban olyan sokáig élt egyedül, hogy először az volt furcsa, hogy ismét egy alakulatot vezet Iziliar vidékein át. Most pedig már hiányolta a csapata tagjait, ha nincsenek mellette. Így, amikor megpillantotta Gorthost a helyi levéltár lépcsőjén ücsörögni szokás szerint sápadtan és kifejezéstelen arccal, az asszony egészen megörült neki.

- Hát, te meg? - lépett oda mellé. - Azóta itt búslakodsz, amióta elváltak útjaink?

- Ne törődj velem! - morogta az öreg varázsló, és elfordult.

Marta nem hagyta magát, leült Gorthos mellé a lépcső szürke kőfokára.

- Figyelj! - kezdte. - Tudom, hogy rossz, ha csalódni kell valakiben, akit közel engedtünk magunkhoz, de ne mondd, hogy életed száznegyven éve alatt még nem történt veled ilyesmi!

- Százharminckettő.

- Lényegtelen - intette le az asszonyság a közbevetést. - Tehát, ne mondd nekem, hogy életedben először ver át valaki! Van ilyen, túl lehet élni. Persze, tudom, hogy szerelmes voltál ebbe a nőbe...

- Nem voltam belé szerelmes! - csattant fel a mágus egyből megelevenedve.

- De hát, a menyasszonyod volt egykor, vagy nem?

- Nem, nem volt a menyasszonyom. Az is csak az ő szánalmas hazudozásainak az egyike... - Gorthos ismét maga elé bámult.

- Jól van, de akkor is valakid volt, mert különben nem vágott volna ennyire földhöz az árulása. Biztosan megkedvelted. - Az asszonyság együttérzően meglapogatta az öreg mágus vállát.

- Igen, azt hiszem - ismerte be a varázsló. - Ő meg csak arra próbált használni, hogy az ősmágusok tanácsának kémkedjen a Titkos Küldetésről. Hátha elkotyogok előtte fontos részleteket...

Marta hirtelen felkapta a fejét, és rácsapott Gorthos hátára akkorát, hogy az idős mágus majdnem lefordult a lépcsőről.

- Hogy te mekkora szamár vagy, fiam! - bődülte az asszonyság.

- Tudom, tudom, mert hittem egy ilyen csaló kémnek. Sajnálom. Még szerencse, hogy nem sodortam veszélybe a küldetésünket...

- Ugyan már! - harsogta a termetes nő. - Azért vagy szamár, mert ez az egész nem igaz, amit a brossban lakó nő mondott magáról! Nem kémkedik az ősmágusoknak, ebben biztos lehetsz.

- Hogy... hogy érted?

- Úgy, hogy az ősmágusok tanácsa tud a Titkos Küldetésről, sőt, az egyik tagja személyesen kért fel, hogy vegyem át a helyét a küldetés vezetőjeként. Ezedon tűzmágus helyett jöttem. Így már érted? Az úrnő - örökké éljen! - egy cseppet sem próbálta meg elrejteni előlük a küldetést, egyiküket még annyira be is avatta, hogy eredetileg őt szánta vezetőnek. Ha igazán ki akarnának deríteni valamit az ügyről, akkor Ezedon eljött volna, és nem engem küld maga helyett, vagy megkér engem, hogy küldjek én jelentéseket. Nem kémkednek utánunk!

- Ezek szerint a bross hazudott? Nem is az ősmágusok besúgója? - kezdte az öreg mágus lassan felfogni, hogy mit is jelentenek az asszony szavai.

- Persze, hogy nem az! Jaj, édes fiam, miért nem szóltál rögtön, hogy ez a bajod? Egyből meg tudtam volna mondani, hogy felesleges egy ilyen hazugságon emésztened magad.

Gorthos ránézett Martára, és tőle szokatlan módon elmosolyodott.

- Köszönöm - válaszolta csendes örömmel.

28. fejezet: A Drágaságok Vásárában

Thiago ólmos fáradtságot érzett tagjaiban, mire megérkezett Alegír földjére. Majdnem egy hónapba telt az utazás, és bár próbált elégséges pihenőt beiktatni lova számára, a szerencsétlen pára így is majdnem elpusztult a hosszú út során a megerőltetéstől. Amikor végre célba értek, mindketten egy álló napon keresztül aludtak egy helyi fogadóban, csak annyi különbséggel, hogy a ló az istállóban, a gazdája pedig az egyik szobában. Thiago Ataláról álmodott, ahogyan az úrnő egy hatalmas, aranyérmékből rakott hegy tetején ül, és tenyérnyi rubintkövekből fűz magának egy nyakláncot. Amikor a főparancsnok felébredt, még sokáig nem tudta kiverni a nő képét a fejéből.

Nem tudta, pontosan hogyan kezdje az Andita utáni kérdezősködést. Mindenesetre, először útbaigazíttatta magát a drágaságok vásárába, és ellovagolt oda, ahol egy hatalmas, rácsos kapu választotta el a zöldségek vásárát a drágaságokétól. A különféle ládákba rakott gumók, gyökerek, szárak, termések vagy vödör vízben hajtatott csírák után bazaltkőből emelt fal következett.

A kapu rácsánál két őr állt, akik leszállították a lováról a katonát.

- A drágaságok vásárába tíz ezüst a belépő, és tilos a rendbontás - közölték pattogósan. - Az árucikkek megfogdosása kétnapi zárkafogságot von maga után. Aki véletlenül megkárosít egy terméket, annak az okozott kár hétszeresét kell kifizetnie a tulajdonosnak. Aki megpróbál bármit is ellopni, annak levágjuk a jobb karját. Aki alkudni próbál, azt kidobjuk. Nincs köpködés, káromkodás, tolakodás, kötekedés! Megértetted?

Thiago bólintott, és előkerített tíz ezüstöt az övére fűzött erszényből.

- Ja, és a lovadat hagyd itt kinn a dinnyeárus istállójában, mivel állatokat sem szabad bevinni! - szóltak még rá.

A volt főparancsnok elvezette hátasát az említett istállóhoz. Miután ellenőrizte, hogy a dinnyeárus gondosan vigyázni fog a jószágra, visszatért a drágaságok vásárának a bejáratához. Kifizette a belépőt, és az őrök beengedték, résnyire megnyitva előtte a rácsot.

A változás szinte tapintható volt a levegőben, ahogy a kavargó forgatagú, lármás zöldségvásárból átlépett a csendbe burkolózó drágaságok vásárába. A zsúfolt terményes ládák, magokkal telt zsákok, vödrök helyett tágas sátrak álltak egymás mellett. Kényes rendbe sorolt, ritka portékák csillogtak alattuk. Az árucikkek nem voltak egymásra hajigálva, mint amott, hanem szellősen, áttekinthetően rendezték ki egyesével, értékes szőnyegekre. A sátrak közti utcácskákon őrök sétáltak fel-alá, ügyelve a fegyelemre. A vevők pedig - akikből észlelhetően jóval kevesebb volt itt, mint a zöldségeseknél - illedelmes távolságból nézegették az árut, halkan téve fel hozzáértő kérdéseiket az eladóknak. A vásárlók összetétele is sokkal kifinomultabb volt a drágaságok vásárában, mint kívül, ahol a terményeket engedély nélkül kóstolgató, félszemű törpétől kezdve a krumplit lopó csavargón át a rongyos öregasszonyokig, akik könyékig turkáltak egy-egy láda paprikában, mindenféle teremtmény megtalálható volt. Itt a vevők körét is jól öltözött, gazdag, rátarti emberek alkották, szinte alig akadt köztük félvér vagy más emberi faj. Sok volt köztük a mágus és a pap, legalábbis Thiago megfigyelése szerint.

Az őrök olykor-olykor gyanakvó oldalpillantásokat vetettek Thiagóra elrongyolódott köpönyege és kevéssé bizalomgerjesztő sebhelye miatt, de nem szólították meg. A katona elindult a sátrak között a vásár belseje felé.

Egyszer-kétszer megállt egy-egy idősebb kereskedő sátránál, és miközben némi érdeklődést igyekezett mutatni az áru - a porcelánszobrocskák, drágaköves ékszerek, ásványokból faragott műalkotások, selyemszövetek, mágikus amulettek vagy éppen ritka fűszerek - iránt, kérdezősködött Andita felől is. Úgy tűnt, senki nem ismeri.

Amikor már legalább hetven sátor előtt elhaladt, és minden korban megfelelőnek tűnő eladónak feltett néhány kérdést Anditáról, a negyven évvel ezelőtt valahol itt terítőket kínálgató, különös lányról, kezdte elveszíteni a reményt.

Talán nem emlékezett jól az öreg anyóka, és nem is itt találkozott az állítólag a Szellemek Városából érkezett lánnyal. Ennyi idő alatt akár el is felejthette, hogyan történt valójában... Sosem fogok így a nyomára bukkanni!

Azonban, éppen, amikor készült feladni, az egyik kereskedő, aki kristályvázákat árusított, a homlokára csapott a név hallatán. Bár nem is lehetett olyan idős, hogy személyesen ismerhette volna Anditát.

- Ó, tudom, hogy kire gondolsz! Korcinnak, a kelmekereskedőnek az elveszett szerelme! Biztosan ő lesz az. Azt a lányt hívták valahogy így, talán pont Anditának. Elég szerencsétlen történet. Korcin még ifjúkorában megismert itt egy hímzett terítőket árusító leányt, valami fura szerzetet, és egymásba habarodtak. Legalábbis Korcin szerint a lány is megszerette, bár én ezt kétlem. Ugyanis, éppen azon az estén, amikor szerencsétlen flótás előhozakodott volna azzal, hogy megkérje a kezét, a lányka lelécelt. Soha nem tért vissza többé. Korcin azóta is őt siratja, és fűnek-fának mesélgeti boldogtalansága történetét. Menj, keresd meg, a kelmekereskedők közt ő az, aki a látóüveget viseli a nyakában egy láncon. Biztosan neked is szívesen elregéli a „drága, egyetlen szerelme” eltűnésének tragikus históriáját.

Thiago megköszönte az eladó segítségét, és elindult megkeresni a kelmekereskedőket. Korcin egy drága szövetből készült köntösbe öltözött, sovány, hórihorgas férfi volt. Nyakában valóban ott lógott egy vékony láncra fűzve egy csiszolt üveglencse. Őszülő, ritkás haja és hiányos, sárguló fogsora jelezte, hogy már benne jár a korban.

Thiago köszöntötte, és feltett néhány érdektelen kérdést az áruval kapcsolatban. Korcin odanyomta a katona orra alá a látóüveget, hogy azon keresztül megnézhesse a kelmék finom szövését.

- Jól hallottam, hogy ismertél egykor egy Andita nevű lányt, uram? - tért végül Thiago a lényegre, amikor elunta a szövetek vizsgálgatását.

Korcin arcán bús felhő suhant át:

- Valaha igen. Miért kérdezed?

- Egy ismerőse küldött ide, Pola anyó. Annak idején, pár évtizeddel ezelőtt jó barátságban voltak Anditával, együtt teáztak a ritka füvek vásárában. Az anyó érzi már, hogy a napjai meg vannak számlálva, ezért szeretné, ha egy búcsúüzenetet átadnék a kedves Anditának. Nem tudod, hol találom?

Korcin felsóhajtott:

- Bárcsak tudnám! Teljes szívemből szerettem. Itt ismertem meg én is Anditát, negyven éve a drágaságok vásárában. Egyből elvesztem abban a gyönyörű, mandulavágású szempárban, ahogy megpillantottam! Légiesen karcsú alakja lenyűgözött! Olyan szép volt, olyan titokzatos, olyan bánatosan különleges! Sosem láttam hozzá hasonlót. Azt mesélte, a Szellemek Városából származik. Hát nem csodálatos? Szebb volt, mint egy szirén.

Thiago türelmesen végighallgatta a szerelmes áradozást, aztán rákérdezett:

- Mi történt vele?

- Eltűnt. - Az idős kereskedő méla fájdalommal ejtette ki a szót.

- Úgy érted, hogy elköltözött? Vagy elrabolták?

- Nem. Úgy értem, hogy eltűnt, nyomtalanul. Elnyelte a föld.

- Nem világos számomra, hogy mire gondolsz.

- Semmi más nem maradt utána, csak egy virág. Ha akarod, megmutathatom. - Korcin elballagott a sátra raktározó részébe, és egy ládát cipelt elő. Kitette az áru mellé, majd leporolta.

Az öregember felnyitotta a ládát, és sokáig kotorászott a belehalmozott színes kendők, szövetek közt. Végül kihúzott alóluk egy tenyérnyi virágot. Könnyű gyöngyházfénnyel játszottak rajta a nap sugarai. A virág leginkább liliomra emlékeztetett, bár lágy rózsaszín árnyalat keveredett szirmai fehérségébe.

- Ennyi maradt utána - suttogta az idős kereskedő, és könnyek homályosították el tekintetét az emlék hatására. Virágot tartó keze reszketni kezdett, és finoman vele remegtek a rózsaszín szirmok is. - Mindig ezt a virágot hordta a hajába tűzve. Azt mesélte, hogy a hazájában halhatatlan liliomnak hívják a fajtát, mivel hiába tépik le a növény virágait a szárról, azok sosem nyílnak el. Mielőtt távozott, nekem adta a liliomot. Megkért, hogy őrizzem, ahogyan az emlékét is... Ezek voltak a legutolsó szavai hozzám, aztán átlibbent az akkori házam szomszédos szobájába, és mire utána futottam, már köddé vált. Nyoma veszett. Máig sem értem, hogyan tudott így szőrén-szálán eltűnni. Az ablakok túl kicsik voltak ahhoz, hogy kiugorjon rajtuk, kifelé pedig nem vezetett ajtó az udvarra. Érthetetlen... Azóta sem láttam, nem is hallottam hírt felőle. Mindenfelé kerestem, bejártam egész Iziliart, de nem leltem meg többé. A Kilenc Sziget kikötőinek összes hajóskapitányánál könyörögtem, hogy bármilyen árat megfizetek, csak vigyenek el engem a déli csonkakontinensre, hátha ott rátalálhatok Anditára. Nem voltak hajlandók útnak indulni arra a helyre. Még mindenféle kétes alakokkal is tárgyaltam az árról, ám végül nem akadt senki, aki vállalkozott volna rá. Így hát, hazatértem, és folytattam a kereskedést, ahogyan előtte... Mit tehettem volna? Éveken át bolyongtam, hogy felleljem, de nem sikerült. A végére, bevallom, feladtam a reményt.

Thiago szemügyre vette a virágot, még meg is tapogatta. Olyan selymesek voltak a szirmai, mintha nem is egy növényhez tartoznának, hanem valamilyen méregdrága, pókháló finomságúra szőtt kelméhez. Határozottan hasonlított arra a liliomfélére, amelyik a szénrajzon az Edita nevű kislány hajába volt tűzve... De vajon hány meg hány olyan kislány hord virágot a hajában, akinek semmi köze a titokzatos Anditához? Elég ez a homályos kapocs ahhoz, hogy elhiggye, hogy Edita származása Andita szülőföldjéhez köthető? És ha elfogadja azt kiindulási pontnak, hogy Edita a nyomtalanul eltűnt Andita népének tagja, hogyan segít ez egyáltalán megértenie a Titkos Küldetést és Hindo eltűnését?

- A szívem mélyén azért még mindig hiszek benne, hogy Andita egyszer majd felbukkan a semmiből, és itt lesz velem megint. - Korcin remegő kezében dajkálta a gyönyörű virágot. - Hátha egy szép napon...

Miután Thiago elköszönt az idős kelmeárustól, eltöprengve rótta a vásár utcáit. Csak távolian visszhangzott fülébe a kereskedők hangja, ahogyan portékáikat kínálgatták. A zöldségvásár felől idáig sodródó zajok, az ottani alkudozások néha veszekedéssé dagadó vitája, a teherhordó állatok bőgése... Ugyanis gondolatai messze jártak, az egykor eltűnt Andita nevű lánynál, a mandulaszemű, légies, nem evilági teremtésnél, akit a szerelme még mindig visszavár, negyven év után is... És egyszerre megtorpant, mintha villám csapott volna belé. Az ikrek! Az ikercsászárok! Hát persze!

Akármilyen elképesztőnek is tűnt az ötlet, rögtön igyekezett végiggondolni. Nem tévedhet-e? Az ikercsászárokról senki nem tudta, honnan származnak. Viszont hasonlóan néztek ki az aggastyánok elbeszélése szerint, mint ez a bizonyos Andita. Pontosan így mesélték: „szemük vágása, mint a mandula”, „légiesek, könnyed mozgásúak”, „mintha nem is ebből a világból származtak volna”. Róluk is az a szóbeszéd járta, hogy egy szép nyári napon nyomtalanul eltűntek. Róluk is máig sokan állították, hogy egy napon talán visszatérnek, pedig sok-sok idő eltelt azóta. Ők is a Szellemek Városából származtak? Lehetséges ez? És a kislány? Edita? Hozzájuk tartozik? Az ő gyermekük volt egykor? Vajon miért keresi Atala? Már amennyiben tényleg erre irányul a Titkos Küldetés...

Thiagót felélénkítette a felfedezés. Már tudta, mikori ügyet kell bolygatnia. Az ikrek pontosan nyolcvannégy évvel ezelőtt tűntek el, legalábbis - ha jól emlékezett rá - így mesélték, bár sosem volt jó az évszámok megjegyzésében. Ha a kis Edita tényleg a lányuk vagy egy leszármazottjuk, esetleg egyéb rokonuk volt, akkor közel kilencven évvel ezelőtti eseményeket kell kiderítenie. A fővárosban kell folytatnia a nyomozást. A legjobb, ha megkeresi Kerbelent és más öreg tanácstagokat, akik emlékezhetnek még az ikrekre. De vajon nem veszélyes ez? A fővárosban nyüzsögnek a kémek, besúgók, és könnyen Atala előtt köthet ki egy felségárulási váddal a nyakában, ha az ikrek után szaglászik. Mostanság nem népszerű az ikercsászárok korát emlegetni. Főleg nem ilyen mélységben nyomozni utána. Talán nincs is köze az egésznek Hindo eltűnéséhez, és feleslegesen juttatja magát a vesztőhelyre, anélkül, hogy bármit megtudna.

Thiago nem engedte, hogy eluralkodjanak rajta a kétségek. Nem fog visszafordulni, amikor már éppen nyomra bukkant! A birodalom összes többi lakosa szemet hunyt Hindo eltűnése fölött. Hindo parancsnok apródja, a beosztottjai, a Forfear erőd körül lakó falusiak, a családja, a bajtársai, mindenki! Mindenki elfogadta, hogy a császárnő így akarta. Elküldte Hindót egy küldetésre, és kész, nem szabad tovább firtatni! Ha ő, Thiago is ráhagyja, akkor senki sem fog többé nyomozni utána. Pedig, ha visszagondolt a sötét pillantásra, amelyet Mazedrin meg Nevra váltott a trónteremben, amikor először megemlítette Hindo nevét, érezte a zsigereiben, hogy Hindóval szörnyűség történt. Atala a vesztébe küldte szerencsétlen katonát. Tudnia kell, hogy miért! Mi folyik itt, és mi lett vele? Ha még lehet Hindón segíteni, akkor nem késlekedhet egy percet sem. Ha pedig már túl késő, akkor tartozik ennyivel a barátja emlékének, hogy nem hagyja a semmibe veszni, hanem kideríti, hogy miféle ügyért áldozta az életét.

Mire Thiago visszaért a lovához, már eldöntötte, hogy folytatja az Edita utáni kutatást. Kerül, amibe kerül, megvívja ezt a harcot, és nem hátrál meg gyáván. Megütögette a lova nyakát.

- Megint hosszú út vár ránk. - Eloldozta az agyon hajszolt jószágot a dinnyeárus istállójának cölöpétől. - Tarts ki még néhány hétig, utána megígérem, hogy hosszabb időre is megpihenhetsz. A fővárosban kapsz legalább három-négy napot, hogy kifújd magad. Ha lassan haladok a nyomozással, akkor lehet, hogy több is lesz belőle.

29. fejezet: Tutu'Gok kikötőjében

Gorthos már legalább fél órát eltöltött azzal, hogy eredménytelenül rázogatta, ütögette, kopogtatta a brosst, hogy végre előcsalogassa belőle a névtelen nőt. Ám az nem volt hajlandó felbukkanni.

- Tudom, hogy nem vagy az ősmágusok kéme. Fejezd be a bujkálást! - ismételgette az öreg varázsló. Újonnan vásárolt amulettjeit - egy zöld meg egy vörös csiszolt, üvegszerű követ - használva megpróbálkozott néhány varázslattal is, hátha valamelyik előrángatná a nőt rejtekéből, ám nem ért célt. Csak a rus nyelvű felirat sötétlett a brossba vésve, az asszony nem bújt elő.

- Ha nem jössz ki, bedoblak az ékszereddel együtt a raktérbe, és ott hagylak! - fenyegetőzött Gorthos, ám ezzel sem ment semmire.

Már kezdte feladni a hiábavaló kísérleteket, és végül úgy döntött, hogy cselhez folyamodik. Várt egy kicsit, félretette a brosst. Aztán hangos zörgéssel leverte a holmiját a fogadó szobájának asztaláról.

- Jaj nekem... Segítség! - hörögte. - Rosszul vagyok...

Hirtelen megérezte a hűvös szellőt, és eltűnt a brossról a rus nyelven írt versike. A helyén pedig megjelent az ékszerbe zárt nő.

- Mi bajod? - kérdezte meg Gorthostól aggodalommal telt hangon.

Aztán, amikor meglátta, hogy a varázsló csak üldögél az ágya szélén, rögtön bosszús grimaszba torzult az arcán az előbb még ijedt kifejezés.

- Csaló! - sziszegte, és vissza akart húzódni a brossba, ám a mágus megállította.

- Várj! Azt akarod, hogy megint évtizedekig kelljen porosodnod egy ékszer mélyén tétlenül?

- Igen, talán az lenne a legjobb. - A nő tovább hátrált.

- Én viszont szeretném, ha az útitársam maradnál.

- Miért akarod, hogy az ősmágusok kéme az útitársad legyen? - A bross felhúzta a szemöldökét. - Csak bajod származhat belőle.

- Ugyan, hagyd már ezt a képtelen hazugságot! Tudom, hogy nem is vagy az ősmágusok kéme.

- Jól van, bevallom, igazából a főpapok nagytanácsa küldött. Az ő kémük vagyok.

- A főpapok nagytanácsát harminc évvel ezelőtt feloszlatták, és már nem is létezik. - Gorthos megrázogatta a brosst. - Fejezd be ezt a butaságot! Senkinek sem vagy a kéme, és nem is napjainkban zártak bele ebbe az ékszerbe, hanem jóval régebben. Ugyan mi okod lehet rá, hogy még mindig ennyire titkolózol?

A nő idegesen igazgatta kusza, sötét fürtjeit.

- Egyszerűen csak nem akarom, hogy rájöjj, milyen bűn miatt lakatoltak be ide - próbálkozott végül, kis hallgatás után.

- Nem bűn miatt vagy bezárva. - Az idős varázsló a fejét csóválta. - A mágusok Hordóhasú Hotarnak szánták az ékszert, nem neked.

- És ha mégis nekem? Lehet, hogy elírták azt a vacak pergament vagy mit, ahol ezt olvastad - feleselt az ékszer foglya. - Lehet, hogy kiirtottam egy pár falut mégis.

- Egészen eddig fel voltál háborodva rajta, ha azt gondoltam, hogy bűnök miatt raboskodsz a brossban. Most miért akarod megint bizonygatni, hogy véres gyilkosságokat követtél el?

- Mert még az is jobb, mint az igazság!

A nő válasza elgondolkodtatta Gorthost. Egy sötét titok lapulhat itt a mélyben. Még napjaikban is kifejtheti hatását, és a bross ezért nem akarja elárulni. Talán tényleg igaz, amit egykor mondott, hogy saját magát zárta bele az ékszerbe... De vajon miért? Miért választana valaki önként a halálnál is rosszabb sorsot? Ha csak meg akart szabadulni az akkori életétől, miért nem lett öngyilkos? Tudnia kellett, hogy örökre tehetetlen foglya lesz az ékszernek, ha egyszer bezárják. Miért akarta így?

- Jól van, ne beszéljünk erről egyelőre! - mondta végül a varázsló. - Csak ígérd meg, hogy befejezed a hazudozást, és tisztességes útitársam leszel végre.

- Rendben, de akkor ne nyomozz utánam!

- Azt majd meglátjuk. - Gorthos felvette a brosst az asztalról. - Gyere, megmutatom a várost! Tetszeni fog, mert itt is laknak békaszerzetek meg egyéb érdekes teremtmények. Még trollok is előfordulnak hébe-hóba.

- Nem félelmetesek? A gyerekkoromban látott trollok elég szörnyszerűnek tűntek...

- Ezek általában csak félvér trollok, és már felvették az emberek szokásait. Ártalmatlanok.

- Akkor egy olyat is tapogassunk meg! - lelkesült fel a nő. - Milyen érzés lehet megfogni a kezét...?

Gorthos morgott valamit, de azért magánál tartotta az ékszert. Miután összeszedte a nemrég szándékosan levert holmiját, elindult a városba.

*

Amikor a megbeszélt találkozó ideje eljött, mindenki pontosan, a nap leereszkedésével egyszerre érkezett meg a fogadó cégére alá. Kihúzódtak a ritkuló, de még mindig jelentős embertömeg szélére. Marta maga köré gyűjtötte társait.

Henrik meg Lila vadonatúj ruházatban feszített. A fiatalember a legújabb divat szerint elöl hullámos gallérúra szabott gyapjúinget viselt levelek kipréselt levével zöldre festett, gondosan alakjára igazított mellénnyel. Térdnél összeráncolt bőrnadrágot húzott hozzá. Fején ott díszelgett a Khallaendarban vásárolt fejkendő, és látszott, hogy megborotválkozott.

Lila egy méregdrága, vörös selyemruhában pompázott. Réteges szoknyáit számtalan fodor díszítette. Szőke hajába megint masnikat kötött, mint az utazás előtt, és még a szemét is kihúzta szénnel.

Zizrel hátizsákjából egy csokorra való térkép kandikált ki, jelezve, hogy gazdájuk mire költötte a Martától kapott ajándék aranyat. Egyedül az asszonyság tűnt úgy, mint aki a küldetés szempontjából valóban hasznos dolgokat vásárolt. Marta vállán keresztben egy erős kócszövedékből és vékony deszkacsíkokból rögzített kötéllétra lógott feltekerve, a hátán egy tartalék vizes tömlőt viselt a hátizsákja mellett, és rongyból csavart övén szárított gyógyfüvekkel teletömött zsákocskák csüngtek.

Gorthos is az övére fűzte fel az általa vásárolt amuletteket, de ő eltakarta úti köpenyével, nehogy a városőrség észrevegye, hiszen a százévesnél idősebb harci mágusoknak törvény tiltotta az amulettek hordását és használatát. Az öreg varázsló a brossal beszélgetett, mielőtt társai megérkeztek. Mivel elhatározta, hogy nem fogja titkolni, hogy az ékszer lakója ismét előbukkant, így a kezében tartotta akkor is, amikor a többiek már mellette álltak.

Marta egy elégedett félmosollyal nyugtázta, hogy ismét minden rendben az ékszer meg a mágus között. Nem tette szóvá a dolgot, inkább Lilára és Henrikre vetett egy rosszalló pillantást. Aztán intett a csapatnak, hogy mehetnek is befelé, a szálláshelyre, hogy megpihenjenek, mielőtt elindulnak holnap reggel a hosszú hajóútra.

- Ti? Melyik estélyről jöttetek? - horkant rá azért még Henrikre meg Lilára.

- Elmentünk megnézni egy előadást az egyik nemes kertjében, a hét-tavi varázskör tündér kara lépett fel egy táncos mutatvánnyal. Muszáj volt kiöltöznünk, mert különben az őrök nem engedtek volna be minket, hiába fizetjük ki a belépőt...

- Te kékazúr ég! Ti aztán nem kaptok tőlem egy lyukas rezet sem többet!

- Holnapra átvesszük az úti ruhánkat - ígérte Lila sietve, de Marta arcán nem enyhült a helytelenítő kifejezés.

*

A Szirén Szigonya egy kétárbocos kereskedőhajó volt. Széles, fehér vitorláit éppen igazították a matrózok, ahogy a kis csapat megérkezett a kikötőbe úti málhával megrakodva. Elmion már messziről integetett a hajó korlátjánál állva. Utasította a tengerészeket, mire azok lebocsátották a hajóra vezető deszkahidat. Az utazók Marta vezényletével átkeltek rajta. A hajóskapitány most is szívélyesen megölelte az asszonyságot köszöntésképpen, és a többieket is üdvözölte egy kurta fejbiccentéssel.

- Hamarosan indulunk, úgyhogy kezdjük azzal, hogy megmutatom a kabinjaitokat, ahová le tudtok pakolni. - A széles vállú, körszakállas férfi a hajófedélzet belseje felé vezette az öt vándort.

- Ki ez a férfi? - kérdezte meg a brossba zárt nő összevont szemöldökkel Gorthostól.

- Marta egy régi ismerőse, Elmionnak hívják.

- És csak úgy véletlenül összefutottatok vele?

- Igen. Felajánlotta, hogy elvisz minket Octopus Királyságba a hajóján, ingyen.

- Ingyen?! - Az ékszer arcán egyre komolyabb kifejezés ült.

- Jó barátok Martával. Zizrel szerint is fura a felbukkanása, de hát, nem annyira meglepő körülmény az, hogy egy hajóskapitány egy nagy kikötővárosban tartózkodik a hajójával - pergette le magáról az aggodalmat az öreg varázsló. - Bár, kétségtelen tény, hogy több ezer ember közt észrevett minket a legnagyobb forgatagban...

- Egyértelműen gyanús - vágta rá a bross. - Higgy nekem! Egész életemben menekülnöm kellett. Sosem tudhattam, hogy kiben bízhatok, vagy ki fog feldobni a helyőrségnél a pénzjutalomért cserébe... Mérföldekről kiszúrom, ha valaki rosszban sántikál.

Gorthos kicsit kényelmetlenül érezte magát, és igazított egyet a szakállán zavartan.

- Mi bajod ezzel a szerencsétlen Elmionnal? - kérdezett rá aztán. - Nem is ismered, csak most találkozol vele először.

- Éppen ez az! Mit keres itt? Miért pont most, amikor ti egy őrületesen titkos küldetést hajtotok végre? Javaslom, hogy vigyázz vele, és engem véletlenül se mutass meg neki!

- Jól van, jól van. - Az idős mágus a zsebébe rejtette az ékszert, és a társai után sietett.

Elmion már a kabinokat nyitogatta ki nekik.

- Ott, abban a nagy, feketére festett ajtajúban van a lakosztály, ahol a kereskedő meg a felesége aludt, ezt természetes te kapod, Marta - fordult mosolyogva az asszonysághoz. - Mellette a gyerekek két kis kabinja, ezek legyenek például a félkoboldé meg az öregemberé, a szolgák kabinja pedig az ifjú páré...

- Ó, mi nem vagyunk egy pár - sietett gyorsan Henrik a kiigazítással, mire Elmion csak sokat sejtetően ráhunyorított a fiatalemberre és Lilára.

- A szitakötőnek meg hoztam egy ketrecet - folytatta a kapitány, és az egyik fülkéből elővett egy poros fémkalitkát.

- Ez igazán nem szükséges! - tiltakozott Henrik meg Lila kórusban, ám a hajóskapitány figyelmeztetően felemelte a mutatóujját.

- Ha nem akarjátok, hogy egy tengeri madár felfalja, javaslom, hogy tartsátok benn a szegény párát.

Henrik elkapta a berzenkedve sípoló szitakötőt. Benyomta a kalitka vasajtaján, aztán rápattintotta a zárat.

- Így ni! - bólintott rá Elmion. - Most pedig nyugodtan foglaljátok el a kabinjaitokat, és pakoljatok ki! Utána még pont lesz rá idő, hogy megnézzétek a hajó indulását, ha érdekel.

Azzal tovább is sietett a teendőit folytatni.

- Mégsem illő, hogy Henrik meg Lila egy kabinban utazzon - jegyezte meg Gorthos, félig dünnyögve.

- Valóban. Az lesz a legjobb, ha Zizrel beköltözik hozzád, mert ő a legkisebb, és simán elfér ott. Henrik meg megkapja az ő kabinját - rendelkezett Marta.

A félkobold beleegyezett a felosztásba, és így Gorthossal ketten pakoltak be a kereskedő család gyerekeinek egyik kabinjába. Két vékony, deszkákból tákolt faágyikó és egy láda alkotta a helyiség szegényes berendezését. Mivel a láda üresen tátongott, rögtön bele is tették a tartalék ruháikat meg a többi olyan felszerelésüket, ami nem volt túl értékes. Zizrel, ahogy látta, hogy Gorthos is féltő gondossággal ellenőrzi, hogy mit merjen ott hagyni a kabinban és mit tartson magánál, rákérdezett:

- Te sem nagyon bízol meg Elmionban és a bandájában, igaz?

- Hát... nem is tudom. Egyszerű tengerészeknek tűnnek, jóravaló embereknek, de a bross azt mondta, hogy szerinte nem árt, ha elővigyázatos vagyok velük. Úgy döntöttem, hallgatok rá.

- Nekem nagyon nem tetszik ez az egész - motyogta Zizrel magában. - Csapdát sejtek emögött a nagy jószándék mögött, Elmion csodával határos felbukkanásáról nem is beszélve. Szerintem, a város bejáratánál várt ránk valakinek az utasítására.

- Nem tűnik valószínűnek. Ugyan mit akarna tőlünk?

- Megtudni valamit a Titkos Küldetésről. Mi mást?! - A félkobold eltökéltnek tűnt, hogy felfedezzen valamilyen alattomosságot a hajóskapitány megjelenésében. Gorthos ráhagyta a dolgot, inkább kiballagott a fedélzetre, hogy megmutathassa a brossnak, ahogyan a hajó kifut a kikötőből. Leült egy elhagyatott szegletben, amerre nem jártak a fel-alá rohangáló matrózok. Helyet foglalva egy üres ládán, kivette a brosst a zsebéből.

A nap még csak most kelt fel, bíbor-lila színjátékot csalva az égre. A vörös fényben szálldosó sirályok rikoltásai betöltötték a kikötő levegőjét. A dokkokon Tutu’Gok számtalan lakója és átutazóban lévő vendége sürgött, tengerészekkel és kéregetőkkel keveredve. Az ételárusok fából eszkábált kis bódékból kihajolva kínálgatták a sült halat meg a rákféléket, mások pedig talicskán tolták maguk előtt a portékáikat, kagylókból épített dísztárgyakat, ékszereket, halszálkákból és enyvből tapasztott fésűket, egyéb apró csecsebecséket.

- Ez a Tutu’Gok nekem túl lármás volt - szólalt meg egyszer csak a brossba zárt nő. - Jó lesz Barak városkája, oda fogunk költözni, ha véget ér a küldetésed.

- Remek, hogy ezt így egyedül eldöntötted...

A bross vagy nem vette észre Gorthos hangsúlyát, vagy úgy tett, mintha nem tűnt volna fel neki, ugyanis kedélyesen folytatta:

- Már ki is találtam, hogy melyik utcában kellene házat venned, persze, csak ha lesz ott eladó kunyhó. Volt Barakban egy érdekes vízfelvonó-szerkezet. A békaszerzetek az emeletre épült kunyhókba csörlőzték fel a folyó vizét, és beöntögették egy csőrendszerbe... Na, az a kütyü nagyon tetszett, és egy olyan kunyhót kellene vásárolnod, ahonnan rálátnék a vízfelvonó-masinára. Ja, igen, és legyen a folyóra is ablak, mert ahogy rákásznak a békaszerzetek az iszapban, biztosan lesz idejük beszélgetni velem, amíg te a legújabb köteteden dolgozol. Kiállítasz az ablakpárkányra, én meg tanulgatom a nyelvüket...

Gorthos csak legyintett, de azon kapta magát, hogy gondolatban akaratlanul is azt kezdi számolgatni, vajon az összes könyve elférne-e egy békaszerzetek által épített házikóban. És, hogy hány kódextartó állványt tudna besorjázni az emeletre, amennyiben egy egész tornyocskát vásárolna magának Barakban, nem csak egy kunyhórészt...

30. fejezet: A fővárosi könyvtárban

Nevra árnyékként suhant végig a fővárosi közkönyvtár csiszolt kőlapokkal borított lépcsőjén. Ahogy elérte a bejárat közelében tornyosuló vastag márványoszlopokat, meghúzódott az egyik mögött. Megvárta, amíg az őrök figyelmét eltereli egy veszettül csaholó kóbor kutya. Amikor a két sisakos, fegyvert viselő férfi elindult a felbőszült állat irányába, a varázslónő egy bűvös aurát idézett maga köré, hogy az elrejtse. Beosont a könyvtár épületébe az őrök háta mögött. A leterített, puha szőnyeg elnyelte léptei hangját.

A nő gondosan ügyelt rá, hogy egyetlen védelmi varázskörbe se fusson bele. Elkerülte az olvasóteremben üldögélő mágusokat meg papokat, akik vagy a tanoncaikat oktatták, vagy a porladó, öreg tekercseket bújták nagy buzgalommal, tanulmányozva a rájuk írt bölcsességeket. Miután elhagyta a fojtott beszéd morajától zúgó olvasótermet, olyan folyosókra érkezett, ahol már síri csend honolt. Különböző rácsos ajtók választották el a helyiségeket. Itt a legdrágább és legnehezebben beszerezhető kódexkülönlegességek álltak aranyozott állványokon. Csak a könyvtárosok engedélyével lehetett belépni. Nevra megborzongott, ahogy a rácsok mellett elhaladva megérezte a mágikus védelem kifelé áramló erejét. Megszaporázta a lépteit, hogy ne sokáig kelljen éreznie a komoly varázslatok okozta csontig maró fájdalmat.

Amikor a végére ért az utolsó folyosónak is, a könyvek raktározására szolgáló hatalmas terembe lépett be. Száznál is több kódexet tároltak itt, és még több tekercset, bár azoknak a számát Nevra megközelítőleg sem tudta volna meghatározni.

Szekrénytől szekrényig lopakodott, amíg meg nem érkezett az egyik sarokhoz, ahol egy magányos asztalka állt. Mellette pedig a birodalmi főtanácsos ült, egy szürkés, bőrkötéses kódexet olvasva.

Mazedrin feltámasztotta maga előtt a kötetet az asztal széléhez, és elmélyülten nézegetett egy vadvirágokról rajzolt tudományos ábrát.

Miután Nevra varázslattal ellenőrizte, hogy még egy egérként rejtőző alakváltó sem leskelődik-e, előlépett a polc mögül. A főtanácsos összecsukta a kódexet, ahogy megpillantotta a feleségét.

- Csakhogy végre itt vagy! - tett egyből szemrehányást. - Már majdnem kiolvastam Ung-lápi Gorthos botanikai kézikönyvét, mire ideértél.

- Neked könnyű, mert nem neked kell ezerszer ellenőrizni, hogy követnek-e Atala kémei. Te, amilyen bárgyú és elővigyázatlan vagy, egészen biztosan nem vennéd észre, ha a nyomodban lennének.

- Miért? Te talán észrevetted?

- Nem, de most nem is követett senki.

- Legalábbis azt hiszed - toldotta hozzá Mazedrin epésen.

- Ne aggódj, ha bárki figyelne, tudnék róla.

Nevra körbenézett, és mivel nem látott több széket az asztal körül, egy kelletlen ajakrándulással odaült a férje ölébe. Átkarolta a férfi vállát támasztékként:

- Nos, minek olvasgatod Gorthos növényhatározóját?

- A kis Edita hajába festett virágot kerestem, az ikrek hagyatékának utolsó lapján látottat. Nincs benne a kódexben, legalábbis nem találom. Rendkívül ritka növény lehet, előfordulhat, hogy nem is erről a kontinensről származik.

- Ehhez a zseniális felfedezéshez elég lett volna, ha megkérdezel, ahelyett, hogy órákig bogarászod annak a hibbant aggastyánnak a kötetét! Ha nem tudnád, méregkeverőnő vagyok, és „egészen véletlenül” értek Iziliar növényvilágához.

- Akkor, ha ennyire okos vagy, meg bírod mondani, hogy mi volt az a giccses liliomféle a kislány hajában?

- Fogalmam sincs, de annyit, hogy nem Iziliarból való, egyből tudtam volna.

Mazedrin inkább elengedte ezt a kérdéskört. Megfogta a nő nyakában a prémet. Eloldozta az aranyozott csatját, és elkezdte lehúzni Nevra köntösét.

- Mit művelsz?! - szisszent fel a felesége. - A városi könyvtár kellős közepén vagyunk!

- Nyugalom, csak a sebeidet akarom megnézni, hogy mennyire gyógyultak be. - A főtanácsos végigsimított a nő szabaddá váló, fehér vállán. - Úgy tűnik, alig maradt nyomuk - állapította meg.

Nevra türelmetlenül félrelökte a férje kezét, és visszahúzta a nyakába a prémet az eredeti helyére:

- Mondtam, hogy semmiség az egész, pár nap alatt helyrehozták az életpapok.

- Én meg mondtam, hogy le kellett volna vennem a pecsétgyűrűt, mielőtt megütlek, mert még mindig látszik a nyoma a homlokodon... - nézegette Mazedrin összevont szemöldökkel a felesége arcát. - Biztosan fájhatott...

- Ugyan már! Ha még az a vacak gyűrű sem lett volna rajtad, nem is látszott volna semmi az ügyetlen és erőtlen ütéseidből! - A nő felszegte az állát. - Hidd el, hogy kellett!

- Jó, de azért lásd be, hogy tényleg túlzás, hogy vagy háromszor magadba szúrtad a konyhai vadnyúzó kést. Szükségtelen volt.

- Néhány apró karcolás sosem győzte volna meg Atalát. Hallanod kellett volna, hányszor kifaggatta a gyógyító papokat a szobám előtt! Hogy szerintük mennyire súlyosak a sérüléseim. Hogy mennyire tartják valószínűnek, hogy tényleg egy merénylő okozta. Tiszta szerencse, hogy az egyik döfés félrement, és majdnem megölt, mert így elég hitelesre sikeredett a dolog. Egyébként meg, nem kellett volna egyedül csinálnom az egészet, ha lett volna benned annyi férfias bátorság, hogy te szúrsz le néhányszor, és nem hagyod rám a feladatot!

Mazedrin belesápadt a gondolatba:

- Nekem már az a négy ütés is sok volt, amit ahhoz kellett adnom, hogy az arcodon is legyen pár seb.

- Micsoda szerencsétlen, pipogya alak vagy!

Nevra ezután viszont hirtelen átölelte a férje nyakát.

- Úgy örülök, hogy egy percig sem hitted el Atalának ezt a képtelen hazugságot Thiagóról meg rólam - suttogta. - Megnyugtató, hogy nem feltételezted...

- Természetesen belőled bármit kinéznék - vetette közbe a báró undok hangsúllyal -, viszont arról a szegény Thiagóról tényleg nem tudnám elképzelni, hogy összeszűrné a levet egy ilyen alattomos boszorkánnyal, mint te. Így rögtön tudtam, hogy egy szó sem lehet igaz abból, amit Atala állít.

Nevra vágott egy fintort a férje válaszát hallva, de mégsem engedte el, hanem továbbra is átölelve tartotta. Mazedrin is szorosan átkarolta a nő derekát.

- És most? Mi lesz a feladatom? - kérdezett rá Nevra egy perc elteltével. - Csak azt ne mondd, hogy várakozzak türelmesen a palotában! Már kezdek megbolondulni Atalától. Fogalmad sincs, milyen nyomasztó tud lenni, amikor már hetek óta kell hallgatnom a gyanúsan céltalannak álcázott fecsegését.

- Hidd el, tudom, mit élsz át! Velem is megpróbálja néha ezt a taktikát, hátha el tudja altatni az éberségemet. Az a lényeg, hogy koncentrálj, és ne adj ösztönös válaszokat! - A báró részvétteljes arccal megsimogatta a felesége haját. - Kitartás! Sajnos, most nincs jobb ötletem, mint hogy a lehető legártalmatlanabbnak tűnve időzz a palotában, és az egyetlen érdemi dolog, amiről beszélj, az az ellenem forralt bosszúterveid sora legyen.

- És te mit fogsz csinálni közben?

- Mindent szépen előkészítek, ahogyan elterveztük. Most megyek is, és beszélek a tolvajok céhének a vezetőjével.

- Nekem is indulnom kell. Vissza kell térnem a palotába ebéd előtt, nehogy Atala gyanút fogjon. Fürtökben lógnak a kémei a szobámon, nem tudom, mennyi időre tévesztik meg őket a távozásomat álcázó varázslatok. Egyáltalán, nagyon kockázatos volt idejönnöm.

- Tudom, de muszáj volt látnom, hogy jól vagy-e. Atala nem bírta normálisan elárulni, hogy mi lett veled, amikor megpróbáltam szóba hozni. Persze, csak céloztam rá, hogy elképzelhetőnek tartom, hogy a palotába menekültél. Atala viszont mellébeszélt, nem válaszolt rendesen.

- Többet ne említs előtte! Láthatod, hogy jól vagyok, és semmi bajom. Most viszont tényleg mennem kell, mielőtt mindketten nagy zűrbe kerülünk. - Nevra felkelt a férfi öléből, és egy gyors csókot nyomott a homlokára. - Lehetőleg próbáld meg nem elszúrni az egészet!

A főtanácsos búcsúzóul megszorította a felesége kezét.

*

Atala úrnő aznap délután egyedül ült a császári palota kertjében egy padon. Előtte pedig a terjedelmes kőtábla szürkéllett kék meg fehér, sokszögekre osztott körökkel. A festett körök különböző pontjain drága ásványból faragott fehér meg vörös bábuk álltak. A császárnő elmerengve tologatta őket ide-oda, egyiket előrébb, a másikat hátrébb.

Egyszerre árnyék hullott a táblára, és a tolvajok fejedelme tűnt fel, szinte a semmiből. Vállát szokásos csuklyás köpönyege borította. Két lyuk volt hasítva a szemének, és mint mindig, most is kilátszott egy kis folt a nyakából, mutatva a férfi testét borító bonyolult, fekete tetoválás egy darabját. Atala sosem értette, mire jó ez a rejtélyes köpönyeg-viselés, ha közben mindenki be tudja azonosítani a ruha viselőjét a kilátszó ábra alapján. Nem firtatta. A tolvajok fejedelmét különös embernek ismerte, akinek nem minden szokásában lehet mély értelmet találni.

- Á, a zebonjáték! - mormolta a férfi, és csuklyás köpönyegét úgy billentette, hogy jobban kilásson a réseken, és felmérhesse a bábuk helyzetét a kék-fehér körökben. - Mi lenne, ha leütnéd a külső fehér halászt?

- Fel kellene hozzá áldoznom egy vörös zsoldost. Túl nagy ár. - Az úrnő hangja töprengő volt, szemlátomást a játék jobban lekötötte, mint a tolvaj érkezése.

- Miért érzem úgy, hogy még sokáig fog tartani ez a játszma?

- Mert saját magam ellen játszom, és én nem veszítek - felelte Atala egykedvűen. - Az anyámnak meggyőződése volt, hogy belőlem fontos személy lesz egyszer, ugyanis fenn állt az égen a kék hold, amikor megszülettem. Minden rezet, amit az apám nem költött el italra, félretett, hogy taníttathasson. Még saját tankönyvem is volt. És, persze, egy kis zebon-készletem. Igaz, csak egy elnagyoltan pingált fatáblácska volt, a bábuk pedig festett kavicsok, de akkor nem ez számított. Mindig is szerettem a zebonjátékot, mert senki más nem játssza nálam jobban. Amióta megtanultam a szabályokat, sosem győzött le senki. Egyszer sem. Elgondolkodtató, nem?

A tolvaj feszélyezetten bólintott, miközben nem bírta levenni a szemét a zebontábláról.

- És ha belépne a vörös pap az árnyak körébe? - ötletelt újra.

- Utat nyitna a fehér pap előtt. Kockázatos taktika.

- És ha az első vörös zsoldos...

- A vörös zsoldost közelről veszélyezteti a fehér halász. Nem célszerű elmozdítani.

A tolvajfejedelem úgy döntött, nem erőlködik tovább.

- Elhoztam, amit kértél, úrnőm - közölte inkább, és egy selyemből varrt zsákocskát húzott elő köpönyege zsebéből. Letette az úrnő mellé a padra.

- Máris? - vonta fel Atala a fél szemöldökét, miközben a vörös ásványból faragott halász bábut előre tolta a táblán, egy körrel beljebb. - Szép munka.

- Igyekeztem, hogy minél hamarabb végrehajthassam a megbízást.

- Szorgalmad dicséretre méltó. - Az úrnő kiismerhetetlen arckifejezéssel visszafordult a zebontáblához, és most egy fehér bábut helyezett egyik körből a másikba. - A fizetségedet elküldetem a tolvajok utcájába holnap.

- Inkább adasd oda Briannának! Üzend meg neki, hogy meg is tarthatja. - A tolvaj összébb húzta magán a köpönyegét, és indulni készült.

- Nocsak, milyen szerencse éri azt a koszos, semmirekellő nőt. - Atala ajkán mosoly játszott.

- Kedvelem. Lehet, hogy egy napon elveszem feleségül.

- Ezt mondtad a korábbi szeretőidről is.

- Tudom, de Briannát tényleg el akarom venni. Abbahagyatom majd vele az utcai munkát meg a bor vedelését, és szép selyemruhákba öltöztetem, mint egy úrhölgyet. Lesz gyaloghintója, virágos kertje, drágaköves ékszerei... A kedvenc madara a színváltó tukán, azt is veszek neki egyet, aranykalitkában.

- Őt is meg fogod ölni, ahogyan az előző négyet - mondta ki Atala könyörtelenül. - Nem lesz ebből az egészből semmi.

- Talán. - A tolvaj megvonta a vállát, és aztán tovasuhant a kert gondosan metszett bokrai, lugasai között.

Atala úrnő ismét kizárólag a zebonjátéknak szentelhette a figyelmét. Hosszas szüneteket tartva egy-egy lépés előtt, míg mérlegelte a következményüket, folytatta a bábuk ide-odatologatását.

Valaha egy kovácsműhely mögötti kunyhó padlóján ülve tanulta meg a játék lépéseit. Máig emlékezett rá, hogy milyen csodálattal vegyes irigységgel szemlélték a testvérei, ahogy elsőre megértette a szabályokat. A nővérének és a húgának napokba telt, mire két-három bábu nevét megjegyezték. Nos, igen... Nem mindenki hivatott arra, hogy nagy dolgokat vigyen véghez.

Atala megfogta az egyik vörös előkelő bábut, és egy laza mozdulattal lelökött vele a tábláról egy fehér halászt.

31. fejezet: Az Öböl-tengeren

Lila a hajóutazás kezdete óta tengeribetegséggel küszködött. Magában kénytelen volt megállapítani, hogy ez minden eddigi megpróbáltatásnál rosszabb. Mivel az első két napot a kabinjában töltötte gyengélkedéssel, nemigen kapott képet arról, hogy milyen is az Öböl-tenger, amelyen keresztülsuhant hajójuk Tutu’Gok városát elhagyva.

Marta a harmadik nap közepére elrendelt egy tanácskozást a lakosztályban, ahol Elmion elszállásolta, így Lila igyekezett addigra emberi állapotba hozni magát. Az émelygés és a rosszullét azonban csak a legkisebb gondjává vált, amikor a tanácskozás napjának reggelén felkelve, megmosakodva észrevette a hátizsákjában hurcolt kis ezüsttükörben, hogy a sós, tengeri levegő kiszívta a hajából a virágokból sajtolt festék színét. Az kölcsönözte a kizárólag az Oske-föld szülötteire jellemző, aranyszőke árnyalatot a fürtjeinek. Már egészen meglátszott az eredeti szín, a közönséges barnás-szőkés. Lila álcázni akarta, hogy útitársai azt higgyék, Oske-földről származik. Rémülten igyekezett kitalálni, hogy mit kezdjen visszaváltozott hajával.

Ahogy délután belépett Marta kabinjába - ötször akkora volt, mint az övé és bútorzata is sokkal gazdagabb - minden szempár rá szegeződött.

- Öhm... én... arra gondoltam, hogy talán... el tudnám kerülni a napszúrást, ha kötnék egy fejkendőt, mint Henrik... - pötyögte a lány, és a feje felé intett. Haját egy sötét szövetből csavart fejkendő takarta, mint az etiliai özvegyasszonyokét. Hátul egy kontyba tekerte feltűzött fürtjei körül.

- Ez valami új divathóbort? - fintorgott Marta, de nem várt választ, hanem a teendőikre fordította a figyelmét rögtön. - Ezennel megnyitom az első csapat-tanácskozásunkat! - harsogta, és rácsapott az asztalára egy jó nagyot nyomatékképpen.

A selymes, kényelmes ágyneművel leterített ágy szélén már ott ült Henrik meg Zizrel, az asztal sarkánál pedig az öreg Gorthos a brossal. Lila kerített magának helyet a félkobold mellett a takarón, amíg Marta fel-alá sétált a kabinban.

- Tutu’Gokban átvettem egy üzenetet, amelyet a fenséges császárnő - örök pompában fürödjön minden napja! - küldönce hozott számunkra - kezdte az asszonyság. - A levélben az öt Ledoran Királyságban végrehajtandó feladat áll.

- Már megint titkolóztál előttünk? - kérdezett közbe Gorthos.

Marta először dühös feleletre készült a kéretlen közbeszólás miatt, aztán viszont, úgy tűnt, belátta, hogy van igazság a mágus szavaiban. Vonakodva bár, de beismerte:

- Nos, igen, valami olyasmi, de ne a lényegtelen részletekkel foglalkozzunk! Ez egy Titkos Küldetés, és jobb, ha ezzel a körülménnyel megtanulunk együtt élni. Tehát, vissza is térek az eredeti témára. Kaptam egy tekercset a küldönctől. Öt teendőnket írták rá, csakhogy a feladatokat öt különböző embernek kell elolvasnia, mindegyikünknek egyet-egyet.

- Ezt nem értem - szólalt meg most Henrik. - Ugyan miért kellene öt különböző...?

- Mert nagy erejű mágia ül a tekercsen, és védi, hogy csak így lehessen hozzáférni a tartalmához - felelt az asszonyság, mielőtt a Hebrencs a kérdése végére érhetett volna. - Így már világos?

A fiatalember gyorsan bólintott.

- Most körbe fogom adni a tekercset, és mindenki elolvassa a számára láthatóvá váló feladatot - folytatta Marta. - Gondosan jegyezzétek meg, mert meg fogom semmisíteni a tekercset ma este, miután mindenki betanult egy-egy teendőt. Mivel egy Titkos Küldetésről van szó, egymásnak sem mondjuk meg, mit láttunk a tekercsre írva. Mindenki annak a feladatnak a végrehajtásáért lesz felelős, amit kap, és nem kell senkinek az orrára kötni, hogy mit és hogyan fog csinálni. Ellenvetés?

- Mi van, ha valaki olyan feladatot talál, amiről tudja, hogy valaki más a csapatból sokkal könnyebben el tudná végezni? - hívta fel egy problémára a figyelmet Zizrel. - Például, Lilának jut egy robbanószeres feladvány. Henriknek egy percbe sem telne megoldani, neki viszont nehézségeket okoz?

- Ezt nevezik úgy felénk, fiam, hogy pech. Egyéb észrevétel?

- Nem lehetne úgy megegyezni, hogy ilyen esetben cserélünk? - ragaszkodott a félkobold a gondolatához.

- Nem, mert ez egy Titkos Küldetés. - Az asszonyság megingathatatlanul határozott volt. - Így legalább mindenki egyformán kiveszi majd a részét a teendőkből.

Lila voltaképpen nem tudta, mit gondoljon az eljárásról. Egyrészt, tényleg igazságosnak tűnt, hogy mindenki egy-egy saját feladatot kapjon. Másrészt viszont, úgy érezte, az egész olyan bizalomhiányos légkört teremt, mintha ők csak egymás mellé kényszerült kalandorok lennének, és nem pedig egy összetartozó csapat. Miért ne hajthatnák végre a feladatokat együtt, egymást segítve?

- Itt az ideje, hogy körbeadjam a tekercset. - Marta előhámozta egy gyógyfüves zsákból kikandikáló, répaszerű növénycsokor mélyéről az elrejtett üzenetet. A hozzá legközelebb eső Gorthos kezébe nyomta.

Lila izgatott kíváncsisággal fészkelődött Zizrel mellett, és próbálta kitalálni, miféle feladat vár majd rá. Szívből remélte, hogy nem egy legendás szörnyeteget kell legyőznie vagy egy teljes hadsereggel megvívnia, hogy végrehajthassa a küldetését. Persze, ha egy napon hősnő akar lenni, ezekre is fel kell készülnie... De addig még nem ártana pár év gyakorlás könnyebb küldetések, kalandok során.

Mióta Henrik erőt öntött belé a szavaival a halászbárkán, Lila újult lendülettel folytatta útját. Egészen mostanáig, amíg a tengeribetegség le nem döntötte a lábáról, lelkesen segédkezett Marta mellett. Az asszonyság már megtanította halat belezni, pikkelyezni, denevércsapdát készíteni és felakasztani, majd arra, hogy hogyan feküdjön hanyatt mozdulatlanul a bokrok tövén, és hogyan lesse, mikor téved egy bőregér a kelepce alá. Lila begyakorolta néhány madár hangjának az utánzását, és a nyomolvasást is elkezdték, de annak még csak az elején jártak, amikor megérkeztek Tutu’Gokba. A lány ismét hitt az álmaiban meg saját magában. Bízott benne, hogy egy napon elérheti a célját, amiről annyit ábrándozott.

Gorthos közben a végére ért a feladata memorizálásának. Továbbadta a tekercset Lilának. A lány kezében enyhén megremegett a pergamen, ahogy izgatottan az orra elé emelte. Egyetlen mondat fénylett mágikus tintával a tekercs közepére írva: „Raboljatok el egy énekes tetkát!”

Lila nagyot pislantott a feladat láttán. Mi a kékazúr ég az a tetka? Énekes tetka? Soha életében nem hallotta még ezt a kifejezést. Egy hangszer lehet? Vagy egy foglalkozás? Nem mert túl értetlen képet vágni, nehogy Marta észrevegye, hogy halvány fogalma sincs, mit jelent a tekercsre írt mondat. Miután háromszor átolvasta a szöveget, továbbadta a pergament Zizrelnek.

Marta kivárta, amíg a félkobold és a Hebrencs is betanulta a nekik jutott feladatot, majd feltekerte az üzenetet, és visszacsúsztatta a répára emlékeztető gyógynövények közé a zsákocskába.

- Mindenki tudja, hogy mi lesz a dolga? - kérdezte meg aztán.

Lila igyekezett értelmes arckifejezést felölteni, miközben együtt bólogatott a többiekkel. A tanácskozás érdemi része ezzel le is zárult, a többi már csak abból állt, hogy Marta tippekkel látta el őket, hogyan takarékoskodjanak az élelmiszer-készletükkel, és hogyan osszák be az ivóvizüket a hosszú útra.

Miután az asszonyság feloszlatta a csapatgyűlést, Lila felpattant, és vissza akart sietni a kabinjába. Ám Henrik utána szaladt, és kézen fogta:

- Nincs kedved sétálni egyet a fedélzeten? Olyan régóta csak kucorogsz a kabinod mélyén! Rád férne egy kis kiruccanás, már amennyire itt lehetséges.

- Én... azt hiszem... most nem... - hebegte Lila, és a szobája felé próbált hátrálni, ám a fiatalember visszahúzta.

- Mit szólsz hozzá, hogy teszünk egy kört?

Lila belátta, hogy legjobb lesz, ha beszélget Henrikkel, de feltűnően kedvetlenre sikeredett az elsuttogott, rövid „Rendben” válasz.

- Mi a baj? - kérdezett rá a Hebrencs egyből.

- Figyelj, azt hiszem, valamit el kell mondanom. - Lila lesütötte a szemét. - Menjünk valahová, ahol senki sem lát.

- Jól van, nézzünk egy nyugodt helyet! - Henrik körbeforgott, majd kiszemelte a megfelelő pontot. Elvezette Lilát egy lépcsőhöz. A fokok a hajótestbe vezettek le, a rakodótérbe. Leültek egymás mellé az egyik deszkára.

- Nos, hallgatlak. - Henrik biztatóan rámosolygott a lányra.

- Hát... az a helyzet, hogy én nem egészen... öhm... Nem pont az vagyok, akinek mondtam magam. - Lila elpirult, és zavartan a ruhája ujját kezdte gyűrögetni. - Szóval... Érted, nem?

- Nem igazán. - Henrik felvonta a szemöldökét. - Mire célzol?

- Arra, hogy valójában nem Oske-földről származom. Csak sokáig tanultam ott az életpapok növendékeként. Igazából a fővárosban nőttem fel gyerekként, és a nevem nem Lila, hanem Lorilla.

Henrik álmélkodva összecsapta a kezét.

- Pont úgy hívnak, mint Mazedrin főtanácsos lányát? Micsoda véletlen! - A fiatalember derült rajta kicsit, de aztán meglátta a sápadást a lány arcán. - Miért nézel ilyen furán? - kérdezte aggódva. - Jól vagy?

- Én vagyok az - lehelte Lila. - Én vagyok a főtanácsos lánya... Nem akartam, hogy bárki rájöjjön, de most már nem tudom tovább titkolni, hogy nem az vagyok, mint akinek eddig kiadtam magam.

Lerántotta a fejéről a haját takaró kendőt. Aláomlottak halvány, barnás fürtjei, és beterítették puha, fehér vállát.

Henrik a csodálkozástól kábán bámulta.

- Most már végképp semmit nem értek - nyögte végül, amikor szóhoz jutott a döbbenettől. - Ugyan hogy lehetnél te Lorilla? Mit keresne a főtanácsos lánya egy ilyen küldetésen? Emlékszem, amikor kikötői pletykákról beszélgettünk, te magad is csak néhány kósza történetet hallottál a főtanácsosról, legalábbis azokat mesélted... Biztosan csak tréfálkozol most.

- Nem, Henrik, ez komoly. Sajnálom, hogy hazudnom kellett. - Lila összekulcsolta a kezét, és könyörgőn nézett a fiatalemberre. - Kérlek, ne mondd el senkinek! A tenger sós levegője kimarta a hajamból az aranyszínű festést, és láthatóvá vált az eredeti hajszínem.

- És csak emiatt árultad el az igazat? - pattant fel hirtelen Henrik az ültéből, és elkomorult az arca. - Egyébként soha el sem mondtad volna?!

- Én... öhm... - Lila lehajtotta a fejét. - Sajnálom. Nem akartam, hogy bárki is a származásomat firtassa. Az apám meg az anyám nagyon befolyásos emberek a birodalomban, és nem hagyhattam, hogy bárki tudja, a lányuk vagyok. Ha egy ellenségük tudomására jutna, hogy itt utazom veletek, akkor elfogna és bántana, hogy nyomást gyakoroljon a szüleimre. Hidd el, csúnya dolgok folynak a politikában ott fenn, és nem akarom bajba keverni a szüleimet meg, persze, magamat sem. Én csak a saját életemet szeretném élni, amiről mindig is álmodtam...

Henrik feljebb lépett egy fokot a lépcsőn, és azzal sem törődött, hogy ezzel a kapkodással bevágta a könyökét a korlátba.

- Most... azt hiszem... ez túl sok nekem - préselte ki magából a szavakat. - Gondolkodnom kell. Egyedül.

Elhátrált a lánytól, és a kabinja felé vette az irányt. Lila nem próbálta marasztalni, csak a kezébe temette az arcát a lépcsőn üldögélve. Azt hitte, hogy ha elsőként Henriknek vallja be a titkát, attól megkönnyebbül, és nyugodt szívvel meséli majd el az igazat Martának meg a többieknek is. Ám, látva a fiatalember reakcióját, az illúzió egyből szertefoszlott.

Hazudtam nekik - gondolta szomorúan. - Hogyan is várhatnám, hogy ezek után bármit elhiggyenek? És Henrik... Főleg neki, sosem szabadott volna hazudnom. Megkedvelt, biztatott, amikor bánatos voltam. Erőt adott, amikor gyengének éreztem magam. Támogatott, tanácsokat adott, mellettem állt... És most megtudja rólam, hogy még a nevem sem volt valódi, ahogy szólított!

Lilának fogalma sem volt, mit hozhatna fel mentségére, pedig számtalan indokot fel tudott volna sorolni. Nem véletlen, hogy eddig mélyen hallgatott az igazságról. Most mégis nevetségesnek érezte mindet. Már az elején el kellett volna mondania! Legalább Henriknek... Most mi lesz így a bizalommal, a barátsággal, az összetartással?

A lány visszamenekült a kabinjába, és a délután további részét az ágyán fekve töltötte, a deszkaplafonra meredve. Hogyan fogjon bele a többiek előtt a vallomásba? Mit áruljon el nekik? Mindent? Semmit? Mi van, ha Henrik fogja elmondani? Akkor már jobb, ha ő fedi fel a származását, mint ha a fiatalembertől hallják először. Nem lehetne valahogy mégis elkerülni az egészet? Mi lenne, ha hazudna valamit?

Fáradtnak érezte magát. Nem volt ereje hozzá, hogy szövevényes történeteket eszeljen ki a valóság elrejtésére. Pedig Henrik bizalmát és jó érzéseit már elvesztegette azzal, hogy bevallotta az igazságot, efelől biztos volt. Most jönnek sorban a többiek? Arról nem is beszélve, hogy nem vágyott kérdésekre azt illetően, hogy hogyan került a Titkos Küldetés résztvevői közé. Márpedig, ha kiböki, hogy ő valójában Lorilla, Mazedrin főtanácsos lánya, mindenkiben fel fog merülni a jogos kérdés, hogy mi a kékazúr eget keres itt.

Amikor leszállt az éjszaka, nagy nehezen sikerült álomba sírnia magát. Éppen az alvás jótékony ködében merülhetett volna el, amikor Marta hangos dörömbölését hallotta meg az ajtaján.

- Ébresztő! - kiáltotta az asszonyság, még a szokottnál is bőszebben.

Lila remegő kézzel, kapkodva igazgatta a haját kontyba, és csavarta köré a kendőt, hogy eltakarja vele barnásszőke fürtjeit. Majd torkában dobogó szívvel lépett ki a fedélzetre. Marta felverte a többieket is, aztán odarontott az utolsóként elővánszorgó Zizrel mellé. Rámeredt négy álmosan pislogó társára.

- Most azonnal befelé mindenki a kabinomba! - bődülte az asszonyság. Belökdöste őket az ajtón a lakosztályába.

- Mi folyik itt? - álmélkodott Henrik. - Mi az azúrkék ég történt?

Marta bevágta mögöttük az ajtót, és odatrappolt négy meglepett társa orra elé, nyomasztó közelségben tornyosulva föléjük.

- Egyedül ti négyen tudtátok rajtam kívül, hogy hová rejtettem Atala úrnő - örökké éljen! - levelét - bömbölte. - Most azonnal mondjátok meg, hogy ki lopta el közületek az üzenetet, és hogy mit csinált vele!

- Mégis, miről beszélsz? - értetlenkedett a Hebrencs.

- Arról, hogy ma este elő akartam venni a tekercset, hogy megsemmisítsem, ahogyan ígértem, és amikor kinyitottam a zsákot, láttam, hogy hűlt helye. A feladatainkat tartalmazó pergament ellopták! - Marta beleüvöltötte Henrik képébe a szavakat.

- És honnan veszed, hogy mi vettük el? - Így Zizrel. - Bárki ellophatta a hajó legénységének tagjai közül...

- Egyedül ti tudtátok, hogy hová rejtettem. A szobámban nyoma sincsen dúlásnak vagy kutakodásnak. Aki lenyúlta a tekercset, nagyon is tisztában volt vele, hogy hol keresse! Közületek tette valaki!

- Azért ez durva feltételezés - szólt bele ismét Zizrel az asszonyság üvöltözésébe. - Tudod, mit mondasz egyáltalán? Azt, hogy valaki közülünk rosszban sántikál, és a hátad mögött ténykedik.

- Igen, pontosan ezt mondom. - Marta csípőre tette a kezét. - Nos, ki volt az?

- Talán éppen a hajó kapitánya, Elmion szaglászott a küldetésünk után. Te magad árultad el neki, hogy fontos ügyben járunk el - vitatkozott Zizrel. - Lehet, hogy valahogyan kileste a megbeszélésünket, és utána beosont, hogy megszerezze a pergament.

Az asszonyság fenyegető lépést tett a félkobold irányába:

- Ne gyanúsítgasd a barátomat! Ha még egyszer meghallom, hogy ilyen ostobaságokat beszélsz, belekalapállak a fedélzetbe. Csak közülünk tehette valaki.

Lila ereiben megfagyott a vér, amikor észrevette, hogy Henrik milyen halálra vált arccal bámul rá. Nem bírta elviselni a fiatal férfi tekintetét, így inkább a padlót nézegette, mintha felettébb érdekeset látna a fenyőből hasított léceken.

- Jól van, akkor most átkutatom mindannyiótok szobáját. Áttúrom a holmitokat, ha nem vagytok hajlandóak bevallani, hogy ki lopta el a tekercset! - Azzal Marta kicsörtetett a lakosztályából, és berontott Zizrel meg Gorthos közös kabinjába. Nagy zörgéssel kiöntötte a félkobold hátizsákjának tartalmát a padlóra. Kotorászni kezdett a térképek közt.

Henrik odaszökkent Lila mellé, és karon ragadta.

- Beszélnünk kell - hadarta. Kihúzta maga után a lányt a fedélzetre.

- Nem én tettem! - suttogta Lila könnyben úszó szemmel. - Nem is figyeltem, hová rakja Marta azt a tekercset... Nem én loptam el! Esküszöm...

Legnagyobb döbbenetére viszont a fiatalember rámosolygott.

- Persze, tudom, hogy nem te voltál. Te nem tennél ilyesmit, ismerlek ennyire. - Átölelte a meglepetten pislogó lányt. - Viszont attól félek, hogy ha a többiek rájönnek, ki is vagy valójában, azt hiszik majd, hogy valamiféle cselszövés részeként kerültél közénk. Aggódom érted.

Lila először azt hitte, rosszul hall, annyira biztos volt benne, hogy Henrik haragudni fog rá és vádaskodni fog. Ehelyett csak öleli, és jó szándékú aggodalomról beszél!

- Köszönöm - motyogta a lány. Hirtelen semmi más nem jutott eszébe, amit mondhatna erre.

- Segítek. Kitalálunk együtt valamit, hogy mihez kezdjünk, jó?

Lila hálásan elmosolyodott, és ő is átölelte Henriket.

32. fejezet: Egy külvárosi fogadó emeletén

Thiago minden eddiginél fáradtabban érkezett a fővárosba. Első dolga volt egy külterületi kis fogadó emeletén szobát keríteni magának. A lovát pedig az istállóban szénát gereblyéző suhancra bízta. A kimerültségtől félájultan terült el a néhány ezüstért bérelt szobácska birkabőrrel fedett ágyán. Szinte azonnal elnyomta az álom. Már éppen az alvás legpihentetőbb mélységébe zuhanhatott volna, amikor a fogadós bezörgetett az ajtaján.

- Látogatód jött, uram - kiáltott be Thiagónak.

A volt főparancsnok egyből felébredt, egészen elhűlve a szavak hallatán. Alig egy órája ért a fővárosba, és valaki máris kifigyelte? Ennyire gyors még a legfőbb kémmester sem lehet! Ugyan ki tudhatta meg, hogy itt tartózkodik?

- Engedd be! - felelte, felülve az ágyon.

Készenlétbe helyezte az egyik tőrét, amelyiket általában a rajtaütéses támadások kivédésekor használt a csatákban.

A fogadós betessékelt az ajtón egy elfátyolozott asszonyt. A terebélyes nő egy viharos ég színű, mélykék köpenybe burkolózott. Az arcát sűrű szövésű fátyol takarta, a kelme csak az asszony sötét, izzó szemét engedte látni. Thiago felkelt az ágy széléről, és a tőr hegyével a titokzatos nő felé mutatott.

- Ki vagy te, és mit akarsz tőlem?

Az asszonynak a szeme sem rebbent meg a felé szegezett penge láttán.

- Megmondjam a jövődet, katona? - susogta a fátylak mögül.

Választ sem várva szétnyitotta a bal tenyerét, amelyen egy kék színű, kettő fekete meg egy fehér, gondosan csiszolt kavics pihent:

- Válassz egyet!

- Hagyjuk ezt a csaló hókuszpókuszt! - mordult rá Thiago, és továbbra is rezzenetlenül a nő irányába tartotta a tőr hegyét. - Nem hiszek a jövendőmondásban.

Az asszony rázárta ujjait a kavicsokra, megrázogatta a markát, majd a fogadó silány berendezését alkotó asztalka lapjára dobta a négy kövecskét. Apró koppanásokkal szertegurultak a deszkán.

- A lapiskő indult észak felé, az achát és a füstkvarc nyugatnak, a márvány pedig keletnek - olvasott az elfátyolozott asszony a kövek állásából. - Ó, ez nagyon rosszat jelent, katona! Halált. Bizony, a lapiskő halált jelent, a te halálodat.

Thiago arcán megfeszült a sebhely, ahogy a vonásai megkeményedtek:

- Kifelé a szobámból, boszorkány!

Az asszony válaszul nevetni kezdett csengő kacagással. Elhúzta az arca elől a fátylat. A főparancsnok ereiben megfagyott a vér, ahogy felismerte a látogatóját. Atala úrnő állt vele szemben, bármennyire is képtelenségnek tűnt, hogy maga a császárnő itt bukkanjon fel, egy külvárosi fogadó emeletén, jövendőmondónak öltözve.

- Bocsáss meg a furcsa belépőért! - mosolygott rá az úrnő a férfira megdöbbentő nyájassággal. - Valamilyen álcával muszáj volt megtévesztenem a fogadóst és a háza népét.

Thiago leengedte a tőrt a kezéből, majd féltérdre ereszkedett. A lehető leglassabban, legkenetteljesebben hajtotta végre a mozdulatsort, hogy legyen ideje rendezni az úrnő váratlan feltűnésétől összekuszálódott gondolatait. Mit művel itt Atala? Mit akarhat? Egyáltalán, hogyan talált rá azonnal, amint ő betette a lábát a fővárosba? Ennyire nem dolgozhat gyorsan a kémhálózat... Vagy mégis? Úgy tűnik, minden képzeletet felülmúl Atala besúgóinak a sebessége és pontossága. Ez már több mint nyomasztó! Atala tud az egész főváros minden lakójának minden egyes lépéséről? Vagy csak őt, Thiagót figyelteti ennyire?

- Mit keresel itt, fenséges úrnő? - A katona bármennyire is igyekezett tiszteletteljes hangsúlyt kölcsönözni a kérdésnek, végül sejtette, hogy a mondata nyersre sikeredett.

- Hallottam hírét a kórságnak, amely arra kényszerített, hogy visszalépj a tisztséged betöltésétől. - Atala sajnálkozóan elbiggyesztette apró, vörös ajkát. Thiago nem tudta eldönteni, hogy a nő gúnyolódik, vagy valóban elhitte a betegségről szóló hazugságot. - Csak látni akartam, hogy hogyan szolgál az egészséged. Jobban vagy már?

Thiago szíve kihagyott egy ütemet, ahogy az úrnő kinyújtotta felé fehér kezét, és gyöngéden megérintette a katona arcát. A férfi egyszerre úgy érezte, hogy soha többet egy szót sem lesz képes szólni, csak némán bámult Atalára.

- Igazán súlyos betegség lehetett, hogy a távoli drágaságok vásáráig el kellett vágtáznod gyógyírt kutatni - folytatta a nő nyugodt mosollyal, és Thiago most már biztos volt benne, hogy csak gúnyolódik. - Milyen messzire fogsz még elmenni?

A katona felfogta a kérdésben bujkáló mélyebb értelmet, és hogy a császárnő nem mérföldekben mért távolságokat firtat. Atala ujjai még mindig ott pihentek a férfi sötétbarna arcán, lágyan rásimulva a torz sebhelyre.

- Tudni akarom az igazságot Hindo parancsnok eltűnéséről - válaszolta Thiago kásás hangon. Abban sem volt biztos, hogy nehezen formált, érdes szavai egyáltalán érthetőek lettek. - Nem fogok visszafordulni.

- Hindo parancsnok küldetésének semmi köze Editához. - Atala tekintete elsötétült. - Ne kérdezősködj többé a lány után! Megértetted? Vagy már Zara után nyomozol?

- Miért hinném el, úrnőm, hogy az Edita-ügy nem függ össze a barátom eltűnésével? - Thiago kezdte visszanyerni a hidegvérét, bár a gondolatai javarészét még mindig az arcához simuló kéz kötötte le. - Ha azt akarod, hogy hagyjam abba a kutatást, bizonyítsd be, hogy Hindo még él. Hogy semmi baja, és a feladatán dolgozik!

- Nem tehetem. A Titkos Küldetés nem tartozik rád.

- Akkor nem érheted el, hogy abbahagyjam a kérdezősködést!

- Utoljára figyelmeztetlek. - Az úrnő arcáról eltűnt a kedveskedő mosoly. - Ha nem akarsz az ellenségemmé válni, hagyd abba a nyomozást! És, feltételezem, van róla fogalmad, milyen sors vár az ellenségeimre.

- Nem sokkal rosszabb, mint a hűséges alattvalóidra! Ha annyira félnék a fájdalomtól vagy a haláltól, sosem lett volna belőlem katonai főparancsnok. Szolgállak, mert te vagy a császárnőm, és ez a világ rendje, de nincs hatalmad fölöttem.

Atala ajka megrándult:

- Túl messzire merészkedsz. Fogalmad sincsen róla, milyen következményei lehetnek...

- Nyilván majd kiderül. - Thiago állta a nő tekintetét.

- Hát legyen! - Atala hátralépett, elhúzta a kezét a katona arcától. - Azt hiszed, messzire juthatsz majd a támogatásom nélkül? Eddig is csak az én kegyelmem tartott életben, és mostantól elvesztetted a jóindulatomat!

Azzal kifordult az ajtón, és bevágta maga mögött. Az ajtólap hatalmasat csattant, hangja hirtelen betöltötte a poros kis szobát, aztán néma csend állt be. A volt főparancsnok mozdulatlanul térdelt a padlón még hosszú percekig.

*

Mazedrin főtanácsos éppen a dolgozószobájában olvasta a leveleit, amikor nagyothalló szolgája bedörömbölt az ajtón, és üvöltve közölte, hogy az úrnak látogatója érkezett. A báró felkászálódott. Kiment a vendég fogadására. A legfőbb kémmester, egy pattanásokkal borított arcú, fakó hajú fiatalember álldogált a villa fogadószobájának bejáratánál. Csak kopott, egyszerű ruhákat viselt, de a főtanácsost nem tévesztette meg a külső, tudta, hogy a város egyik legbefolyásosabb emberével áll szemben.

- Üdvözöllek, Kharon bárója, birodalmi főtanácsos úr! - A kémmester színpadiasan meghajolt, bár szükségtelen volt a gesztus.

Mazedrin mézédesen rámosolygott a férfira, és fejet hajtott látogatója felé, viszonozva az üdvözlést.

- Mi jót hoztál nekem mára?

- Hét arany az ára. - A kémmester visszamosolygott a tanácsosra.

Mazedrin intett az öreg szolgának, aki elkezdett kiszámolni az egyik asztalon álló ládikóból két aranypénzt. A bárónak meg kellett ismételnie az összeget háromszor, egyre nagyobb hangon, mire a szolgáló végre megértette, és hét darab aranyat nyújtott át a gazdájának.

- Nos, itt van a hét aranyad - fordult a báró ismét a kémmesterhez. - Meg is kapod, ha elég érdekes az információ, amellyel szolgálhatsz.

A fiatalember előhúzott rongyos nadrágja zsebéből egy látókövet. A gömbölyű, ökölnyi kő üveges fénnyel csillogott az ablakon behulló napsugarak aranyfényében.

- Atala úrnő és Thiago főparancsnok ma reggeli beszélgetése van belezárva.

- Köszönöm. - A főtanácsos odaadta a hét aranyat a kémnek a kőért cserébe.

Miután a kémmester egy könnyed meghajlással távozott, a báró bevitte a látókövet a felesége öltözőszobájába. Kikeresett a nő ébenfa szekrényének fiókjából néhány amulettet. Bár Mazedrin nem bírt varázsolni, annyit ő is tudott, hogy a látókövekbe zárt emlékek megnézéséhez amulettekre van szükség. Szerencsére, a felesége, amikor a palotába menekült, a hitelesség kedvéért csak egy amulettet vitt magával. Mintha már nyugovóra akart volna térni, és éppen levetette volna az övére fűzött varázsköveket, amikor az állítólagos merénylő megtámadta. Így a varázslónő amulettjeinek nagy része a villában maradt. A báró válogatott köztük egy darabig, hozzákocogtatta némelyiket a csillogó látókő oldalához. Kísérletezett, mígnem az egyik kékes árnyalatú amulett hatására a látókő mélyén apró árnyalakok jelentek meg, és mozogni kezdtek.

Először csak sötét koszfoltnak hatottak, aztán egyre tisztábbak lettek a körvonalak. Végül, ahogy a főtanácsos a szeméhez tartotta a követ, megláthatta Thiago főparancsnokot és Atala úrnőt, ahogy a külterületi fogadó emeleti szobájában beszélgetnek. A hangok is felcsendültek a főtanácsos fülében, és az elejétől végignézhette a társalgást. Amikor Atala viharosan távozott, a kő felületéről is eltűntek az alakok, és üveges csillogás vette át a helyüket. A főtanácsos újra nekiütögette az amulettet a látókő szélének, és ismét elejétől indult a kő mélyén Atala meg Thiago vitatkozása.

Mazedrin még körülbelül tízszer végighallgatta a párbeszédet, és érezte, ahogy jeges borzongás kúszik végig a gerincén.

- Hogy lehettem ennyire elővigyázatlan! - tört ki végül belőle, amikor félretette a látókövet. - Minden Atala terve volt. Az egész... - A báró lerogyott a felesége öltözőasztalkája előtti székre. - Látnom kellett volna előre... A Lezárt Irattár, Thiago nyomozása, az Edita utáni kutatás... Mindent Atala rendezett meg!

Ahogy a zebonjátékos mozgatja a bábukat, az úrnő úgy alakította ki maga előtt a táblán szépen, sorban a lépések láncolatát...

Hiszen a császárnő már rég tudott Editáról! Az ikrek hagyatékában semmi más nem szerepelt, csak a kislány képe meg mellette a név. Ha Atala azt sem tudta volna, hogy a lányka felbukkan a hagyatékban, nem kellett volna a főzet meg a kulcs. Nem is érdekelte volna a hagyaték. Ha viszont tudott a kislányról, és arról, hogy megemlítik a lezárt kódexben, akkor sem akarhatott semmit kezdeni azzal a porladozó kötettel, mert nem derült ki belőle Editáról semmi új. Csak a létezését árulta el, márpedig azt Atalának előre tudnia kellett. Nem is akart az úrnő bejutni a Lezárt Irattárba, mert számára semmi érdemleges nem volt ott. Nem! Pontosan azt akarta, hogy furcsa, veszélyes parancsait hallva Nevra meg Mazedrin törjön be az irattárba, és ők ketten nézzék meg az ikrek hagyatékát.

A báró hirtelen nem is értette, hogy miért nem állt össze neki eddig a kép. Atala szándékosan hagyott időt rá, hogy rájöjjenek, miért kérette magához a Lezárt Irattár gondosan őrzött kulcsát és a ritka, Henakerb nevű bájitalt... A császárnő sejtette, hogy a varázslónő meg a főtanácsos nyomozni kezd majd, és az ikrek hagyatékából értesülnek Editáról. És ő még azt hitte, hogy egy lépéssel Atala elé kerülhetnek!

Minden az úrnő tervei szerint zajlott. Atala úgy akarta, hogy Nevra meg a báró megbízzon egy szerencsétlen balekot, mondjuk pont Thiagót, aki még az élete árán is kideríti, hogy ki az az Edita, úgy, hogy a szálak sose vezessenek el Ataláig, ha valaki firtatni kezdi, hogy honnan indult a nyomozás. A császárnő nyilvánvalóan azt akarja elérni, hogy valaki más ölesse meg Editát vagy az ikrek egyéb leszármazottját, amennyiben még él valamelyikük, hogy ne neki kelljen beszennyeznie a kezét. Ő meg nagyon ravasznak képzelte magát, holott semmi mást nem csinált, mint játékbábuként haladt az Atala által kijelölt, körökből körökbe vezető úton... A főtanácsos feszülten dobolni kezdett az ujjaival maga előtt az öltözőasztalka lapján.

És íme, itt a bizonyíték a látókő mélyén, hogy mennyire minden Atala szándékai szerint alakul! Bár a császárnő a látszat szerint azért látogatta meg Thiagót, hogy ráijesszen és eltántorítsa céljától, valójában tudta jól, hogy fenyegetőzésével csak a katona elszántságát erősíti. Esze ágában sem volt elbizonytalanítani. Nem, dehogy. Atala azért kereste fel Thiagót, hogy üres szavai közé becsempésszen egy fontosat - mintha csak véletlenül ejtené el - és irányt adjon a főparancsnok nyomozásának. Zara. Mazedrin, miután tízszer egymás után végignézte a katona meg a császárnő beszélgetését, már kívülről tudta minden mondatát, és biztosan érezte, hogy a Zara szó a kulcs. Atala ügyetlen elkotyogásnak álcázta, de Mazedrinnek meggyőződése volt, hogy szándékosan említette meg Zarát Thiago előtt.

A főtanácsos úgy érezte, mintha a természetellenes hidegség, amely azóta dermesztette, amióta ráébredt, hogy még emögött a nyomozás mögött is Atala áll, sosem engedne már fel többé. Egyáltalán létezik bármi ebben a birodalomban, ami nem a császárnő szándékai szerint történik? Lehetséges, hogy Atala mindenről tud? Hogy mindent ő irányít? Hogy tényleg mindenki bábu a táblán, akik nem léphetnek máshogyan, csak az ő akarata szerint? Tényleg nincs más lehetőség?

Ráadásul a főtanácsos családja sincs biztonságban. A lánya eltűnt, és csak remélni merte, hogy semmi baja nem esett. Lorilla elment, hogy megvalósítsa az álmait hősnőként... Hát, ez nem hangzik túl biztonságos elfoglaltságnak! A kislány mindig is meggondolatlan volt, és nem tudta felmérni a saját korlátait... Mi van, ha egy felettébb veszélyes és kockázatos küldetésbe vágott bele? Mazedrint szinte megőrjítette a tehetetlenség, hogy itt van több száz kéme, és egyet sem küldhet, hogy Lorilla eltűnése után nyomozzon, mert senkiben nem bízhat meg eléggé. Atala egyelőre még talán nem tudja, hogy a lány elszökött a biztonságot jelentő főtemplomból, és a császárnő könnyen lehet, hogy pont abból fog értesülni erről, hogy Mazedrin nyomoz Lorilla holléte után... Nem, nem tehet semmit, a kisujját sem mozdíthatja, nehogy Atala megneszelje, hová lett a lánya, mert ha a császárnő előbb talál rá Lorillára, mint ő...

Mazedrint kirázta a hideg, és gyorsan elhessegette a gondolatot. Ha viszont nem a lánya miatt aggódott, akkor rögtön a felesége jutott eszébe, aki a palotában - alig egy karnyújtásra Atalától! - tengette a napjait. Vajon a császárnő sejt valamit abból, hogy nem sikerült a hazugság Thiagóról meg Nevráról? Ha igen, akkor nagy veszély leselkedik Nevrára is. A férfi próbálta magát megnyugtatni, hogy a felesége sok mindent túlélt már, és nem pont egy kényesen nyafogó, elhízott császárnő lesz az, aki kirezzenti hidegvérű nyugalmából. Mégsem múlt el az aggodalma. Mazedrin már éppen elégszer látta, hogy akármilyen veszedelmes ellenfélnek ítélte meg valaki Atalát, az illetőnek előbb-utóbb rá kellett ébrednie, hogy a feltételezés édeskevés volt a valósághoz képest.

33. fejezet: A Nagy Óceán vizén

Gorthos a kabinjában ücsörgött, és mélyen a gondolataiba merülve számításokat végzett. Hordóhasú Hotart - ha jól emlékezett - ötvenöt évvel ezelőtt ítélték el az ősmágusok. Akkor készíthették neki a brosst is bizonyára. Tehát, akárki is a nő az ékszerbe zárva, legfeljebb ötvenöt évvel ezelőtt eshetett fogságba, mert a brossa minden valószínűség szerint korábban nem is létezett.

Hány éves körüli lehetett, amikor belezárták az ékszerbe? Gorthos vetett egy sanda oldalpillantást a brossban lakó nőre, aki azzal foglalta el magát, hogy Zizrel egyik kiterített térképét vette szemügyre. Legalább harmincöt éves - állapította meg a mágus magában. - És negyvennél nem idősebb. Harminchat? Harminchét? Ha ötvenöt évvel ezelőtt nagyjából harminchét éves volt, amikor végrehajtották rajta az ékszerlakat-bűbájt, akkor körülbelül kilencvenkét évvel ezelőtt születhetett. Pont az ikercsászárok idején! Gorthos összevonta a szemöldökét.

- Mi van? Miért nézel így? - A titokzatos nő észrevette a varázslón, hogy rajta gondolkozik. - Már megint min töprengsz?

- Csak azt számolom, hogy te bizonyára az ikrek uralkodása alatt voltál gyerek. Nemde?

- Ezt nem hiszem el! - csattant fel a bross, és düh lángja villant a szemében. - Már megint utánam nyomozol? Nem bírod megérteni, hogy nem akarom, hogy tudd?!

- Mivel azt mesélted, hogy tizenhat éves korodban nem tudtál feleségül menni egy kereskedő fiához, aki kiszemelt téged, ugyanis menekülnöd kellett a fővárosból, ezért arra következtetek - folytatta Gorthos rendületlenül -, hogy akármit is titkolsz, az gyermekkorodban történt veled. Hiszen tizenhat évesen már bujkálnod kellett. Tehát, az ikercsászárok alatti esetről van szó.

- Fejezd be! - szisszent fel az ékszer lakója. - Már bánom, hogy bármit is elárultam. Sosem szabadott volna mesélnem magamról. Kár volt elhinnem, hogy ha megígéred, hogy nem faggatózol utánam, akkor állod is a szavad! Hazug és megbízhatatlan vagy, mint szinte mindenki más, akit életem során megismertem! Tudhattam volna.

- Segíteni akarok - válaszolta az idős férfi nyugodtan. A kezébe vette a brosst, és eltűnődve nézegette. - Már éppen eleget szenvedtél a titkod miatt. Vajon miért kellett hosszú éveken át menekülnöd? Azt a csúnya égési sérülést a karodon hogyan szerezhetted? Miért zártad saját magad egy ékszerbe? Az üldöztetésed Odo császár uralkodása alatt folyhatott... Mit tettél? Tudtál esetleg arról, hogy hogyan került a trónra az öreg császár? Elég zűrös ügy volt ez az ikrek eltűnése után... Odo szinte a semmiből előtörve ragadta magához a hatalmat, és sokáig suttogták az emberek, hogy ármány lehetett a hátterében. Talán tudsz arról valamit, hogy hogyan lett az öreg veteránból, Odóból császár?

- Semmit nem tudok Odóról, és hagyj békén! - A bross szokás szerint megsértődött, mint mindig, ha Gorthos faggatta. Nem is volt hajlandó ezen kívül mást mondani, csak duzzogva hallgatott, hiába próbálta a varázsló tovább kérdezgetni.

A vallatásnak Zizrel érkezése vetett véget, aki egy szelet gyümölcskenyeret rágcsálva lépett be a kabin ajtaján.

- Van egy tervem. - A félkobold ezzel a mondattal törte meg a beállt csendet, és lehuppant az ágyát képező falhoz szegelt deszkákra.

- Egy terved? - értetlenkedett Gorthos. Az ő gondolatai még mindig a brossba zárt nőnél jártak, és hirtelen fogalma sem volt, hogy a félkobold mire utalhat.

- Igen, egy tervem arra, hogy hogyan derítsük ki, miben sántikál a kapitány - sipította Zizrel, és harapott egyet az aszalt gyümölcsökből préselt kenyeréből.

- Elmion? Ugyan mit forralna? - Gorthos még mindig nem értette, mire fel a nagy igyekezet. - Bizonyára lekötik a hajó irányításának ügyes-bajos dolgai. Nem hinném, hogy...

- Meggyőződésem, hogy ő lopta el a feladatainkat tartalmazó tekercset. - A vörös hajú félkobold kihúzta magát. - Az első perctől fogva tudom, hogy gonosz dolgon töri a fejét, és a tekercs három héttel ezelőtti eltűnése rá a bizonyíték. Ki kell nyomoznunk, mire készül.

- Ugyan miért gyanúsítod ennyire Elmiont? - Gorthos megcsóválta a fejét.

A bross foglya közbeszólt:

- Nem látod, hogy féltékeny? - A nő kacsintott egyet. - Hiába sürgölődik, hiába lohol Marta nyomában, az asszony ügyet sem vet az igyekezetére. Elmion meg felbukkan a semmiből, gyanúsan viselkedik, és Marta ennek ellenére el van ájulva tőle, mintha ez a férfi maga lenne az azúrkék ég áldása.

- Ez nem igaz! - visította Zizrel felháborodva. - Nem vagyok féltékeny, csak felettébb aggasztónak találok néhány körülményt. Szeretném kivizsgálni.

- Á, jól van, akkor maradjunk ennél! - A nő egy vállrándítással válaszolt. - Egyébként, a kedves kapitány szerintem is rosszban sántikál, szóval, nem ártana kicsit utánanéznetek.

- Nos, akkor rátérhetek a tervemre? - A félkobold megint evett egy falatot a gyümölcskenyérből. - Arra gondoltam, hogy betörünk Elmion kabinjába, és átnézzük a személyes dolgait.

- És ezt mégis hogyan akarod kivitelezni? - kérdezte Gorthos olyan kevés lelkesedéssel, mintha a lombhullás ünnepeki fürj szépségversenyt kellene értékelnie. - Nem hinném, hogy könnyű lenne észrevétlenül bejutni a kapitányhoz.

- Te biztosan tudsz segíteni az amulettjeiddel! - Zizrel reménykedve nézett az idős mágusra.

A varázsló elgondolkodóan megsimogatta a szakállát.

- Kétlem - felelte aztán. - Egyedül a kék, egyszer használható amulettem elég erős ahhoz, hogy komolyabb álcázó varázsokat idézzek meg vele. Azt az amulettet viszont, ugyebár, nem akarom ilyesmire pazarolni.

- Akkor csak el kellene terelned Elmion figyelmét simán, bűbájok nélkül - próbálkozott tovább a félkobold. - Amíg te lefoglalod, én belógok a kabinba, és áttúrom a holmiját.

- Főleg az értékeket nézzétek meg! - javasolta a bross. - Ha túlontúl drága cuccokat tart magánál, akkor gyanús, hogy megvesztegették. Emellett, persze, minden tárgy, ami szokatlan vagy nem tűnik értelmesnek, hogy egy átlagos férfi rendelkezzen vele, árulkodó lehet. Ha leveleket is őriz, akkor mindet olvassátok el, és ha...

- Köszönjük - szakította félbe Gorthos -, van róla fogalmunk, miket kell ellenőriznünk.

- Efelől szemernyi kétségem sincs. - A bross hangsúlya annyira maróra sikeredett, hogy Zizrel meglepetten rezegtette hegyes kis fülét.

Gorthos szúrós pillantást vetett a nőre.

- Rendben - fordult aztán a félkoboldhoz. - Vállalom, hogy vacsora után feltartóztatom a kapitányt. Mielőtt az ebédlőből visszavonulhatna a kabinjába, szóba elegyedek vele. Minél hosszabb társalgást erőltetek ki. Megfelel?

- Remek, köszönöm - örvendezett Zizrel. - Pont jó alkalom lesz, hogy besurranjak addig hozzá.

- Jól van, de csak óvatosan! - Gorthos a homlokát ráncolta. - Nem hiányzik, hogy a felbőszült matrózok meglincseljenek, vagy Marta bedobjon minket mérgében a tengeri szörnyek közé elemózsiának, ha rájön, hogy a jó barátja után kutatunk.

*

Gorthos vacsora előtt még sétált egyet a fedélzeten a brossal. Megmutatott neki egy távoli szigetet a látóhatár alján, és egy darabig elnézték a hajó nyomvonalában úszkáló ragadozókat, két sellőt és pár szürke begátot, azaz háromfejű cápaféléket. Hullámzó mozgással siklottak a Szirén Szigonya után.

- A szakács kiönti vacsora után az ételmaradékokat, és pillanatok alatt eltakarítják majd a vízből - magyarázta az öreg varázsló a nőnek -, de igazából arra lesnek, hogy hátha belepottyan egy utas a tengerbe.

- Jártál már valaha az óceánon? - kérdezte meg a bross.

- Nem, csak egyszer régen az Öböl-tengeren. Mióta kifutottunk magára a Nagy Óceánra, olyan vizeken hajózunk, amelyek ismeretlenek számomra. Azt hiszem, elalvás előtt készítek is néhány feljegyzést az itteni élővilágról...

Ekkor elhallgatott, ugyanis megpillantotta a hajóskapitányt, ahogy három matrózával beszélgetve, a hajókorlátnak támaszkodva álldogált nem messze. Bár Elmion eddig semmilyen rossz benyomást nem keltett Gorthosban, most mégis figyelni kezdte, mert a kis csoport visszafogott hangerővel, egymáshoz közel hajolva társalgott. Az idős mágus nem tudta eldönteni, hogy a bross meg a félkobold gyanakvása okozta benne a kellemetlen előérzetet, vagy tényleg akadt valami nem megszokott a férfiak tartásában, fojtott suttogásában. Mindenesetre tett néhány óvatos lépést a beszélgetők irányába. Leoldozta az övéről a zöld amulettjét. Mintha véletlenül ejtené el, hagyta a kemény deszkafedélzetre lehullani. A varázskő nagyot koppant a fenyőből hasított léceken, és Gorthos szándékának megfelelően elgurult Elmionék felé. Az öreg mágus nehézkes léptekkel, mintha hajlott kora miatt kimondottan lassú mozgású lenne, elindult érte. Közben, a vörös amulettje energiáiból merítve, felerősítette a hallását.

Sajnos, két Tutu’Gokban vásárolt új amulettje csak ilyen aprócska varázslatok elvégzéséhez biztosított elég erőt. Általában ez jelentette az egyik legnagyobb akadályát a mágiahasználatnak: az amulettek korlátozott képességei. Roppant nehéz volt kibányászni a megfelelő köveket a föld mélyéből, aztán szakértelemmel megcsiszolni a felületüket, így éveket vett igénybe az előállításuk. Már a legócskább amuletteket is olyan drágán árulták, hogy egy átlagos mágus meg sem engedhette magának a megvásárlásukat. Általában a gazdag varázslók által elhasznált, legyengült, kifogyóban lévő amulettek jutottak nekik, azok is csak több aranyért. A közepesen erős amuletteket kizárólag nemesi családból származó mágusok tudták megvenni, a legértékesebb varázskövek kifizetésére pedig már csak az ősmágusok tanácsának tagjai és a főpapok vállalkozhattak.

Ráadásul az ilyen elhasznált vackok, mint amilyenekkel Gorthos is kénytelen volt beérni Tutu’Gokban, nemcsak azért voltak előnytelenek, mert gyenge varázslatoknál többre nem futotta az erejükből, hanem azért is, mert hajlamosak voltak négy-öt használat után kifogyni, azaz elveszíteni minden mágikus képességüket. Bár a gnóm, akitől Gorthos a két amulettet szerezte a kikötőben, esküdözött, hogy még legalább húsz-harminc alkalomra elég lesz a kövek tudása, az idős harci mágus élt a gyanúperrel, hogy már annak is örülhet, ha a hajóút végéig kitartanak.

Arra egyébként Gorthos nem vágyott volna, hogy olyan nagyhatalmú amulettek birtokosa lehessen, mint mondjuk Kerbelen, a birodalom főmágusa. Ugyanis ő az ennyire féktelen mágikus erők használatát sosem tudta elsajátítani, pedig tíz éven át tanulta ifjúkorában a különböző varázskövek titkait. Az a varázserő pedig, amelyet a birtokosa nem tudott uralni, több kárt okozott, mint hasznot. Gorthos közepes szintű amulettek alkalmazásáig jutott, és ez bőven elég volt ahhoz, hogy harci mágusként megállja a helyét. Igazság szerint, már százéves kora előtt sem sok időt töltött csatatéren, hiszen akkoriban is az elméleti tudományok foglalkoztatták inkább.

Az öreg mágus nem értett egyet azzal a mágustanítók által népszerűsített állítással, miszerint minden elszánt, szorgalmas és türelmes ember képes lehet megtanulni a varázslást. Több saját tanoncánál látta, akiket évtizedekkel korábban oktatott, hogy még a legegyszerűbb amulettekkel is meggyűlt a bajuk. A szerencsétlenkedő tanítványokat elnézve igazából büszke volt magára, hogy ő legalább a közepes erejű amulettek alkalmazását el tudta sajátítani.

Most lassacskán lehajolt a zöld amulettért, és hegyezte a fülét, hátha elkaphat néhány mondatfoszlányt a tengerészek beszélgetéséből.

- ...Nekem a kobold is ismerős valahonnan - suttogta az egyik matróz. - Mintha találkoztam volna vele, amikor a Kilenc Sziget földjén rakodtam egy másik hajó legénységével négy-öt éve. Kapitány, te odavalósi vagy. Nem tudod, ki lehet?

- Nem. És hiába töröm a fejem, az sem ugrik be, hogy az öreget hol láttam már. - Így Elmion. - Biztosan mágus, talán a fővárosból. Rá fogok jönni...

A társalgás elhalt, amikor a még mindig fejkendőt viselő Lila meg Henrik felbukkant a fedélzeten. A pár egymásba karolva elsétált a tengerészek kis csoportja mellett.

Gorthos kezdett némi hitelt adni a bross meg Zizrel gyanakvásának, mert nem tetszett neki a hangsúly, ahogyan a matrózok a kilétüket találgatták. Mintha nem csak fedélzeti pletykálkodás zajlana, hanem sokkal inkább egy tanácskozás... Kémek? Kalózok? Csempészek? Kik alkotják ennek a hajónak a legénységét?

Ami viszont ellene szólt a rosszhiszemű feltételezéseknek, az az volt, hogy Gorthosék csapata már több mint három hete utazott a tengeren Elmionékkal, és egészen eddig semelyik matróz nem próbált közel férkőzni hozzájuk vagy a céljaik után szaglászni. Bár maga Elmion sok időt töltött Marta társaságában, beszélgetéseik baráti csevejnek tűntek, és nem pedig kémkedésnek. Az idős mágus nem tudta eldönteni, hogy mit higgyen a kapitánnyal kapcsolatosan. A brossba zárt nőt egész életében üldözték, folyton hazugságok, hamis nevek, kitalált történetek álarca mögött kellett rejtőznie, nem csoda, hogy nem bízik az emberekben. Zizrel pedig maga is elárulta a csapatot szorult helyzetben. Értelmes dolog ennek a két embernek a véleményére adnia, és a víg kedélyű, egyenesnek tűnő hajóskapitányuk után szimatolni? A bross biztosan paranoiás lett az őt ért szörnyűségek hatására, Zizrel pedig csak magából indul ki! Gorthos elszégyellte magát, amiért a tengerészek beszélgetését kihallgatta, és mindjárt rosszindulatot feltételezett róluk. Felvette végre az amulettjét a deszkákról, és visszaoldalgott a kabinjába.

- Alig várom, hogy ma este végre bebizonyíthassam Martának, hogy a hőn imádott hajóskapitánya egy kém! - közölte Zizrel a mágussal, ahogy az leült vele szemben. - Marta a mi holminkat áttúrta, átkutatta, szétdobálta, bezzeg az ő ártatlan tengerészét három hét alatt egyszer sem bírta megkérdezni, hogy hová tüntette el a pergamenünket! Hol igazságos ez? Már a szeme sem áll jól annak a fickónak! Biztosan érzem, hogy rosszban sántikál. Az a folyamatos sunyi vigyorgás, és ahogy megállás nélkül Marta körül tüsténkedik...

Gorthos megállapította, hogy igaza volt a brossnak Zizrel féltékenységét illetően. Abban bízott, hogy ha a félkobold átkutatja Elmion kabinját, ahol persze nem talál majd semmi furcsát, akkor végre leáll a gyanúsítgatással, és abbahagyja a kapitány elleni áskálódást.

34. fejezet: Az ősmágusok tanácstermében

A fekete bársonnyal bevont asztal körül ülőket imbolygó, bizonytalan fénnyel hintették be a mennyezet százkarú csillárjában égő gyertyák. Az ősmágusok tanácsa éppen két perce fejezte be szokásos ülését, és a résztvevők egymás után emelkedtek fel tömör, illatos, keleti fából faragott székükről. A falakat borító drapériákra szőtt ábrákat már sokszor látták, senki nem állt meg megcsodálni a bájitalokat vagy amuletteket mintázó szöveteket. Gőgös tartással vonultak végig a termen.

Ezedon, a tűz elemének parázsló szakállú ősmágusa kormos foltokat hagyott léptei nyomán a kőpadlón, Hadurhalt, a víz urát pedig hűvös párafelhő és permetező cseppek vették körbe, ahogy mélykék köntösében feszítve kilépdelt a tanácsteremből. Ororar a föld elemét képviselte, és rajta is ugyanolyan nyilvánvalóan látszott varázserejének természete, mint a többieken. Kéregszerűen barnás bőrét repedések alakjában összefutó ráncok hálózták be, és a füléből kikonyuló növényhajtás jelezte, hogy a vele összetalálkozó ember miféle mágussal áll szemben. A fémek ősmágusának minden léptekor megcsördült a térde, mintha ízületeit vasra cserélték volna, az árnyékok ősmágusát pedig kilenc különféle árny követte a szőnyegen.

Kerbelen elnézte társait, ahogy az övükön csilingelő amulettek csillogásától és drága illóolajok bódító illatától kísérve távoznak a tanácsteremből. Az öreg főmágus volt az egyetlen, aki nem mozdult székéről, csak reszketeg kezét bámulta, ahogy összekulcsolta maga előtt a bársonnyal fedett asztallapon. Szégyellte magát. Azért jött ma el a tanácsülésre, hogy bevallja az ősmágusok előtt, elvesztette a Lezárt Irattár kulcsát. El kellett volna mondania. A becsület így kívánta volna, és a tanács érdeke is, ám mégis képtelen volt rá.

Könnyek futották el vizenyős, öreg szemét, ahogy a régi szép időkre gondolt, amikor még sehol sem voltak a társcsászárok, hanem az ikrek vezették a birodalmat szelíd bölcsességükkel. Akkoriban még ő sem kényszerült rá, hogy gyáva módon húzódjon meg, titkolózzon az ősmágusok tanácsa előtt, becstelenül meglapuljon. Most viszont... Biztos volt benne, hogy Mazedrinen keresztül a császárnő lopatta el tőle a Lezárt Irattár kulcsát. Már hónapok óta hordozta magában a sötét titkot. Végre úgy döntött, hogy bevall mindent, eljött a tanácsülésre, és elszánta magát... Aztán mégsem. Megrohanták a képek. Az éjjeli utcákon suhanó orgyilkosok árnyai, amelyeket távolról látott néha, ha későig időzött a könyvtárban... A kígyószemű Nevra mérgeinek gőze, ahogy kigomolygott a főtanácsos villájának ablakán... A nyilvános kivégzések vérfürdője a főtéren... Tudta, ha Atala ellen próbálja hangolni az ősmágusok tanácsát, aláírja a saját halálos ítéletét. Nem volt rá képes.

Még az ő néhány hátralevő évéről talán le is tudott volna mondani, ha csak erről lett volna szó. Sajnos, azonban több forgott kockán. Az a magának való, mogorva, holdkóros öccse sosem alapított családot. Neki, Kerbelennek pedig mindössze egyetlen gyermeke született, aki tovább örökítette a vérvonalat. Az eltelt évszázad során aztán lassan meghalt minden leszármazott, csak egyetlen ükunoka maradt életben. És ő is Atala börtönében sínylődik most! Nem kockáztathatja az egész család kihalását azzal, hogy az úrnő ellen fordul! Nem. Nem tehet máshogy! Kerbelen ezzel próbálta nyugtatni a lelkiismeretét, és az ükunokájára gondolt.

Meg sem hallotta, ahogy kinyílt az ajtó. Csak a határozott, döngő léptek közeledésére figyelt fel, majd egy árnyék hullott az asztal bársonyára. Remegő ajakkal nézett fel az érkezőre. A közelgő férfi egy magas, szálfaegyenes tartású ember volt. A mahagónibarna orcáját átszelő torz, kacskaringós forradás elárulta, hogy nem más, mint a híres-hírhedt katonai vezető, Thiago főparancsnok. Mindenki ismerte a történeteket a főparancsnok kíméletlen szigoráról és arról, hogy a komolytalan kis tolvajlások elkövetőit és egyéb pitiáner bűnözőket is az egész hadsereg szeme láttára fejezteti le könyörtelenül.

Az emberek arról is suttogtak viszont, hogy Thiago az egyetlen, aki képes volt a lehetetlennek tűnő feladatra, és rendbe tudta hozni a lezüllő sereget. A haderő a kentaurok elleni háborúskodások során vérszomjas rablóhordává alakult az egyre gyakrabban elmaradozó zsoldfizetések hatására. Ha Thiago nem lenne, a határvidék martalócok, fosztogatók prédájává vált volna már régen.

Kerbelen sosem tudta igazán, hogy jéggé fagyott szívű, túlságosan dogmatikus, kegyetlen vezetőnek vagy inkább egy gonosz eszközökre kényszerített, de valójában jó embernek tartsa a főparancsnokot. Sokszor tűnődött rajta, hogy talán nincs is igazi különbség a kettő között.

Kerbelen észrevette, hogy a férfi nyakában nem lóg ott a rangját jelölő aranymedál. Mivel hallotta a szolgájától a fővárosban terjedő legújabb pletykát, miszerint Atala úrnő Borgado főtisztért küldetett északra, az idős főmágus úgy vélte, hogy jelentős változás állhatott be a főparancsnok pozíciójában.

- Hogy jutottál be ide? - csodálkozott rá Kerbelen.

- Az őrök beengedtek. Beszédem van veled, és mivel a villádnál hiába kérek újra meg újra bebocsátást, nem vagy hajlandó fogadni, ezért úgy döntöttem, eljövök ide.

- Mit akarsz tőlem? - Kerbelen hangja ellenségesen gyanakvó volt.

- Az ikercsászárokról fogok beszélni veled. - Thiago leült a fekete asztal mellé az egyik székre.

A főmágus körbepillantott. Felmérte, hogy valóban kettesben vannak-e a teremben, akadhat-e bárki, aki hallja szavaikat. Miután meggyőződött arról, hogy senki sem hallgatózik, odafordult a katonához:

- Nem célszerű emlegetni őket. Azok az idők régen voltak már, tetteik a múlt ködébe vesznek.

- Ismerted őket, nem?

- Az egyik tanácsadójukként dolgoztam, persze, hogy ismertem őket, már amennyire ez lehetséges volt. Igazából senkit sem engedtek közel magukhoz.

- Volt bármilyen rokonuk? Egy kislány például?

Kerbelent meglepte a kérdés, és meg is ijesztette.

- Miféle kislány? Nem hinném - suttogta -, én legalábbis nem hallottam róla.

- És láttál akkoriban a palotában egy olyan kisgyereket, akiről nem tudtad, hogy kik a hozzátartozói?

Az öreg mágus megcsóválta a fejét:

- Nem rémlik ilyesmi. Jól vigyázz, főparancsnok, olyan kérdéseket teszel fel, amelyek meg fognak ölni. Miért kutatsz az ikrekhez köthető gyerekek után?

- Keresek egy kislányt, akit Editának hívnak. Úgy vélem, lehet valamiféle köze az ikercsászárokhoz.

Kerbelen hosszú percekig nem mondott erre semmit.

- Egy baba... - motyogta aztán maga elé a homlokát ráncolva. - Volt ott egy kisbaba. Egyszer vagy kétszer láttam mindössze, de hallottam, hogy a dajkája ilyesmi néven szólítja. Edita... Talán pont azért jegyeztem meg ennyi éven át, mert olyan titokzatos volt az egész. Kérdeztem, hogy kié a csecsemő. Az asszony, aki gondozta, nem mondott semmit. És az a baba egyszer sem sírt, hangját sem lehetett hallani. Síri csöndben feküdt a bölcsőben, és mosolygott. Nem furcsa?

- Mi lett a csecsemővel? - kérdezte Thiago, kíváncsian előrébb dőlve.

- Nem tudom. Csak egy-két hétig láttam a palotában, utána eltűnt. Faggattam az őröket, akik mindig a szobácskája előtt álltak, hogy hová vitték a gyereket. Elég zavarosan beszéltek, láttam rajtuk, hogy hazudnak. Azt állították, hogy a kis Edita baba a Chellion nemesi család egyik rokona, és így a Chellionok magukhoz vették, de valahogy éreztem, hogy ez nem igaz. Az a csecsemő nem lehetett Chellion.

- Miért nem?

Kerbelen széttárta a karját:

- Megérzés. A Chellionokat sosem kedveltem. A Chellion család az egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb nemesi família volt abban az időben. Körülrajongták az ikreket, és mindenben a császárok kegyeit lesték, de én nem bíztam bennük. A nemesek hűsége nem sokat ér. Megszokták, hogy bármilyen uralkodó alatt fenn kell maradniuk, és nem néznek mást, csak a saját érdeküket. Az a kislány olyan angyali volt, olyan tiszta... Nem lehetett közülük való.

Thiago felvonta a szemöldökét.

- Ennyi? - A hangjában hitetlenkedés bujkált. - Egy homályos megérzés? Nem szokás ránézésre megállapítani egy babáról, hogy milyen családból származik.

- Nem hiszel nekem?

- Azt gondolom, hogy valamit titkolsz. Mit tudsz még Editáról, amit nem akarsz nekem elmondani?

Kerbelen lesütötte a szemét, és összekulcsolt kezét nézte ismét, mint a főparancsnok érkezése előtt.

- Az a kislány... a szeme... a szája... - Az idős főmágus motyogása egyre halkult, érthetetlenné vált. - Olyan régen volt...

- Ki volt az a gyerek? - Thiago megragadta az aggastyán vállát. - El kell árulnod mindent, amire csak emlékszel. Gyerünk!

- Mit akarsz? Miért kutatsz a kisbaba után? - Az öregember tekintete zaklatottan járt ide-oda. Azt kívánta, bárcsak ne jött volna el erre a tanácskozásra, és Thiago ne talált volna rá itt. Érezte, hogy minden egyes kimondott szavával nagy veszélyt idéz meg. - Már majdnem száz éve! Miért kérdezel ilyesmiket?

- Hasonlított az ikrekre a csecsemő? Ugye, ezt akartad mondani? A Chellionokra cseppet sem emlékeztetett, az ikercsászárokra viszont annál inkább! - A katona erősen tartotta a főmágus vállát, és kényszerítette rá az idős férfit, hogy a szemébe nézzen. - Igaz?

Kerbelen megtörten lehorgasztotta a fejét, és némán bólintott. A katona hirtelen eleresztette, és felkelt ültéből.

- Nem szabadna ezt firtatni. Soha többé nem hallottam róla... - mormolta maga elé az öreg varázsló. - Soha többé...

- Nem hiszek neked. Az ikrek után következő császár, Odo tudott a gyerekről? - kérdezett tovább Thiago, miközben elkezdett fel-alá járkálni a bársonnyal borított asztal mentén. - Meséltél neki róla?

- Én... én... nem emlékszem... - Kerbelen hangja remegett. - Talán... lehetséges, hogy szóba került...

- Lehetséges, hogy szóba került?! - A főparancsnok léptei felgyorsultak. - Mégis, mit jelentsen ez? Elárultad neki vagy sem? Ne mondd, hogy nem emlékszel rá!

Az öreg főmágus a homlokához szorította összekulcsolt kezét, és sokáig nem adott választ, csak zaklatottan szedte a levegőt. Aztán végül egy sóhaj szakadt ki belőle. Legyőzve a lelkében dúló kétségek viharát, azt nyögte:

- Elmeséltem neki. De esküszöm, nem tudtam, hogy ki volt az a gyerek, és nem tudtam, hogy mit fognak tenni vele! Esküszöm...

- Miért, mit műveltek a kislánnyal? - Thiago rámeredt az aggastyánra.

- Évtizedeken át keresték hiába, aztán... Aztán végül megtalálták Editát, és megölték. Sajnálom... úgy sajnálom... - A főmágus a kezébe temette az arcát. - Nem tudok többet. Meggyilkolták. Nem tudom, miért, csak sejtem... Szegény, szegény nő!

Thiago megállt az öregemberrel szemben.

- Honnan tudod, hogy megölték?

- Láttam a holttestét, amikor titokban a palotába hozták, hogy Odo császár meggyőződhessen róla, tényleg halott. Eguo, az öreg császár kedvenc testőrparancsnoka maga gondoskodott arról, hogy végezzenek Editával. Véletlenül pillantottam meg a jelenetet. Fenntartottak számomra akkoriban egy hálókamrát a császári palotában, hogy ha túl sokáig nyúlnak kutatásaim, ne kelljen hazavitetnem magamat az otthonomba, hanem meg tudjak pihenni az épületben. Éjfél is elmúlt már, amikor egy tekercs olvasását befejeztem a palota könyvtárszobájában. Elindultam, hogy nyugovóra térjek. Akkor vettem észre Odót meg Eguót. Láttam rajtuk, hogy titkos ügyet intéznek. Egy rejtekfolyosón leereszkedtek a palota alatt húzódó pincerendszerbe. Elfogott a kíváncsiság, hogy mi folyhat az orrom előtt, és követtem őket a nyirkos, sötét csigalépcsőn le, a pince mélyére. Az egyik folyosó sarkánál leselkedtem utánuk. Ott láttam meg, hogy szemügyre veszik egy nő holttestét, akit Eguo egy lepelbe csavarva hurcolt.

- Honnan tudod, hogy Edita volt?

- Mondták a nevét. Emlékszem, ott suttogták, hogy végre megtalálták, és megölték.

Thiago tekintete a szokásosnál is jobban elkomorult:

- És soha nem beszéltél erről senkinek? Soha nem mondtad el, hogy Odo - a nagy császár, akit istenítettek az alattvalói - aljas módon meggyilkoltatta az ikrek rokonát?! Soha nem érezted úgy, hogy erről tudnia kellene a világnak?

- A fejembe került volna, ha beszélek - mentegetőzött Kerbelen erőtlen hangon. - Igaz, hogy én vagyok az ősmágusok tanácsának vezetője, de én sem vagyok mindenható! Mit tehettem volna? Odo nem volt szörnyeteg, csak meg akarta őrizni a hatalmát a fiainak... Nem hagyhatta, hogy egy trónkövetelő bukkanjon fel. Meg kellett öletnie Editát.

Thiago szeme villámlott.

- Mindig is gyáva voltál! - Hirtelen ismét megragadta az öregember karját. - Most is egy erdőszéli villában kucorogsz, hátat fordítva a birodalomnak, a politikának, mindennek, csak azért, hogy mentsd a bőröd! Miattad halt meg egykor az a szerencsétlen nő, akinek semmi más bűne nem volt, csak annyi, hogy vérrokonságban állt az ikrekkel! Most is emberek halnak meg, képzeld! De hát, miért kellene emiatt aggódnod? Végül is, nem te ölöd meg őket, igaz? Te csak hagyod, és nem teszel semmit, pedig lenne erőd meg hatalmad harcolni értük, de inkább visszavonulsz az ezerszobás palotádba, és éled a dúsgazdag aggastyánok kényelmes életét...

- Eressz el - nyögte Kerbelen -, ha nem akarod, hogy megátkozzalak! Hagyj békén!

- Te is tudod, mindketten tudjuk, hogy az az Edita nevű nő ártatlan volt. Nem tehetett róla, hogy kinek született!

- Nem értesz semmit. - A főmágus lerázta a karjáról a katona szorító ujjait. - Te nem ismered úgy a császárokat, mint én. Fogalmad sincs, mire képes ez a titok, ha lerántod róla a leplet. Még a császári trónt is megingathatja... Nincs más, csak Atala úrnő - fényeskedjen élete! - aki kézben tarthat egy ilyen hatalmas birodalmat. Ő az egyetlen, aki meg tudja tenni. Nem harcolhatunk ellene, hiszen nélküle káoszba és pusztulásba hullana minden... Nem fogod fel, hogy miről beszélsz? Talán a törvényes rend ellen akarsz küzdeni? Tönkre akarod tenni az egész birodalmat?

Thiago arcvonásai megdermedtek.

- Nem látod, hogy nincs választásod? Nincs olyan helyes út, ami járható lenne - folytatta az öreg főmágus. - Atala úrnő ellen - pompában fürödjön minden lépte! - csak a saját eszközeivel lehet harcolni. Ha esetleg mégis legyőzöd majd egy szép napon, az is hiábavaló lesz... A végére te magad fogsz olyanná válni, mint ő, aki ellen küzdöttél. Ez az ára a győzelmednek, és én a magam részéről nem lennék hajlandó megfizetni.

- Ez mind csak jól hangzó mellébeszélés! Mentegetheted magad felőlem, amivel csak akarod. Nem fog változtatni azon a tényen, hogy egy gyáva, meghunyászkodó alak vagy! Nem érdekel, mi az ára annak, hogy napfényre hozzam az igazságot, meg fogom tenni. Próbálkozhatsz, hogy bonyolult magyarázatokat koholj a háttérben maradásodra, és tiszta eszközökről papolj, de én csak annyit látok, hogy egy szerencsétlen nőt lemészároltak a hatalomvágy miatt, és a kékazúr ég a tudója, hogy még hány másik embernek kellett meghalnia ezért! Ha Odo császár emlékét sározom be, hát legyen! Ha Atala trónját is megingatom, az sem érdekel.

Azzal a sebhelyes arcú férfi elfordult, és határozott, biztos léptekkel kivonult a teremből. Vissza sem nézett többé. Kerbelen főmágus fázósan megborzongott. Úgy érezte, mintha a helyiség levegője egészen hirtelen, egyik percről a másikra jéghideggé hűlt volna.

35. fejezet: A hajóskapitány kabinjában

Zizrel felkészült az esti akcióra, és egész vacsora alatt, amíg a tengerészek körében a hajó ebédlőjében falatozott társaival, a betörésre fente a fogát. Még szerencse, hogy félkoboldként jobban látok a sötétben, mint egy ember - morfondírozott -, így lámpást sem kell vinnem a kabin megvilágítására. Miközben elmajszolta gyümölcskenyerét, folyamatosan sanda pillantásokat küldött Elmion felé, aki Marta mellett ült az asztalnál, és borozgatott az asszonysággal.

Ez az egész felettébb gyanús! - pöfögött a félkobold gondolatban. - Miért mindig csak Marta körül legyeskedik? Biztosan ki akarja szedni belőle a küldetésünk részleteit. Nem hagyhatom, hogy miattuk csúfos kudarcba fulladjon a császárnő megbízása. Marta hogyan lehet ilyen felelőtlen? Csak azért, mert sok évvel ezelőttről ismeri ezt a tolakodó alakot... Jobban tenné, ha vigyázna vele...

Effélék jártak a fejében, összekeveredve az esti betörés részleteinek a csiszolgatásával. Szinte alig vette észre, amikor a végére ért a vacsorájának. Lenyelte az utolsó pár morzsát is. Aztán úgy tett, mintha még iszogatna valamit az előtte pihenő kupából, amíg Elmion is befejezte a saját étkezését. Csak amikor látta, hogy Gorthos a megbeszéltek szerint odatelepszik a hajóskapitányhoz, és egy erőltetett ürüggyel csevejt kezdeményez vele, Zizrel akkor pattant fel székéről, és surrant ki az étkezőből.

Egy jókora tekercs kötél mögé lekucorodva kivárta, amíg egy tengerész sem jár a kapitány kabinja környékén. Amikor elérkezett a megfelelő pillanat, odaszaladt az ajtóhoz, és beosont. Szerencsére, nem volt bezárva. A szűkös kabin belsejében megvárta, amíg a szeme hozzászokik a sötéthez, és elkezdtek körvonalazódni a tárgyak.

- Na, lássuk, mit titkolsz... - suttogta Zizrel, és körbenézett.

Egy vékony, erősen rögzített, fapadra hasonlító ágyat látott. Egy falhoz szögelt szekrénykét meg két utazóládát. Először az ágyról dobta le a takarót, és a gyér ágyneműt forgatta ki, hogy ellenőrizze, a kapitány nem rejteget-e valamit alatta. Aztán a padlót söpörte végig tenyerével a bútorok alatt. Miután ezeket a nyilvánvaló helyeket megnézte, de nem lelt semmit, felnyitotta a szekrényt. Kihajigálta belőle Elmion ruháit. Egyenként kirázogatta az ingeket, a nadrágokat, az alsóneműket, végigtúrta a kabátok zsebeit, de még csak egy oda nem illő hajszálra sem talált. Egy leszakadt gombot vizsgálgatott egy darabig, hátha valaki másnak - például egy felettébb gyanús személynek - a ruhájáról származik, de aztán rábukkant a hozzátartozó mellényre is. Csalódottan fejezte be az öltözékek vizslatását.

Áttért a két utazóládára. A hajóskapitány az egyikben térképeket, iránytűt és halbelező kést tartott, a másikban pedig faggyúszappant, gyapjútörölközőket és pipát guptafűvel.

- Semmi gyanús! - tört ki a félkoboldból a visszafojtott felkiáltás. Talált még egy kis erszény rézpénzt, két sapkát és egy pár tartalék csizmát, de semmi figyelemre méltót. A kudarc viszont csak erősítette elszántságát. Éledező dühvel felkapta Elmion halbelező kését, azzal állt neki széthasogatni a kapitány kabátjait. Hátha a tengerész a bélésbe rejtett valamit. Ezt az akciót sem koronázta siker, így a félkobold a padlódeszkák réseibe szurkálta be a kés pengéjét, hogy titkos tároló részre leljen. Ilyesmi sem akadt a kabinban.

Zizrel kezdett egyre jobban kétségbeesni. Biztos volt abban, hogy Elmion rosszban sántikál, és semmire sem vágyott annyira, mint hogy leleplezhesse a sötét ügyletet Marta előtt. Ehhez viszont bizonyítékra lenne szüksége...

- A ládák! - kapta fel a fejét hirtelen. - Azokban lesz rejtett rekesz!

Kiborított belőlük mindent, és most az utazóládák fenekét feszegette a halbelező kés hegyével.

- Lennie... kell... itt... valaminek... - lihegte, és teljes erejéből beékelte a pengét az egyik láda alsó lapja alá. Hatalmas reccsenéssel sikerült feltörnie a deszkát. Valóban talált egy rejtett tároló rekeszt, de az üresen tátongott.

- Akkor a másik... - Most a kisebbik utazóládának esett neki. Sikerült ennek is felszakítania az alját, ám ez alól csak egy szárított rózsa és egy női selyemsál került elő. Emléktárgyak egy régi szerelmétől.

- Ó, ne! - kapott a félkobold a fejéhez. - Nem találtam semmit. Semmit az égvilágon...

Még a térképekbe is belenézett egyenként, de gyanús területet nem ábrázoltak, csak különböző Iziliar ellenőrzése alá tartozó tengerek szigetvilágát.

- Mit tettem? Feldúltam az egész szobát, és nincs itt semmi, egy használható porszem sem... - siránkozott. - Semmi jele, hogy Elmion rosszat forralna.

Felkelt. Már éppen indulni akart, ám visszacsendültek a fejében a bross szavai, amikor a nő arról beszélt, hogy miket keressen Elmion kabinjában. Minden tárgy, ami szokatlan vagy nem tűnik értelmesnek, hogy egy átlagos férfi rendelkezzen vele, árulkodó lehet...

A félkobold visszafordult az ajtóból, és felvette a padlót borító, szétdobált holmik közül a női selyemsálat. Még a kisebb utazóláda alsó rekeszéből feszegette ki. A szárított rózsa csak olcsó csecsebecsének tűnt, viszont ez a sál egészen más eset volt. Zizrel megtapogatta a szövetet. Drága, finom anyaga lehelet könnyűséggel simult a félkobold ujjai közé.

- Túl értékes ahhoz, hogy egy egyszerű hajóskapitány szeretőjéé lehessen - cincogta Zizrel éledező kíváncsisággal, és terepszínűre festett köpenykéje zsebébe süllyesztette a sálat. - Elviszem megvizsgálni.

Az utolsó reménye volt ez a barackvirág színű selyemsál. Féltékenyen szorította rá kezét, miközben kioldalazott a kabin ajtaján, és visszakocogott a saját szobájához. Gorthos egyelőre nem tért vissza, valószínűleg még mindig a kapitány szóval tartásán erőlködött. A félkobold elrejtette a ládájába a szerzeményét, aztán elsietett az ebédlőhöz, hogy felszabadítsa az öreg mágust kínos feladata alól. Ahogy megérkezett, látta, hogy a helyzet már kezd tényleg feszélyezetté válni. Gorthos egy erőltetett kiselőadást tartott a hajóskapitánynak a tengeri moszatok vándorlásáról. Elmion ásítozva, teljességgel érdektelenül hallgatta. Egyre azt nézegette, hogy mikor tudja végre lerázni a szószátyár öreg varázslót.

- Ó, hát itt vagy? - Zizrel odaiparkodott Gorthos mellé. - Marta hív, gyere gyorsan!

Az idős mágus fellélegzett, és szapora léptekkel követte a félkoboldot a kabinjaik felé.

- Nos, sikerrel jártál? - érdeklődött a varázsló, amikor már hallótávolságon kívülre értek, és Elmion is távozott egy másik irányba a fedélzeten.

- Azt hiszem, nem - vallotta be Zizrel. - Az egyetlen kicsit is furcsa dolog, amit találtam, egy női selyemsál volt. Lehetséges, hogy az is csak ártalmatlan emléktárgy. Pedig mindent átkutattam az utolsó szögig!

Beléptek a kabinba, és Gorthos kitette az asztalkájukra a brosst. Az ékszerbe zárt nő kíváncsi arckifejezéssel nézett rájuk, mire Zizrel csak csalódottan rázta a fejét.

- Ugye, nem hagytál semmilyen nyomot magad után? - kérdezte meg Gorthos gyanakodva.

- Hát... öhm... - A félkobold köszörült egy kisebbet a torkán. - A helyzet az, hogy előfordulhat, hogy... Elmion észreveszi, hogy ott járt valaki.

- Mégis, miből jönne rá?

- Öhm... Lehet, hogy egy-két holmi nem került vissza a helyére...

A bross belekérdezett:

- Azaz szétdúltad a szobáját, szétszedted az összes értéktárgyát, mindent tönkretettél, és jobb híján úgy hagytad az egészet szétdobálva a padlón?

A félkobold kelletlenül beismerte:

- Így történt.

- Te kékazúr ég! - hördült fel Gorthos. - Ezt meg mégis hogy képzelted?

- Nem volt időm nagytakarítást rendezni. Úgysem fog rájönni, hogy mi jártunk nála.

- Nagyszerű... - morogta az öreg varázsló. - Na, mutasd azt a sálat, ha legalább azt sikerült megszerezned!

A félkobold előkotorta az ágya alól a barackvirág színű selymet. A mágus kezébe nyomta.

- Ugye, hogy milyen drága holminak néz ki? - Ő maga is újra megtapogatta a finom szövetet.

- Nem csak annak néz ki, hanem az is - válaszolta rá a brossba zárt nő, előrébb hajolva a képen a sálat figyelve. - Ha jól látom, egy egészen ritka selyemből, az Oske-földön tenyésztett szélfogó selyemhernyóktól kinyert alapanyagból készült. Ötven aranyat is megérhet, drágább, mint egy közepes ház.

- Te aztán jól értesz a szövetfajtákhoz! - állapította meg Zizrel elismeréssel.

- Nemesi családból származom, így van róla fogalmam, hogyan kell elegánsan öltözni.

- Miért tarthat magánál Elmion egy ennyire értékes és ritka, oske-földi sálat? - tette fel a félkobold a kérdést. - Ráadásul egy női ruhadarabot... És nézzétek csak!

Zizrel megemelte a sál egyik végét, és az asztalukon gyújtott gyertya fénye felé tartotta. Néhány kisebb, sötét folt látszott rajta.

- Mi ez a kosz a sálon? - tűnődött.

Gorthos az övén függő zöld amulettre helyezte a tenyerét.

- Mindjárt ellenőrzöm mágiával, hogy mi szennyezte be a selyemsálat - magyarázta. Felfénylett a varázskő üveges, zöld felülete, aztán a mágus elgondolkodva megforgatta a sálat a kezében. - Vérfoltok - mondta ki a megállapítását.

- Egy emberé? - kapott a szón Zizrel, aki alig várta, hogy végre valami tényleg sötét dologra derüljön fény.

- Nem. - Gorthos letette a sálat az asztalra, és leült az ágya szélére. - Egy ezüstszőrű hegyi farkasé. Nem tudom ugyan, hogy mit keres egy ilyen ritka állat vére ezen a drága sálon, de annyi biztos, hogy ekörül a tárgy körül sincs semmi zűrös. Lássátok be, hogy melléfogtatok a gyanakvásotokkal! Elmion egy tisztességes tengerész, Marta jó barátja, ti pedig felettébb rosszhiszeműek vagytok.

- Ó, én nem tévedek az ilyesmiben - vágta rá a bross magabiztosan. - Ha létezik olyasmi, amit igazán megtanultam a régi életem során, akkor az biztosan a...

Elhalt a hangja, ugyanis Gorthos élesen közbevágott:

- Ezt a szöveget már hallottuk! Ha nem tudsz újat mondani, akkor inkább maradj csöndben!

Zizrel látta, hogy a képen lévő nő kivételesen nem sértődik meg a barátságtalan szavakra. A bross csak hidegen, örömtelenül elmosolyodott, és ezt a félkobold kimondottan fura reakciónak találta. Volt valami, amit sem a varázsló, sem az ékszer nem mondott ki, de mégis ott lógott a levegőben.

- Hát, úgy látszik, felsültem a kabin átkutatásával - ismerte be Zizrel, hogy megtörje a kialakult kellemetlen csendet. - Viszont hátra van még a raktér. A szállított áru közt talán...

- Micsoda? Felejtsd el! - mordult rá Gorthos.

- Nem állhatok meg itt! - rázta a fejét a félkobold. - Bizonyítékot kell szereznem. Ha például megtalálnám a feladatainkat tartalmazó tekercset, és megmutatnám Martának, hogy a tengerészek lopták el...

- Úgysem hinne neked - legyintett az öreg varázsló. - Azt mondaná, hogy te vetted el a pergament, és csak rá akarod fogni Elmionékra az egészet.

Zizrel csípőre tette a kezét:

- Nem adom fel ilyen könnyen. Ma éjjel le fogok menni a szállítmányhoz, és megnézem, mit visz a hajó.

Ezúttal viszont már a brossba zárt nő is tiltakozott:

- Túl veszélyes. Elmion lehet, hogy már észre is vette, hogy a kabinjában jártál. Ha tényleg rejteget valamit a raktérben, akkor résen lesz, hogy oda ne juthasson be az, aki a szobáját átkutatta.

- Nem baj, majd vigyázok. - A félkobold magára kanyarított egy másik köpenyt. Ennek kis kapucnija is volt. A fejébe tudta húzni annyira, hogy ne látsszon ki alóla élénk színű haja, és így kevésbé legyen felismerhető. Nem volt benne biztos, hogy van bármi értelme az óvintézkedésnek. Ő volt a legkisebb termetű a hajón, és a magasságáról csuklyával együtt is bárki felismerhette, de azért jobban érezte magát a kapucni takarásában.

- Sok sikert! - köszönt el tőle Gorthos és a bross, ő pedig kilopakodott a fedélzetre.

Egy üres láda mögött guggolva várta ki, amíg az árbocon ücsörgő őrszem meg a kormányos kivételével mindenki nyugovóra tért. Az összes matróz visszavonult a kabinjába. A félkobold kileste, hogy a kormányosék figyelmét mikor tereli el egy közelgő hullámhegy, és kihasználta a pillanatot arra, hogy odasurranjon az egyik csapóajtóhoz, amelyik a hajótestben elterülő hatalmas raktérbe vezetett. Volt egy nagyobb, lépcsős lejárat is, de azt bezárták éjszakára, így a keskeny deszkafedél alá kúszott be. Egy nyekergős, vékonyka létrán kellett lemásznia a hajófenékben felhalmozott óriási ládák közé. Örült, hogy jobban lát a sötétben, mint az emberek, mert különben biztosan lezuhant volna az ismeretlen terepen. Így viszont nem érte baleset. Ráugrott egy láda tetejére, majd leereszkedett a deszkapadlóra.

Sajnos, a rakomány annyira nagy mennyiségűnek tűnt, hogy Zizrel el is bizonytalanodott, hogy van-e értelme itt keresgélnie. Teletömött zsákok álltak lekötözött hegyekben, ládák, lécekből szögelt dobozok irdatlan tornyai vették körbe.

- Hol is kezdjem? - motyogta elszontyolodva, és tanácstalanul forgolódott. Ha egész utazás alatt minden éjjel lejárok ide kutatni, akkor sem érek a rengeteg csomag végére...

Végül elhessegette a jogos aggályokat, és jobb híján nekilátott a hozzá legközelebb eső ládák felnyitogatásának. Az első néhányban nem talált mást, csak gyapjúanyagot, alatta pedig további rekeszeket szirti burgonyával. Néhány szintén krumpligumókat tartalmazó zsákot is áttúrt. Pakolászta ide-oda a dobozokat, ládákat, hátha talál egy külsőre is érdekesebbet. Nem igazán mert reménykedni a sikerben, és ő volt a legjobban meglepve, amikor tényleg megpillantott egy kerek, a többi zsák formájára nem hasonlító másik zsákot három láda mögött.

Odavonszolta magához a kisebb asztal méretű zsákot. Kibontotta a száját elkötő csomót. Ahogy meglátta a tartalmát, elkerekedett a szeme a csodálkozástól. Mi ez? Miért van ilyesmi a Szirén Szigonyának rakománya közt? Hátrált egy lépést. Próbálta végiggondolni, hogy mit jelent a felfedezése.

Ekkor azonban megnyikordult mögötte a padló, és rádöbbent, hogy nincs egyedül a raktérben.

Összerezzenve, körbepördült. Egy férfi állt a háta mögött, és a kezében felvillanó kétélű tőr elég egyértelműen jelezte, hogy nem baráti szándékkal jött a félkobold után.

36. fejezet: A palota börtöne feletti teremben

Borgado főtiszt lovagolt elöl, apródja nem sokkal lemaradva követte. A fiatal szolgáló elnézte a főtiszt kopott úti köpenyét és a rövidre vágott haját, amelyet a tetvesedés elkerülése miatt egy bazsalikomszagú, zöld teaféleséggel öblített át minden este... A férfi poros csizmáján fénylő sarkantyúkat... A két hátas patkói ütemesen dobogtak a főváros kövezett utcáján, ahogy a katona és a szolgája a császári palota felé tartott.

Az apród még sosem járt a fővárosban, és szájtátva bámulta a könyvtár impozáns épületét, a márványszobrokat, a széles utcákat, a zsúfolt piacteret. Majdnem lefordult a lováról, annyira megnézett magának egy drágakövekkel kirakott gyaloghintót. Valamelyik ősmágusé lehetett. Megcsodálta a Lezárt Irattárat is messziről. Amikor belovagoltak a császári palota udvarára, és bekötötték lovaikat az istállóba, már annyira megzavarodott az aranyozott vagy márványból faragott díszek közt forgolódva, hogy azt sem tudta, merre kellene indulnia. A nagyszakállú, barátságosan csillogó szemű Borgado főtiszt karon fogta a szolgáját, és a kert felé terelte.

- Kerítek egy őrt, aki útbaigazít minket a fenséges császárnő elé - égi tavasz áldása ragyogja be az életét! - közölte a katonatiszt. - Te addig nézd meg nyugodtan a díszmadarakat!

A fiú kíváncsian elindult a rózsabokrok felé, egy páva irányába. Lenyűgözték a drága, egzotikus növények is, nem csak a színes madarak. Sosem találkozott korábban efféle ritka teremtményekkel. Körbejárt egy Kus Tulathiból hozatott rózsabokrot. Kilencféle színben hajtott bimbókat. Éppen odaért volna a füvön sütkérező páva mellé, amikor megpillantott egy égkék köntösbe öltözött, enyhén kopaszodó, tokás férfit. Az illető karba tett kézzel álldogált a kert egyik etiliai márványlapokkal kirakott ösvényén, és szintén a páván pihentette a tekintetét. Amikor az apród meglátta, hogy a pocakos férfi vaskos ujjain legalább öt különböző, hatalmas pecsétgyűrű ragyog, felismerte Mazedrin főtanácsost. A tanácsosról azt pletykálták a hadseregben, hogy minden általa eltaposott nemesi család pecsétgyűrűjét hordani szokta, amikor hivatalos ügyekben jár el.

A szolga meghajolt, és illendően köszönt, amint rájött, hogy egy ennyire fontos személlyel futott össze.

- Te meg kit keresel itt a palotában, fiú? - érdeklődött a főtanácsos mézesmázos mosollyal. Szemügyre vette az apród poros ruháját. - Északról jössz? Nem tán Borgado főtiszt kíséretéhez tartozol?

A szolgáló megijedt, hogy Kharon bárója egy szempillantás alatt kitalált róla mindent. Annyira megszeppent, hogy válaszolni sem mert.

- Ugyan már, mitől vagy ennyire megilletődve? - derült a zavarán a főtanácsos. - Te is biztos rájöttél, hogy én ki vagyok, pedig még sosem találkoztunk. Én miért ne ismerhetnélek fel téged?

- Te... te egy nagyon fontos ember vagy a birodalomban, uram - motyogta a fiú -, én meg csak egy szolga, akiből több ezer másik van.

Mazedrin továbbra is mosolygott.

- Elképzelhető, hogy tévedsz - adott különös feleletet. - Ki tudja? Talán egy napon jelentősebb ember válik majd belőled, mint belőlem.

- Ezt erősen kétlem, uram. - A fiú feszélyezetten álldogált, nem igazán tudta, miket illik válaszolni egy ennyire nagyhatalmú embernek.

Ekkor visszaért Borgado főtiszt, és az apródja vállára tette a kezét.

- Ideje, hogy induljunk! - utasította, és elfordította egy másik ösvény felé. - Az úrnő a börtön feletti fogadóteremben vár ránk.

A főtanácsos arcán felhő suhant át, de csak egy csalóka pillanatra. Utána újra kiült az ajkára a mosolya.

- Veletek tartok, főtiszt uram, ha megengeded. - Elindult a katona nyomában.

- Van választásom? - Borgado kedvetlenül vállat vont.

Az apród sietve követte a tisztet, miközben magában azon tűnődött, hogy az úrnő miért pont a hírhedt pincebörtön fölött elhelyezkedő termet használja vendégfogadásra. És, hogy a főtanácsos miért ragaszkodott hozzá a helyszín hallatán, hogy elkísérje kettőjüket.

- Nem egészen értem, hogy a fenséges császárnő - örök pompa kísérje életét! - miért kéretett ide a fővárosba - jegyezte meg útközben Borgado, katonásan pattogós hangján. - Ha parancsai vannak számomra, megüzenhette volna.

- Akkor bizonyára nem parancsokat akar adni. - A főtanácsos csak ennyit felelt.

A szakállas tiszt nem mondott rá semmit, hanem határozott léptekkel haladt a kert kanyargós ösvényein. Majd a folyosók labirintusán át a pincebörtön fölötti termek felé. A szolga ámult-bámult, igyekezett szemügyre venni minden díszt, a sok cicomát. Borgado főtisztet nem hatotta meg a pompa. Őt egészen más fából faragták, inkább a hatékonyságot és egyszerűséget előnyben részesítő főparancsnokra, Thiagóra hasonlított. Nem kedvelte a gazdagságban, fényességben úszó helyeket.

Az apród tudta, hogy a gazdája szorgalmas, becsületes katona, de még mindig a közönséges harcosok soraiban küzdene, ha Thiago főparancsnok nem emelte volna ki, és nem nevezte volna ki főtisztjének. A fiú tökéletesen értette, hogy a főparancsnok mit látott meg Borgadóban. Hogy miért vette maga mellé. Borgadóból hiányzott a fennhéjázás és a kérkedés, inkább a tettek embere volt, gyakorlatias, egyenes, bátor, mint maga a főparancsnok. Az apród csodálta a gazdáját, és remélte, hogy igazak a pletykák. Hogy Atala úrnő azért kérette most maga elé Borgadót, hogy átruházza rá a legfőbb parancsnok tisztségét, és kinevezze Thiago helyére.

A fogadóterem ajtaja mellett két zöld köpönyeget viselő, görbe szablyákkal felfegyverzett testőr állt. A marcona harcosok átvették Borgado kardját meg az apród tőrét, és úgy bocsátották be a császárnő színe elé.

Atala úrnő valóban meglehetősen testes volt, ahogyan a katonák beszélték. Aranyékszerek tömege csüngött a nyakában, a karján, még a lábán is, szinte eltakarva a fehér selymet, amelybe az asszony öltözött. Az apród megilletődve hullott térdre előtte, mert még mindezen emberi gyarlóságok ellenére is csodálatosnak látta az úrnőt, aki a birodalom feje és mindenkinek a legfőbb parancsolója volt.

Borgado főtiszt is bemutatott egy meghajlást Mazedrin főtanácsossal egyetemben, aki aztán odasétált az aranybevonatos trónushoz, ahol a császárnő ült. Megállt mellette, az úrnő bal oldalán, szembe fordulva a katonával meg az apróddal. A császárnő meggypiros, apró ajka bosszúsan elbiggyedt a főtanácsost látva, de nem küldte ki, bár az apród érezte, hogy Atala nem örül a báró felbukkanásának.

- Üdvözöllek, főtiszt! - mondta a császárnő, mire Borgado ismét meghajolt.

- Ragyogjon égi fényben az életed, fenséges úrnő! - felelt.

- Biztosan hallottad, hogy Thiago főparancsnok egészségügyi okokból kénytelen visszalépni a tisztsége betöltésétől - tért az úrnő rögtön a lényegre, és felemelt a trónusa karfájáról egy lapos ládikát. Kivette belőle a nagy, kerek aranymedált, amely hosszú láncon függött, és a birodalmi seregek főparancsnokát illette. - Gondolom, azt is sejted, hogy téged nevezett meg utódjául.

A szakállas férfi kihúzta magát.

- Nem tudtam erről, fenséges úrnő, hogy ekkora megtiszteltetés ért. - Büszke mosoly terült el az arcán.

- Thiago főparancsnok igen nagyra tart, úgy tűnik. - Atala hangja furcsán vontatott volt. Az apródnak rossz előérzete támadt, bár az okát nehezen tudta volna szavakba önteni.

- Én magam is mélységesen tisztelem a főparancsnokot. Tűzön-vízen át követném a parancsait - jelentette ki Borgado harsányan. - Ő a legkiválóbb katona, akit a csaták során volt szerencsém megismerni.

- És, mondd csak, Thiago főparancsnok miért pont téged javasol utódjául?

A főtisztet meglepte a kérdés:

- Fogalmam sincs, kegyes császárnő.

- Ott van Jarmir ezredes, rangidős a főtisztek között. Miért nem őt?

- Jarmir ezredes és Thiago főparancsnok sok kérdésben nem ért egyet, már ami a hadsereg hatékonyságát és ellátását illeti. A katonák azt beszélik, hogy személyes ellentét is feszül közöttük. Thiago főparancsnok nem kedveli a kivételezést, és megköveteli, hogy a vezetők is ugyanolyan körülmények között éljenek, mint az egyszerű közkatonák. Jarmir ezredes viszont ezzel homlokegyenest ellenkező álláspontot képvisel. - Borgado katonás feszességgel válaszolt. - Emellett, úgy vélem, a főparancsnok nem tartja az ezredest alkalmasnak a feladat tökéletes ellátására. Az egyszerű közkatonák nem kedvelik Jarmir ezredest, mert hatalmaskodó. Hajlamos az oktalan kegyetlenségre. Északon például felgyújttatott egy egész falut, csak azért, mert az ottani kocsmáros nem volt hajlandó ingyen mérni neki a bort.

- Értem. - A császárnő kiismerhetetlen pillantást vetett az előtte álló férfira. - Mi lenne az első intézkedésed, ha megkapnád a főparancsnoki rangot?

- Valószínűleg elkezdenék a könnyűlovasaink szétosztásával foglalkozni. Már többször galibát okozott, hogy túl nagy egységekbe vannak rendszerezve. Nem ártana emellett egy reform a harci mágusainknál sem, mivel az utóbbi időben kétszer elrontották a rossz pozicionálásukkal a visszavonulási stratégiánkat. Több fontos kérdéskör lenne még ezeken kívül is, amelyeket szívesen átnéznék.

Atala úgy tett néhány percig, mintha megfontolná a szavakat és a gondolataiba merülne. Aztán hirtelen mozdulattal intett az ajtónál álló, zöld köpenyes testőröknek.

- Fogjátok Borgado főtisztet! Vigyétek le a pincébe, és vágjátok el a torkát!

Az apród érezte, hogy megfagy a teremben a levegő. Rábámult az úrnőre, sóbálvánnyá dermedve a parancs hallatán. A két széles vállú, nagydarab őr döngő léptekkel a főtiszthez vonult, és megragadták a karjánál fogva.

Mazedrin főtanácsos, akit szemlátomást majdnem annyira felkavart a váratlan fordulat, mint a szerencsétlen apródot meg a gazdáját, sietve a császárnő és Borgado főtiszt közé lépett.

- Fenséges úrnőm, esedezem, kérd ki a véleményemet ebben a kérdésben, mielőtt...

- Hallgass! - visított rá Atala, majd vissza is fordult az őrökhöz. - Gyerünk, hajtsátok végre a parancsot!

A főtanácsos tiltakozón felemelt keze még mindig a levegőben volt, ahogy a két őr kiráncigálta az ajtón Borgadót. Az apród ijedten eltakarta a szemét, így megkímélte magát a látványtól. Csak a gazdája riadt és értetlen, egyre távolabbról visszhangzó kérdéseit hallotta, ahogy az őrök lecipelték a tisztet a börtön felé.

Szóval, ezért kellett ide jönni... A pincefolyosók fölé... Ahol a legkönnyebb megszabadulni egy embertől, elég csak levinni a kivégzésre váró bűnösök közé, a hóhér odúja elé...

Az apród a pánikszerű rémülettől zihálva, nehezen szedte a levegőt. Csak percek múltán merte leengedni a kezét a szeme elől. Az ajtó félig nyitva maradt az őrök mögött, a fiúnak kényszerítenie kellett rá magát, hogy ne nézzen oda. Mazedrin főtanácsos már visszahúzódott a háttérbe, az árnyékok közé. Kissé kényszeredetten ugyan, de felöltötte szokásos, nyugodt mosolyát, mely mindent eltakaró maszkként rejtette el valódi gondolatait, Atala úrnő pedig egyenesen őrá, a kétségbeesett, reszkető apródra nézett. Ettől ismét rettegés fogta el.

- Kérlek, kegyelmezz, fenséges úrnő! - nyöszörögte, a kezét tördelve. - Nem tettem semmi rosszat. Soha életemben egyetlen olyan gondolat sem merült fel a fejemben, ami ne dicsőített és csodált volna téged... Soha!

- Ne nyavalyogj, te szerencsétlen! - intett Atala gúnyos lenézéssel. - Semmi bajod nem fog esni. Sőt, abban a megtiszteltetésben lesz részed, hogy te adhatod át személyesen az üzenetemet Jarmir ezredesnek.

Az apród térdre roskadt, és megkönnyebbülten összecsuklott, ahogy látta, hogy a császárnő nem készül kivégeztetni őt is.

- Közlöd Jarmir ezredessel - folytatta Atala még rá is mosolyogva a szolgára -, hogy ezennel kinevezem a birodalmi seregek főparancsnokának. Ha nem lennének olyan sürgős feladatai, akkor megtartanánk már a napokban a felavatási ceremóniát is, de hát, a helyzetünk kényszert szül. A szertartás egy alkalmasabb időpontra halasztódik. Viszont, addig is átnyújthatod neki a főparancsnokok aranymedálját, hadd viselje! Jarmir birodalmi főparancsnok pedig sürgősen előkészíti a nagy útra a seregét, majd egy héten belül megkezdi a hadsereggel az átvonulást északról délre, az Öböl-tenger felé.

- Hová?! - bukott ki a döbbent kérdés az apródból, mielőtt végiggondolhatta volna.

- Talán baj van a hallásoddal? - Az úrnő szeme fenyegetően felvillant. - Délre, az Öböl-tenger felé.

- Én... öhm... úgy tudtam, hogy a sereg egészen más irányba fog indulni, a Vörös-hegységen túl élő trollok ellen... - makogta a fiú behúzott nyakkal.

- Rosszul tudtad. - Atala odanyújtotta a főparancsnoki aranymedált az apródnak. - Fogd, ezt át kell majd adnod Jarmirnak a pecsétgyűrűvel együtt!

- Igenis, kegyes úrnőm. - A remegő fiú sietve átvette az aranytárgyat a császárnőtől.

- És, remélem, megjegyezted az üzenetet is - tette még hozzá az uralkodónő, mire az apród heves bólogatással válaszolt. - Azt hiszem, szinte fölösleges is mondanom, hogy az előbb lejátszódott incidenst nem fontos sűrűn emlegetned, ha nem akarsz legközelebb te lenni a dráma főszereplője... Ugye, érted, mire utalok?

A szolga megint csak bólintott.

- Remek. - A császárnő hátradőlt a trónusán. - Ez esetben ideje, hogy útnak indulj! Borgado főtiszt sajnálatos balesetéről pedig mély szomorúsággal tájékoztatod a bajtársait. Tényleg szörnyen veszélyesek az országutak manapság! Igazán megrázó, hogy megvadult a lova, amikor az a csúnya hiúz előugrott a bozótból. Ha a szegény hátas nem riad meg ennyire, és nem veti le a nyeregből, akkor drága jó Borgadónk még mindig köztünk lehetne... De így egy alattomos fejsérülés végzett vele. Megrendítő.

A fiú nem mert semmit felelni, csak lehajtott fejjel térdepelt a padlón.

- Mire vársz még? - szólt rá Atala éles türelmetlenséggel a hangjában. - Mondtam, hogy távozz! A főparancsnoki jelvényt pedig - ne félj! - nem veheti el tőled senki. Olyan varázslatot tetettem rá, hogy csak az kaphassa meg, akinek önként átadod. Könnyedén leszállíthatod. Szedd a lábad!

A kis apród szeme könnyben úszott, amikor végre kiszabadult az árnyas helyiségből. Menekülésszerű sietséggel igyekezett elhagyni a palotát. Alig várta, hogy visszaérhessen a kíséret többi tagjához, és ismerős fegyveresek gyűrűje mögé rejtőzhessen.

Már az istállóban járt, és a lovát oldozta el az egyik karámból, amikor árnyék hullott az előtte heverő szénaboglyákra. Mazedrin főtanácsos lépett az összerezzenő fiú mellé.

- Mit akarsz még tőlem, uram? - nyögte a szolgáló megrémülve, hogy a hatalmasok még mindig nem engedik elmenni. - Én csak egy egyszerű fegyverhordozó... - Nem is merte folytatni a megkezdett mondatot. Csak egy hajszál választotta el a sírvafakadástól.

A birodalmi főtanácsos összetámasztotta az álla alatt két tenyerét. A napfény megcsillant égkék köntösének aranyszegélyű ujján.

- Olyan fiatal vagy még, talán tizenhárom tavaszt sem élhettél meg... - kezdte a báró lassan, eltűnődve.

- Tíz éves vagyok, uram - pötyögte az apród.

- Csak tíz. Igazán kár lenne érted, hogy ilyen ifjú korban kelljen rútul elveszned...

- Miről beszélsz, nagyságos uram? - A fiú arca elsápadt.

- Nyilvánvalóan magadtól is rájöttél, hogy ha teljesíted a császárnő parancsát, akkor utána rögtön megölet majd. Három hetet sem fogsz már élni... Ha pedig nem teljesíted a parancsokat, akkor szintén halott vagy.

- Mégis, miért tenne ilyet? - hüledezett a szerencsétlen fiú. - Mindent úgy hajtok majd végre, ahogyan elrendelte. Nem lesz oka megbüntetni.

A mosoly a főtanácsos arcán szánakozó lett.

- Szegény, naiv lélek! - Az apród vállára tette a kezét egy atyáskodó gesztussal. - Elmagyarázom, hogy hogyan is folynak itt a dolgok, csak hogy világosabban láss! Nyilván nem érted, hogy ha az úrnő megölette a gazdádat, akkor miért hagyott életben, holott a szemtanúja voltál a gyalázatos eseményeknek. Nos, egyszerű a válasz: kellesz még valamire Atalának. És ugyan mire?

A fiú csak némán megrázta a fejét, nem tudott felelni.

- Arra, hogy átadd az üzenetét Jarmir ezredesnek? - folytatta a báró. - Nem valószínű. Bármilyen más küldönc megfelelne a célra. Akkor viszont miért pont te?

- Nem tudom, nagyságos uram, fogalmam sincs - szepegte az apród behúzott nyakkal. - Tényleg ötletem sincs.

- Hadd segítsek kitalálni! Képzeld magad elé a helyzetet! A császárnő a palotába kéreti Borgado főtisztet, és a főtiszt titokzatos körülmények között eltűnik. A katonák suttogni fognak, találgatni, hogy mi lett vele, talán lázongani is, amennyiben nem kapnak megnyugtató választ a kérdéseikre. Ha Atala úrnő egy saját emberét küldi hozzájuk a palotából, csak még gyanúsabbak lesznek az általa tálalt mesék, hogy hogyan is esett le a tiszt a lováról. Ha viszont maga a hűséges apród érkezik vissza a sereghez, és ő adja elő Borgado balsorsának történetét, mennyivel hihetőbbnek tűnik majd! Atalának szüksége van rád, hogy a katonák a te szádból hallják a hazugságait. Azonban kockázatot is jelentesz, hiszen te vagy az egyetlen - persze, a császárnőn, a két testőrön meg rajtam kívül -, aki tudja az igazságot Borgado haláláról. Nem hagyhat sokáig életben, ez világos.

- Mi lesz most velem? Meg fogok halni így is, úgy is? - Az apród hangja elvékonyodott.

- Talán nem szükségszerű, hogy az ügy ennyire csúnya véget érjen. - Mazedrin mosolya bátorítóvá vált. - Mi lenne például, ha mi ketten egy kölcsönösen előnyös üzletféleséget kötnénk egymással?

- Mire gondolsz, uram?

- Segítenék eltűnni, új nevet, új életet szerezni egy távoli kontinensen, ahol senki sem ismer. Gondoskodnék róla, hogy épségben kijuss Iziliarból. Elvesztenél ugyan mindent, amid itt volt, de legalább az életed megmaradna.

Az apród szíve hevesebben kezdett verni, ahogy nagy rémülete után némi remény ébredt benne.

- Igazán megtennéd értem, nagyságos uram?

- A lehető legszívesebben. - A főtanácsos megütögette a fiú vállát. - Csak annyit kérnék cserébe, hogy bízd most rám a főparancsnoki medált meg a pecsétgyűrűt, azoknak majd én gondoskodom a további sorsáról.

- Sajnálom, uram, de nem tehetem. Nagyon értékes tárgyak, nem adhatom ki egyiket sem a kezemből, amíg el nem juttattam Jarmir ezredesnek.

- Valóban így lenne?

A fiú tétován rázogatta a fejét.

- Nem is tudom, mi a helyes... - motyogta.

- Itt az ideje, hogy ráébresszelek egy nagy igazságra, és akkor talán majd sikerül egy darabig életben maradnod. Nincsenek helyes meg helytelen cselekedetek. Ne dőlj be a róluk szóló tanmeséknek! Csak végiggondolt, célravezető döntések és esztelen butaságok léteznek. E kettő közül tudsz választani. Rohansz északra a végzeted felé, mint egy bolond, vagy megfontolod az ajánlatomat, és boldogan élhetsz egy új helyen, ahol még sosem jártál. Tessék, tiéd a lehetőség!

- És mi van, ha te sem tudsz elrejteni a fenséges úrnő - örökké éljen! - orgyilkosai elől?

- Nos, ez előfordulhat sajnos. - A báró széttárta a karját. - Azt viszont vedd figyelembe, hogy ha létezik valaki ebben a birodalomban, aki megvédhet a császárnőtől, akkor az kétségkívül én vagyok.

Látszott, hogy valami még mindig bizonytalanságban tartja a fiút, aki egyik lábáról a másikra nehezedett, és a szénakupacot nézte az istálló földjén.

Végül kibökte:

- Honnan tudjam, hogy miután átadtam a medált és a pecsétgyűrűt, te nem fogsz ugyanúgy megöletni, mint ahogy a fenséges császárnő tenné? Süssön boldogság fénye minden napjára!

Mazedrin mosolya még terebélyesebb lett.

- Na, látod, kezdesz tanulni - felelte vidám hunyorítással.

Mikor semmi mást nem mondott ezen kívül, a fiú várt egy darabig, majd némi belső vívódás után levette a nyakából a láncra fűzött erszényt. A főparancsnoki medál és a pecsétgyűrű lapult benne. Odanyújtotta a kék köntösbe burkolózó, kopaszodó bárónak.

- Hogy lásd, milyen szerencsés napod van, ma éppen betartom az ígéreteimet - közölte Mazedrin hátborzongató kedélyességgel. Eltette köntöse zsebébe a főparancsnoki jelvényeket, és két aranypénzt adott helyettük a fiúnak. - Menj a csontfaragók utcájába, és keresd meg a zöld szemű inast! Ő majd segít álruhát és öszvért szerezni az útra. Egy kereskedőkaravánnal fogsz utazni nyugatra, Alegíron túlra. Megfelel?

Az apród sietve bólintott, és megnyugodva átvette az aranyakat. Érezte, hogy a báró épp most menti meg az életét, és már biztos volt benne, hogy nem fogja bántani.

- Köszönöm, uram - suttogta, mire Mazedrin csak legyintett.

- Nem vagyok jótét lélek, nem tölt el örömmel mások hálája. Menj, ne raboljuk tovább egymás idejét!

A fiú a markába szorította az aranyakat, és úgy iszkolt, hogy lába sem érte a földet.

37. fejezet: A Szirén Szigonyának fedélzetén

Gorthos nem akart addig elaludni, amíg Zizrel vissza nem tér a hajó rakteréből. Elképzelhetőnek tartotta, hogy baja esett a félkoboldnak. Főleg az nyomasztotta, hogy a brossba zárt nő arcán is aggodalmat látott. Meg akarta várni Zizrel érkezését, hogy megnyugodhasson.

- Mesélj a tervezett krónikás könyvedről! - kérte a bross, amikor látta, hogy a varázsló éberen ücsörög az ágyán, és nem alszik el.

- Nem - ingatta meg a fejét a férfi. - Most te mondj el magadról valamit!

Az ékszer foglya elhúzta a száját:

- Te sem magadról szoktál mesélni, hanem a készülő könyvedről.

Gorthos belátta, hogy akad igazság a nő szavaiban.

- Rendben, lehet, hogy így van - ismerte be -, de hát, bennem nincs is semmi érdekes. Én csak egy egyszerű tudós vagyok. Mi lenne, ha inkább egy közös múltbéli élményünket idéznénk fel? Ezzel mindketten elárulnánk pár dolgot magunkról.

- Hát, ezt nem értem. Milyen közös élményünkre gondolsz? Amikor, mondjuk, megmutattad a khallaendari vásárt?

- Nem. Azt hiszem, hogy találkoztunk már korábban is. Most, hogy rájöttem, hogy az ikercsászárok uralkodása alatt születtél, tudom, hogy amikor tizenhat éves korod körül a fővárosban éltél, én nagyjából ötven éves lehettem. Magam is ott laktam. Ráadásul mondtad, hogy egyszer elküldött a tanítód egy-két tekercsért a könyvtárba, meg hogy magadtól is szívesen olvasgattál benn. Én szinte minden napomat a fővárosi könyvtárban töltöttem kutatással vagy tanítással. Biztosan összefutottunk, csak nem emlékszünk már rá.

Gorthos azt hitte, hogy a nő fel fog háborodni az újabb nyomozáson, ám a bross tekintete most inkább szomorkás és múltba révedő lett, nem dühös.

- Amikor a fővárosban éltem, lángoló vörösre festettem a hajam, piros színűre, mint a nyugati kontinensről származó lányok fürtjei - idézte fel. - Akkor is rövidre vágtam. Mindig fenn ültem az olvasóterem legnagyobb ablakának a párkányán, és ott bújtam a kódexeket. Siarának hívtam magam abban az időben.

Gorthos tekintete élettel telt meg:

- Siara? Vörös hajad volt? Hiszen így emlékszem! Akkoriban éppen tanoncokat oktattam a könyvtárban. Gyakran láttalak, ahogy ott üldögélsz fenn. Egy idő után egészen hozzászoktam a látványhoz, hogy egy fura, lángvörös hajú lányka ül a fejünk fölött, és történetírói krónikákat olvas. Sosem láttalak senkivel szóba elegyedni. Egy idő után már abban sem voltam biztos, hogy tudsz-e egyáltalán beszélni. Az egyik könyvtáros mondta, hogy Siarának hívnak.

A bross elmosolyodott.

- Akkoriban tuti nem neveztél volna nagyszájúan feleselő nőszemélynek, mint mostanság - kacsintott rá a varázslóra.

- Határozottan megnyerőbbnek tűnt a személyiséged - szúrta oda az idős férfi.

- Ezt most azért mondod, mert biztosan észrevetted, hogy az egyik általad írt könyvet is olvastam.

Gorthos megcsóválta a fejét.

- Nem is lehet igaz - dünnyögte. - Abban az időben még nem volt kész egy történetírói munkám sem.

- „A folyami rákok testfelépítéséről és ollójuk működéséről” című kódexedet olvastam.

Az idős varázsló ezúttal komolyan meglepődött. Egy-két bogaras öreg tudóson kívül nem tudott senkiről, aki akár csak bele is lapozott volna a rákokról írott korai művébe.

- Valóban? - hitetlenkedett.

- Persze. Nem mindent értettem belőle, de a rajzaid tetszettek. Utána hetekig kecskerákokat firkálgattam a pergamenjeim szélére. A tanítóm meg is pofozott párszor miattuk. Most, hogy így belegondolok, a te hibád, hogy a nevelőm megvert.

Gorthos elnéző mosollyal ciccegett.

- Különös nő vagy te - mormolta maga elé.

- Akkoriban még nem voltál ám puccos birodalmi történetíró - jegyezte meg a bross csúfondáros szemöldökrándítással. - Mi van? Azóta sikerült behízelegned magad a császári udvarba?

- Nem. Az ősmágusok tanácsától kaptam a címet, ugyanis én foglalkozom legtöbbet történelmi kutatásokkal. Írtam egy sokkötetes kódexsorozatot a keleti császárokról. Ennyi.

A brossba zárt nő kinevette a választ, jelezve, hogy nem hitte el, mire Gorthos néhány perces mogorva hallgatásba burkolózott.

- Arra is emlékszem, amikor egyik napról a másikra eltűntél - szólalt meg aztán az idős varázsló ismét. - Egyik reggel nem ültél ott az ablakpárkányon. A könyvtárosok, akiket megkérdeztem, nem tudták, hová lettél. Többé nem bukkantál fel.

- Hát, igen, el kellett menekülnöm némi zűr miatt. Ez viszont olyan kedves és megható, hogy még a könyvtárosoktól is érdeklődtél utánam!

- Ne gúnyolódj! - morogta Gorthos. - Tényleg aggódtam kicsit, hogy mi történt veled. Persze, egy idő után arról is elfeledkeztem, hogy valaha láttam a rejtélyes, vörös hajú Siarát fenn az ablakban. Csak most juttattad eszembe ezeket a régi emlékeket.

- Én sajnos nem emlékszem rád, csak a könyvedre - vallotta be a bross. - Sosem figyeltem a mágus tanítókra meg a tanoncaikra, inkább csak zavartak az olvasásban. Megpróbáltam mindet kizárni a fejemből. Látod, már akkor is milyen bosszantó voltál! Még hogy én vagyok az idegesítő személyiség...!

Az öreg mágus hátradőlt az ágyon, és fáradtan nézett a nőre.

- Talán, ha akkor megismerkedtünk volna egymással, megvédhettelek volna - mondta hirtelen.

A bross arca elkomorodott:

- Úgysem tudtál volna segíteni. Jobb, hogy békén hagytál.

- Sajnálom. Oda kellett volna mennem hozzád legalább egyszer. Meg kellett volna kérdeznem, hogy miért vagy olyan titokzatos és magányos. Mi a történeted...

- Nos, akkor megtapasztalhattad volna, hogy már akkoriban is igen pimasz voltam. Elüldöztelek volna nem éppen a legválasztékosabb kifejezésekkel. - A nő szája szegletében ismét mosoly ült. - Ez volt a bevált módszerem az okoskodó, túl kíváncsi apókák leépítésére.

- Nem voltam „apóka”. Egy a tanulmányai végére ért harci mágus ötven évesen körülbelül olyan idősnek számít, mint egy átlagos ember húsz évesen.

- Akkor sem lettem volna vevő a tolakodásodra!

Az öreg mágus úgy látta, hogy kezd egyre ellenségesebb irányt venni a társalgás, és túl bágyadtnak meg álmosnak érezte magát ahhoz, hogy az egész estét a bross feleselésének a hallgatásával töltse. Ezért megadóan felemelte a kezét:

- Jól van, mesélek inkább a Duliathi Birodalomról és a könyvemről.

Gyorsan telt az idő, a brossba zárt nő kitartó érdeklődéssel hallgatta Gorthos történeteit. Már éjfél is elmúlt, mire az idős mágusnak ismét eszébe jutott a félkobold.

- Zizrel még mindig nem ért vissza - állapította meg egyszer csak, amikor beugrott, hogy miért várakozik.

- Biztos, hogy a hajóskapitány megtalálta, megölte, és bedobta a hulláját a tengerbe - aggodalmaskodott a bross. - Mi másért maradna el ilyen sokáig?

- Szerinted, mi legyen? Menjek utána? - Az öreg varázsló nem volt túl lelkes. Nem szívesen kászálódott volna fel kényelmes fektéből.

- Egyértelmű - vágta rá a nő. - Keresd meg, hátha tudsz érte tenni valamit. Talán még nem halt meg.

- Ugyan már! Szerintem, kutya baja, csak eredménytelenül turkál a rakomány közt. Nem talál semmi érdekeset. De most már kezd nekem sem tetszeni, hogy ilyen sokáig távol marad. Tényleg az lesz a legjobb, ha megyek, és ránézek, hogy mit művel.

Felkászálódott az ágyról, és magára húzta fekete úti köpönyegét.

- Ha meglátod Elmiont vagy bárkit a bandájából, egy szót se szólj nekik Zizrelről! - figyelmeztette a bross. - Csak annyit mondj, hogy levegőzni indultál, mert nem bírsz aludni a reumád miatt!

- Nyugalom, nem lesz semmi bajom - intette le a mágus, és kicsoszogott a kabinból a fedélzetre. Egyetlen lámpás hintázott a hajónak ezen a felén, felakasztva egy keresztdeszkára, Gorthos annak a fényénél nézett körbe. A két holdat felhők takarták. Egy teremtett lélek sem volt már ébren, a kormányost meg a legmagasabb árbocon gubbasztó őrszemet leszámítva. Nyomát sem látta Zizrelnek, ezért elindult a rakományhoz vezető lépcső felé. A bejárat le volt zárva. A mágusnak nem úgy tűnt, mintha a félkobold lejuthatott volna. Szemügyre vette a kisebb csapóajtót is nem messzire. Szintén a raktérbe vezetett, ám az is lelakatolva, leláncolva állt. Úgy festett, hogy Zizrel le sem ment a rakományhoz, de akkor hová lett?

Gorthos bejárta az egész fedélzetet, azonban még mindig nem lelte a félkoboldot. Amikor végképp nem találta, már a kormányost is megkérdezte, hogy nem látta-e, de az is csak a fejét rázta. A varázsló hosszas bolyongás és nézelődés után visszaballagott a kabinjába.

- Na, mit mondtam? - fogadta a bross, amikor látta a gondterhelt grimaszt az idős férfi arcán. - Ugye, hogy megölték?

- Hát, én nem tudom, mi lett vele, de annyi biztos, hogy eltűnt - mormolta Gorthos, és leroskadt az ágya szélére. - Mit tegyek most?

- Szólnod kell Martának.

- Még csak az kéne! Ha megtudja, hogy miben ügyködtünk Zizrellel, agyonver!

- Ne mondd már, hogy így félsz tőle! - gúnyolódott az ékszer rabja. - Ha tényleg Elmionék tették el láb alól szegény Zizrelt, akkor Marta az egyetlen, aki kiderítheti.

- Tényleg leüt, ha elmondom neki... - nyögte Gorthos. - Hallanod kellett volna, milyen dühös volt Zizrelre a gyanakvó megjegyzések miatt.

- Viszont Elmion egyedül Martában bízik meg. Neki kell utánajárnia az ügynek.

- Igazad van - látta be az idős mágus -, ha én kezdek kérdezősködni, abból semmi jó nem fog kisülni. Szólnom kell Martának. Viszont az biztos, hogy nem fogom ezzel felverni az éjszaka közepén. Várok holnap reggelig.

A bross megpróbálta rábeszélni, hogy ne késlekedjen, ám Gorthos nem tágított. Abban bízott, hogy ha reggelig húzza az időt, Zizrel talán előkerül közben. Így levetette úti köpenyét, és lefeküdt az ágyára, bár az ékszerbe lakatolt nő még sokáig mondogatta, hogy milyen felelőtlenség részéről a kényelmes ráérősség.

Nem is lett sok köszönet az alvásból, mert Gorthosnak rémálmai voltak Zizrel végzetéről. Kialvatlanul, morózusan ébredt. A bross sem hangolta jobb kedvre azzal, hogy egy ébresztő dalt dúdolgatott neki.

- Mosakodj, öltözz! - nógatta aztán a nő. - Még reggeli előtt beszélned kell Martával, mert Zizrel nem jött vissza.

- Jól van, mindjárt megyek - dörmögte az öreg harci mágus, és nyújtózott egyet. - Te könnyen beszélsz, mert csak parancsolgatsz onnan a brossodból, és semmit sem kell saját magadnak intézned.

- Á, biztosan csodálatos lehet nekem! - szisszent fel a nő, és Gorthos rájött, hogy a megjegyzése elég szerencsétlen volt. - Végül is, az ékszerlakat-bűbáj azért számít a halálnál is súlyosabb büntetésnek, mert annyira vidám dolog! Mindenki erre vágyik, hogy egy drágaköves ékszer közepén ácsoroghasson, és onnan nézhesse végig tehetetlenül, ami körülötte folyik. Egyszer például a szemtanúja voltam, ahogy a brossom egy régi tulajdonosát egy rablóbanda agyonverte. Boldogító érzés, hidd el! Gyönyörű szép életem van itt...

- Bocsánat - visszakozott a varázsló. - Nem gondoltam végig, amit mondtam.

- Persze, semmi baj - vonogatta a vállát a nő, de a szemében továbbra is keserűség ült. - Láttam rosszabb dolgokat is annak idején, amíg nem voltam az ékszer foglya. Talán tényleg jobb így nekem. Egyébként is, biztosan ezt érdemlem.

- Nem... nem így gondoltam... - motyogta Gorthos szégyenkezve, és már átkozta magát, amiért bármit is szólt a bross parancsolgatásáról. - Tudom, hogy milyen az ékszerlakat-bűbáj. Rettenetes büntetés, és nem hinném, hogy bárki is megérdemelné, főleg nem te! Csodálom, hogy annyi éven át kitartottál, és nem törtél össze a fogságod súlya alatt. Igazán erős lehetsz.

- Nem kell hízelegni, nem haragszom. - A nő mosolyt erőltetett az arcára. - Na, mész Martához?

Gorthos felsóhajtott, majd félrefordította a brosst, amíg nekilátott megmosdani egy tál vízben, és felöltözött. Utána már tényleg nem maradt más választása, elindult előkeríteni Martát.

A terebélyes asszonyság éppen a hajókorlátnál állt, és Henrikkel vitatkozott az elemózsiakészlet pazarlásáról. A fiatalember ugyanis bedobott az óceán vizébe néhány szelet szárított húst egy éhes begát borjúnak. A kis, soványka, háromfejű cápaféleség jólesően csámcsogva falta be az élelmet. Gorthos kivárta a leckéztetés végét, és hogy a Hebrencs lehajtott fejjel elkullogjon. Majd nagy levegőt véve odalépett Marta mellé:

- Jó reggelt! Azt hiszem, hogy... van egy kis gond.

- Mi a pudvás tökhaj történt?! - dörrent rá Marta.

- Zizrel... Nagyon a fejébe vette, hogy a kapitány rejteget valamit, és tegnap éjjel elindult kutakodni a rakományhoz, és... khm... azóta nem bukkant fel. Szőrén-szálán eltűnt.

Marta arca elkomorodott. Gorthos meglepetésére az asszonyság egyáltalán nem háborodott fel, inkább aggódónak tűnt.

- Elindult nyomozni, és elnyelte a föld? - ismételte el a nő homlokráncolva. - Nos, nem hinném, hogy Elmionnak bármi köze lenne hozzá, de természetesen most rögtön megkérdezem. Azonnal meg kell találnunk Zizrelt! Lehet, hogy bajba került, és segítségre szorul.

Gorthos megkönnyebbülten fellélegzett, ahogy látta, hogy Marta nem mérgelte be magát a félkobold rosszul elsült magán akcióján.

- Nem akart ő semmi rosszat - jegyezte meg azért mentegetőzve. - Csak nem hagyta nyugodni a gondolat...

- Ez most lényegtelen! - legyintett a termetes asszonyság akkora lendülettel, hogy majdnem elsodorta vele Gorthost. - Az a fontos, hogy Zizrelnek ne essen semmi baja, és időben megtaláljuk! Megyek is, kérdőre vonom Elmiont.

38. fejezet: A császári palota vízvezeték-rendszerében

Nevra eljutott arra a pontra, amikor már annyira elunta magát a fővárosi palotában, hogy elhatározta, nem törődik többé a férje figyelmeztetésével, miszerint maradjon nyugton az Atala által a számára kiválasztott szobában, és ne tegyen semmi szokatlant. Mivel heteket töltött el a császárnő közelében, kifigyelte, hogy az úrnő a palota keleti szárnyának legkeletibb folyosójára gyakran vonul vissza egymaga. Még a szolgái sem követik, és hosszú órákat tölt el egyedül. A varázslónő egy idő után kíváncsi lett rá, hogy mi lehet ott.

A keleti szárny legkeletibb folyosóját Odo császár kiüríttette az ikercsászárok eltűnése után, mivel a keleti rész volt az ikrek kedvenc területe a palotán belül. Mindig oda vonultak vissza, gyakran napokra, hetekre is eltűnve az alattvalóik elől. Az öreg Odo császár elrendelte, hogy a szolgák pakoljanak ki onnan minden használható tárgyat. Hagyják üresen ezt a folyosót, és senki ne tegye be oda a lábát, hátha egyszer visszatérnének az ikrek, és ismét el akarnák foglalni kedvelt lakrészüket.

Nevrának csak nemrég mesélték a keleti szárny történetét, ő még nem is élt, amikor ezek az események megestek. Igazából sosem érdekelte Iziliar történelme vagy a császári palota szobáinak berendezése. Most is csak Atala titokzatos látogatásai miatt keltette fel az érdeklődését a keleti szárnyban az a néhány terem, amelyeket nem használtak az ikrek eltűnése óta. Mi maradhatott ott? Mit keres a császárnő? Vagy nem keres semmit, hanem másra használja az üres szobákat? Ugyan mire?

Nevra elhatározta, hogy utánajár az ügynek. Varázslatok segítségével igyekezett maga elé idézni a palota számtalan rejtekfolyosóját és titkos átjáróját, hogy akad-e köztük olyan, amelyen keresztül megközelíthetné a keleti szárny legkeletibb részét, anélkül, hogy bárki észrevenné. Tudta, hogy a császárnő bonyolult bűbájokkal és kémek özönével figyelteti a palotát. Nem lenne célszerű a besúgók által ismert utakon próbálkozni.

Estére sikerült találnia egy járatot a császári palota vízvezetékrendszerében. Alkalmasnak tűnt rá, hogy karcsú, alacsony termetével beférjen, és keresztülmászva egy elhagyatott alagútféleségen, pont a keleti szárny legkeletibb termei fölött kössön ki. A gondot csak az jelentette, hogy a vízvezeték bejárata pont a császári fürdőterem medencéinél nyílt, az egyik padlólap alatt. Ahhoz pedig magát Atalát kellett megkérnie, hogy használhassa a termet.

Előkészített egy dagályos magyarázatot arról, hogy fejfájást okoz neki a számára kijelölt fürdő ablakán besüvítő forró déli szél. És, hogy miért gondolja, hogy jobbat tenne az egészségének, ha kipróbálhatná a császári fürdőtermet. Fél óráig csiszolgatta a részleteket, mert már rég hozzászokott, hogy a császári udvarban olyan könnyen átlátnak egy-egy gyengén előadott hazugságon, mint egy üvegtáblán. Mindenképpen el akarta kerülni, hogy a császárnő gyanút fogjon.

Amikor végre begyakorolta az ürügyet, és felkereste a császárnőt, aki éppen aszalt sárgadinnyét eszegetett az ebédlőben, rá kellett jönnie, hogy fölösleges volt a hosszadalmas előkészület. Még szinte a végére sem ért a kérdésnek, hogy lenne-e rá mód, hogy használhassa a császári fürdőt, Atala már mosolyogva közbe is szólt:

- Ó, hát persze! Bármikor meglátogathatod a császári fürdőt, amikor csak kedved tartja.

Nevrának nem tetszett ez a nagy szívélyesség, mert nem igazán illett a császárnőhöz, aki általában kényesen féltette a csak neki kijáró dolgokat. Senkit a közelükbe sem engedett. A varázslónő úgy sejtette, hogy bajt jelez, ha Atala így eltér a szokásos zsarnokoskodó stílusától. Nem látta át azonban, hogy mitől kellene tartania, hiszen nemrég ellenőrizte varázslattal, hogy senki nem tud a fürdőt és a keleti szárnyat összekötő vízvezetékről! Ezért nyugodtan állta a császárnő tekintetét, és elhatározta, hogy nem változtat a tervén.

- Köszönöm a kegyet, fenséges úrnő - hajolt meg.

Megpróbált távozni, ám nem úszta meg ennyivel. Atalának eszébe jutott egy Nevra számára teljesen érdektelen mesélnivaló, és belefogott egy történetbe még a nagy kentaurok elleni háború idejéből. A varázslónőnek nem volt más választása, kénytelen volt leülni az ebédlőasztalhoz. Igyekezett olyan arckifejezést ölteni, mintha legalább egy egészen kicsikét kíváncsi lenne rá, hogy milyen drágaköveket küldetett a néhai Simkar társcsászár Atalának, és hogy hogyan nézett ki a bársonyköntös, amelyet az úrnő az egyik csatában aratott győzelem megünneplésére rendezett estélyen viselt.

*

A császári fürdő berendezése egy fenyődeszkákkal bélelt forró vizes dézsából és márvánnyal csempézett medencékből állt. Különféle illóolajokkal és egyéb illatosított főzetekkel telt, gondosan bedugaszolt korsók vették körbe. A varázslónő megcsóválta a fejét, amikor meglátott köztük egy üveg koboldvirágból szűrt levet. Már számtalanszor mondta az úrnőnek, hogy ne iszogasson koboldvirág kivonatot, és a fürdővizébe se keverje bele, de Atala inkább hitt a babonában, miszerint a koboldvirág szerencsét hoz. Nevra hiába hajtogatta, hogy nagy mennyiségben nem tesz jót a vérkeringésnek. Egy idő után ráhagyta a császárnőre, hogy csináljon, amit akar. Nem is volt más választása. Nehéz volt az ilyen témákat szóba hozni, ugyanis Atala görcsösen ragaszkodott a látszathoz, hogy ő egyetlen babonában sem hisz. Nem volt hajlandó beismerni, hogy ilyesmi miatt használja a koboldvirágból főzött teát.

A varázslónő nem sok időt töltött a fürdő szemrevételezésével, hanem sietősen keresni kezdte a padlón azt a bizonyos márványlapot. Hozzá akart férni a használaton kívüli vízvezetékhez. Nem szándékozott feltűnően sokáig időzni a fürdőben, ezért igyekezett, amennyire tudott. Miután ellenőrizte, hogy Atala kémei nem figyelik meg, varázslattal megemelte a mozgatható kőlapot, és félrelebegtette. Néhány vékonyabb ólomcső és egy szélesebb, kőből kialakított üreg bejárata bukkant elő. Elég szűknek tűnt, de éppen elegendőnek arra, hogy Nevra némi kényelmetlenség árán keresztülpréselhesse magát rajta. Nem riadt vissza a nehézségtől. Levetette a köntösét, csak egy alsóruhát hagyott magán, és bemászott a penészes, nyálkás kőüregbe. Az alagút levegőtlen és fullasztó volt, ahogy négykézláb keresztülkúszott rajta, arról nem is beszélve, hogy a vállát folyamatosan horzsolták a hajlított falak.

- Ezek után nagyon remélem, hogy találok valami érdemlegeset a keleti szárnyban - szűrte a foga között, miközben belekezdett a hosszú és nem éppen kellemes vándorlásba a vízvezetékrendszeren keresztül.

Szerencsére, az amulettjével tudott világítani, és a varázskő az irányt is jelezte, így nagyjából egy óra alatt sikerült eljutnia a folyosó plafonjáig, ahonnan az Odo császár által lezárt szobák nyíltak. Kiszámította, hogy az alagút pont elvezet az összes helyiség fölött, így nekilátott minden szoba elhelyezkedését meghatározni. Amikor megérkezett a legelső fölé, ismét varázsolt, és áttetszővé tett egy foltot a cső aljából, hogy lepillanthasson az alatta elterülő helyiségbe. A terem valóban üres volt, Nevra pókhálókon és koszon kívül semmi mást nem látott ott.

- Jól van, jöjjön a következő! - Átmászott egy másik szoba fölé, azt is megvizsgálta. Szintén tátongott az ürességtől. A következő terem irányából viszont varázslat közelsége áramlott felé. Nevra átkúszott efölé a szoba fölé, és ellenőrizte, miféle varázserő rejlik ott. Egyszerű védőbűbájnak tűnt, így tenyérnyi foltban üvegszerűen átláthatóvá tette ennek a teremnek is a mennyezetét. Lenézett.

A lenyugvó nap fénye vörösbe borította az eget a palota felett, így a szoba két keskeny ablakán keresztül megvilágította az elhagyatott, poros szobácskát is. Egyetlen tárgy alkotta a helyiség berendezését: egy jókora, éjfeketére festett faláda. A varázsaura ezt a ládát védte, és arra szolgált, hogy a láda mágikus és titkos tartalmát ne lehessen észlelni. Nevra látta, hogy a terem padlóját borító porszőnyegen kirajzolódnak egy nő lábnyomai, és biztos volt benne, hogy Atalától származnak.

- Szóval, az úrnő ezt a szobát látogatja rendszeresen a keleti szárny legkeletibb részén... Megvan, amit kerestem - suttogta.

Szemrevételezte a hatalmas, fekete ládát.

Megpróbálta varázslattal átláthatóvá tenni a ládát védelmező mágikus aurát és mögé nézni, hogy miféle elrejtett holmik lapulhatnak a mélyén. Az első kísérlete nem sikerült. Az alant elterülő termen egyszerű védőbűbáj pihent ugyan, de olyan nagyhatalmú varázsló állította fel a varázskört, hogy a varázslónőnek több erőre volt szüksége a bűbáj áttöréséhez. Leakasztotta az övéről az amulettjét, így közvetlenül érintkezhetett a kővel, és két tenyere közé fogta, hogy jobban hozzáférhessen az üvegszerű, csillogó tárgyban rejlő erőkhöz. Az amulett felizzott sárgás fénnyel, és Nevra ezúttal már végre átléphetett a mágikus aura védőgyűrűjén. Érzékelhette a láda tartalmát.

Ekkor azonban olyan fájdalom csapott a testébe, hogy a kezéből kiesett az amulett, és a nő összegörnyedt a szűkös alagút penészes padlóján. Mintha felrobbant volna az összes ízülete, izzó, ezer tűként szúró kín nyilallt a csontjaiba. Nevra percekig semmit sem fogott fel az őt körülvevő világból, csak az elviselhetetlen fájdalmat. Hároméves kora óta egyetlen egyszer sem sírt, most viszont könnyek lepték el a szemét, és majdnem felzokogott.

Egy kis időre el is ájulhatott, legalábbis, amikor ismét magához tért a sötét, dohos vízvezeték mélyén, hirtelen alig tudta maga elé idézni, hogy hol is van. A fájdalom kezdett múlni, és sajgássá szelídült az ízületeiben, de már a puszta emléke is elég volt hozzá, hogy a hányinger kerülgesse. Kapkodva kitapogatta, hogy hová ejtette az amulettjét. Megragadta a varázskövet, és sietve hátrálni kezdett az alagútban, hogy minél messzebb legyen a titokzatos teremtől meg a ládától.

Nem tudta meg, mi rejtőzik a láda fenekén, de annyit mindenesetre igen, hogy akkora hatalmú varázsholmiról van szó, ami meghalad minden általa eddig megismert erőt. Mindössze a tárgy mágikus kisugárzása majdnem elpusztította, és ha nem szakad meg az amulett elejtésével az ösvény, amelyet a védőaurákon át nyitott a láda tartalmához, Nevra biztos volt benne, hogy az elviselhetetlen erejű mágia puszta jelenléte is megölte volna.

Érezte, hogy a vállán ragacsos folyadék csorog le. Először nem tulajdonított jelentőséget neki, de egy idő után aggasztani kezdte. Fényt varázsolt az amulettjével, hogy lássa, mi folyik le a karján. Elborzadva eszmélt rá, hogy a vállán régen begyógyított sebek, amelyeket az életpapok mágiája tákolt össze, és már nyom nélkül beforrtak, most újra felnyíltak. Természetellenesen sűrű, fekete vér szivárgott belőlük.

- Sötét mágia - suttogta maga elé a felismerést. Az életpapok gyógyító varázsát egyedül hatalmas erejű sötét mágia közelsége tudta megtörni. Ezek szerint, akármi is legyen abban a fekete ládában, nem csak hogy irdatlan erők mozgatják, hanem a hátborzongató sötét mágia ágainak valamelyikéhez kötődik, amelyet főleg az enyészetpróféták és a halottidézők használtak! Ez egyre nyomasztóbb dolgokat sejtet...

Nevra a vállára szorította a kezét, és még sietősebben kúszott visszafelé a vízvezetékben, hogy végre visszatérhessen a fürdőterembe, és minél távolabb kerülhessen a ládától. Amikor kimászott az illóolajos korsók mellett az egyik medence szélére, már az egész bal oldala fekete vérben úszott. Percekig súrolnia kellett a padlót a kőlap környékén, ahonnan előbújt, hogy nehogy Atala a vérnyomokból kideríthesse, merre járt.

- Nagyszerű! - sziszegte maga elé, és halkan káromkodott az anyanyelvén. - Most megint hallgathatom napokon át az életpapok kántálását, mire eltüntetik a vállamról ezeket az ocsmány sérüléseket... Hogy lehetek ilyen elővigyázatlan és felelőtlen?! Tudhattam volna, hogy semmi jó nem sülhet ki belőle, ha Atala titkai után kémkedem egy szál amulett segítségével.

Egyszerre a férjére gondolt, aki figyelmeztette, hogy ne ártsa bele magát semmibe, csak várjon türelmesen. Elfogta a vágy, hogy a férfi mellett lehessen, és átölelhesse... De aztán hirtelen hideg késként hasított belé a felismerés, hogy Mazedrin tud a fekete ládáról és annak tartalmáról. A báró egészen biztosan sejti, hogy mi lehet benne, és hogy Atala mit akar vele. És nem szólt erről semmit! Már megint titkolózik. Olyasmire készül, amibe nem avatja be a feleségét...

Nevra keze ökölbe szorult. Biztos volt benne, hogy Mazedrin tud valamit a ládáról. Többek között az bizonyította ezt számára, hogy korábbi beszélgetéseik során a báró már utalt arra, hogy hamarosan cselekedniük kell, ha le akarják győzni Atalát, mert később nem lesz rá lehetőség. Sosem fejtette ki, hogy miért tart ettől, és hogy mi fog bekövetkezni, ami megakadályozhatná esetleg, hogy évek múlva vigyék véghez nagyratörő terveiket. Nevra most már megértette, hogy a férje titokzatos aggodalmai ehhez a fekete, lezárt ládához kötődtek. Miért nem árulta el? Mi a kékazúr eget forral?

A varázslónő összeszorította egy pillanatra a szemét a vállába hasító fájdalomtól, de aztán gyorsan rendezni próbálta a gondolatait. Mi lehet az oka, hogy Mazedrin sosem beszélt Atala ládájáról? Mi folyik itt? Ki kiben bízik? Ki kivel szövetkezik valójában? Atala és Mazedrin? Sokkal bonyolultabb ez az egész, mint amilyennek elsőre tűnt...

Nevra eddig úgy vélte, hogy a férje mellett legalább az élete biztonságban van, ha vele fog össze Atala ellen, ám most már ebben is kezdte elveszteni a hitét. A tény, hogy Mazedrin egy ennyire fontos dolgot titkol előle, elgondolkodtatta. A férfi későbbi tervei talán már nem is érintik a feleségét... Mazedrinnek most még egyelőre szüksége van rá, de ha legyőzték Atalát, mi lesz utána? Megöleti a feleségét? Vagy arra készül, hogy a hatalmi viszály során szabadul meg tőle valahogyan, járulékos veszteségként könyvelve el? Ha komoly és hosszú távú szövetségesének tekintené, meg kellett volna osztania vele a fekete láda létezését! Legalább néhány szót mesélnie kellett volna róla. Ez a titkolózás a legrosszabbakat sejteti...

És ő a lehető legkilátástalanabb helyzetbe került, mert jelenleg - úgy tűnik - sem Atala, sem Mazedrin nem bízik meg benne. Sőt, több mint valószínű, hogy már a varázslónő halálát is eltervezték. Márpedig legalább az egyikük támogatására szüksége lenne ahhoz, hogy életben maradhasson. Mi történne, ha átpártolna Atalához, és felfedné előtte Mazedrin terveit? Lehet, hogy az elég lenne ahhoz, hogy az úrnő teljes bizalmát elnyerhesse? Vagy próbáljon meg kettőjük közt egyensúlyozni? Játssza el, mintha semmire sem jött volna rá? Folytasson mindent úgy, ahogy eddig csinálta, megkockáztatva, hogy ezzel belesétál valamilyen csapdába, amit a férje vagy Atala állít neki? Esetleg Atala és Mazedrin közösen csalja majd tőrbe?

Itt van még az a kérdés is, hogy Atala és Mazedrin ugyan miféle varázslatok határait feszegeti? Abban a ládában akkora erejű sötét mágia rejtőzik, hogy egész kontinenseket tehet a földdel egyenlővé... Tudják egyáltalán, hogy milyen mélységéhez nyúltak a mágiának? Van róla bármi fogalmuk?

A nő felkászálódott a fürdő márványpadlójáról. Nem törődve a léptei nyomán lecsöpögő, szurokfekete vérrel, kitámolygott a folyosóra, hogy kerítsen egy arra őgyelgő szolgát, akit elküldhet a templomba az életpapokért. Miközben a fájdalomtól szédelegve lerogyott az egyik fal tövébe, azon próbált gondolkozni, hogy milyen hazugságot eszeljen ki a sérülései eredetének eltitkolására.

39. fejezet: A hajó kabinjaiban

Henrik szívből sajnálta az óriás szitakötőt. Hallgatott ugyan a hajóskapitány javaslatára, és benn tartotta Harit a fémkalitkában, mert szerette volna hinni, hogy az állat így lesz a legnagyobb biztonságban, de fájt is érte a szíve, hogy szegény rovarnak ilyen kis helyen kell senyvednie. Hogy lelkiismeret-furdalását csillapítsa, igyekezett minél többet beszélni hozzá, és társaságot nyújtani neki. Ahová lehetett, oda magával is vitte a kalitka tetejére forrasztott fém karikába akasztva két ujját, így ezen a reggelen is, amint befejezte a falatozást az ebédlőben, magához vette a ketrecet. Harival az oldalán csatlakozott a társaihoz.

Az óceán hatalmas hullámai fehér tajték-fodrokat vetettek a hajótest sötétre mázolt oldalára, és a felverődő apró páracseppek hűvös permetként záporoztak a négy utas köpenyére. A vitorlák csattogtak a fejük fölött a feltámadó reggeli szélben.

- Vészhelyzet van - fogadta őket Marta komor arccal, amikor látta, hogy összegyűlt a kis csapat a hajókorlátnál. - Zizrel eltűnt. Elmion sem tud róla semmit, hogy hová lett. Mára az lesz a feladatunk, hogy megtaláljuk.

- Jaj, ez hátborzongatóan hangzik! - riadozott Lila. - Mi van, ha belepottyant az óceán vizébe, és felfalták a begátok? Vagy kiszívták a vérét a sellők?

- Ne a legrosszabból induljunk ki - fojtotta el a további pánikkeltést az asszonyság -, de azért fel kell készülnünk minden eshetőségre. Henrik, Gorthos, ti átfésülitek a fedélzetet és a kabinokat, mi pedig lemegyünk Lilával és Elmionnal a raktérbe.

- Elmion megengedte, hogy végigjárjuk a matrózok kabinjait? - kérdezett rá Gorthos, a homlokát ráncolva. - Nem mondta esetleg, hogy valami zűr lett volna az ő kabinjával tegnap este?

Marta nemet intett:

- Miért? Mégis, mit kellett volna említenie?

- Azt, hogy Zizrel feldúlta a kabinját - bökte ki Gorthos kis belső vívódás után, a Hebrencs legalábbis úgy látta rajta, hogy nem éppen örömmel árulja el a kérdése okát. - Zizrel keresett nála valamit, egy nyomot vagy bármi gyanúsat, és rendetlenséget hagyott maga után.

- Elmion nem beszélt ilyesmiről. Majd rákérdezek nála. Nos, indulás, mindenki fogjon hozzá a kereséshez!

Henrik és Gorthos elballagott az ebédlő irányába, hogy ott kezdjék a Zizrel utáni kutatást. A fiatalember szórakozottan, elmerengve lóbálta a kezében a szitakötő kalitkáját. Gondolatai annyira máshol jártak, hogy kétszer is nekiment az ajtófélfának, mire végre bejutott az étkezőbe.

- Min gondolkodsz ennyire? - kérdezett rá az idős Gorthos, észrevéve a Hebrencs szerencsétlenkedését.

A fiatalember ábrándosan elmosolyodott:

- Ha kikötünk Octopus Királyságban, szeretnék venni egy szép ékszert Lilának, és megvallanám, hogy szerelmes vagyok belé. Talán a kezét is megkérném. Szerinted, van rá bármi remény, hogy viszonozza az érzéseimet?

- Lilának van már vőlegénye - felelte Gorthos kiábrándító tényszerűséggel. - Nyilván mindegy, hogy viszontszeret-e, mert már elígérkezett valaki másnak.

- És ha felbontaná az eljegyzését? - Henrik hangja bátortalanul halk volt. - Elképzelhető, hogy ha belém szeretett...

- Az első és a legfőbb kérdés, hogy van-e nemes a felmenőid között - vágott közbe a mágus. - Ha nincs, akkor felejtsd el az egészet!

- Ennyire fontos? - A Hebrencs elbúsult. - Akkor esélyem sincs, mert szerintem a legtávolabbi rokonságomban sem akad még egy birtokától megfosztott grófocska sem.

- Ez nagyon fontos. Tudod jól, hogy a nemesek még manapság is általában csak nemesekkel házasodnak. Lilán pedig látszik, hogy nemesi származású. Ha egy távoli felmenőd sincs, aki nemesi vérrel büszkélkedhetne, akkor jobb, ha feladod a dolgot már az elején.

- Áh, de Lilának is csak az apja nemesi származású, az anyja nem. Lehet, hogy az ő családjában nem tartják ezt annyira fontosnak - próbált Henrik reménykedni.

- Egy-két lecsúszott, birtokát vesztett családon kívül nem hinném, hogy lenne, aki fantáziát látna benned, már ne is haragudj! - ábrándította ki ismét az idős varázsló. - Talán még azok sem...

- Lehet, hogy nem neked kellene szerelmi tanácsadást tartanod - szólt ekkor közbe a drágaköves bross, akit a mágus a bal kezében fogott. - Amikor te száznegyven év alatt nem tudtál szert tenni még egy feleségre sem...

- Százharminckettő! - mordult fel Gorthos.

- Mindegy. - Az ékszerbe zárt nő legyintett. - A lényeg az, hogy a te udvarlási nézeteid katasztrofálisak. Henrik, ne is törődj vele! - fordult most a fiatalemberhez, aki megörült a nő biztató mosolyának. - Szerintem, kedvel a lány, látszik rajta. Igenis próbálkozz meg nyugodtan egy vallomással!

- Gondolod, hogy van remény? - lelkesült fel Henrik egyre inkább.

- Persze, hogy van. Főleg, ha a szüleitől sem azt látta, hogy a nemesi vér tovább örökítésének a dicsőítése lenne a rögeszméjük. Az apja is elvette az anyját, pedig azt mondod, hogy nem nemesi családból származik a nő. Egyértelmű, hogy Lila nem azt tanulta a szüleitől, hogy ez a fő szempont.

- Öhm... Igen, de én gazdag sem vagyok... csak egy szegény tudósféle, aki csattanóporokat kotyvaszt...

- Nyugi, még meggazdagodhatsz - bátorította a bross. - A véredet meg a leszármazásodat nehéz lenne kicserélni, de vagyonra bármikor szert tehetsz. Ha például sikerül felfuttatnod a robbanóporos boltot, a birodalom híres kereskedője válhat belőled, akinek az üzlete előtt tolonganak a pénzes vásárlók...

- De szép is lenne! - Henrik a szívére szorította a kezét. - Köszi, megnyugtattál.

Gorthos lesajnáló pillantást vetett a brossra:

- Minek tömöd szerencsétlen fiú fejét ilyen sületlenségekkel? Semmi másra nem jó ez, csak arra, hogy hamis reményeket kelts benne.

- Azt akarod, hogy öregkorára ő is ilyen kiábrándult és cinikus legyen, mint te? Én is nemesi családból származom, mégis hozzámentem volna feleségül olyan emberhez is, akinek nincsenek előkelő felmenői.

- Jó, de te egy kicsit ütődött vagy - szúrt vissza a mágus -, szóval, jobban tennéd, ha nem magadhoz hasonlítanál értelmes fiatal hölgyeket! Én annak idején biztosan nem vettem volna feleségül mást, csak egy tisztán nemesi családból származó nőt. És minden általam ismert, ép értelmű nemes lány ugyanígy gondolkodott a házasságról. Nem mentek volna hozzá egy ágról szakadt, szegény csattanópor keverőhöz, mint Henrik!

- Az, hogy te túl nagyra tartod a nemesi véredet, még nem jelenti azt, hogy mindenkinek a te őskövület szabályaid szerint kell döntenie - folytatta a vitát a brossba zárt nő. - Lehet, hogy Lila nem pont olyan, mint az általad „ép értelműnek tartott”, hozzád hasonlóan rátarti nemes lánykák, akiket annak idején ismertél!

- Az egész birodalom hanyatlása a hagyományok felrúgásában gyökerezik! - fakadt ki erre Gorthos. - Mire jó, hogy a semmiből előtermő ismeretlenek ölébe hullik Iziliar büszke földje? Lehet, hogy ez óriási felségsértés lesz, amit most mondok, de... sosem szabadott volna egy olyan sehonnai jöttmentnek a trónra ülnie, mint Atala úrnő! A császári vérvonalnak kellett volna érvényesülnie, és igenis tisztelni kellene a dicső nemesi leszármazást. Az, hogy az utóbbi száz évben sajnos egyre több példa akad rá, hogy nem nemesi származásúak is beházasodnak tiszta nemesi famíliákba, egyértelmű jele a birodalom romlásának.

- Komolyan azt hiszed, hogy bárki is attól lesz különb ember, hogy milyen családba született? - A brossba zárt asszony arcán elhűlő szörnyülködés jelent meg.

- Igen! És te is beláthatnád, hogy nem véletlenül rendeződött úgy egykor Iziliar társadalma, ahogyan az a sok száz év során kialakult. A világ rendjét meg kell őrizni.

- Az még eszedbe sem jutott, hogy talán a császárnőtök is kevésbé lenne kegyetlen, ha nem azt tapasztalta volna egész életében, hogy Iziliarban a hozzá hasonló jóképességű, de alacsony sorból származó emberek csak intrikálással juthatnak hatalomhoz?

- Akárhogyan is, biztos vagyok benne, hogy ha Odo császár leszármazottai élnének még, és az ő vérvonaluk öröklődött volna...

- Senki nem lesz annyitól jó uralkodó, hogy császári felmenői vannak! Elég szomorú, ha a problémák gyökerét pusztán abban a tényben keresed, hogy átalakulás folyik egy birodalomban! Ha a változások szerinted csak rosszak lehetnek, és úgy véled, ezer évvel ezelőtt keletkezett ósdiságokhoz kellene ragaszkodni, akkor hiába tanulmányoztad a történelmet annyi évtizeden át! - A sötét hajú nő olyan izzó dühvel érvelt, hogy Gorthos hirtelen nem is tudott felelni, csak levegő után kapkodott felháborodva. Látszott, hogy sikerült végképp összekülönbözniük a témán. Henrik kínosan érezte magát, hogy ilyen viszályt keltett ártatlan kérdésével. Sejtelme sem volt, hogy miért okozott viharos indulatokat, de úgy vélte, lehet valami a mélyben mindkét félnél, de sem a bross, sem a mágus nem árulná el, ha rákérdezne.

Inkább csak közbeszólt:

- Mi lenne, ha most a matrózok kabinjait néznénk át sorban? Látszik, hogy itt az ebédlőben nincs nyoma Zizrelnek. Abban mindkettőtöknek igaza van, hogy egyelőre nem lenne értelme a vallomásomnak. Lila csak kinevetne, mint az előző két lány, akiknek hajdan szerelmet vallottam... Először nagy vagyont kell szereznem, utána jöhet a lánykérés.

Gorthos megcsóválta a fejét, de nem felelt semmit, csak elindult az ebédlő kijárata felé, a zsebébe suvasztva a brosst. Henrik arra gondolt, hogy ha az ékszer foglya tudná, hogy Lila kiknek a lánya valójában, akkor biztos, hogy ő sem biztatta volna. Reménytelen az egész... Tényleg nagyon meg kellene gazdagodnia hozzá, hogy legyen bármi értelme szerelmet vallania. Most, hogy így meghányta-vetette magában a dolgot, és Gorthos lesújtó véleményét is hallotta, egyre inkább úgy találta, hogy nem sok értelme van Lorilla után epekednie. Mazedrin főtanácsos kihajítaná a házából, ha meghallaná, hogy Henrik a lánya kezére pályázik, és az még a legjobb eset, ha ennyivel megúszná a vakmerő és értelmetlen próbálkozást... Mindenesetre úgy döntött, hogy azért Martától is tanácsot kér, mielőtt végleg lemondana a lányról. Talán az asszonyságnak lesz hasznos ötlete.

A brossnak sikerült Gorthost annyira felbosszantania, hogy az idős varázsló meglehetősen kellemetlen társasággá vált. Csak magában morgott mindenen, ahogy benézegettek a matrózok kabinjaiba sorban, Zizrelt keresve. Henrik jobb híján a szitakötőhöz intézte szavait, és az állathoz beszélt, hogy elüsse az időt:

- Elég rendetlen a tengerészek fekvőhelye, és Zizrelnek nyoma sincs a sok kacat között. Ugyan hová lett? Szólj, ha látod valamerre!

Épp egy hatágyas kabinban nézett be a sarkokba.

- Gondolod, hogy megérti, amit mondasz neki? - dörmögte Gorthos a háttérben.

- Persze. Marta utasításait is pontosan követni szokta. Szerintem, érti az emberek nyelvét. - A fiatalember félrehajtott egy lelógó takarót, hogy az alatt is ellenőrizze, hogy a félkobold nem bújt-e el oda.

- Ugye, azt tudod, hogy olyan állatok nem léteznek, amelyek megértik az emberi beszédet? - Gorthos arrébb lökdösött egy ruhás zsákot, de amögött sem látták Zizrel nyomát.

- A békaszerzetek is megtaníthatóak a birodalom fő nyelvére - vetette ellen Henrik.

- A békaszerzetek nem állatok, hanem egy emberi faj. Ne mondd, hogy még ennyit sem tudsz!

- Jó, akkor a békaszerzetek nem jó példa... De, mondjuk, az a fa is beszélt hozzánk az erdőben, amelyik találós kérdéseket tett fel. Meg is értette, amit mondtunk neki. Akkor Hari is nyugodtan értheti...

- Ha arra az ezüstös fényű fára gondolsz, amelyik az Erdő Lelkéből nőtt ki a Szurdok-őserdőben, az csak azért tudott beszélni velünk, mert mágia ült rajta. Sem a növények, sem az állatok nem értik meg az emberi nyelveket maguktól, és nem is taníthatóak meg rá! - Gorthos elhagyta a kabint, és Henrik is követte az újabb helyiségbe, hogy ott is utánanézzenek Zizrel eltűnésének.

- Akkor Hari is el van varázsolva? - ragaszkodott Henrik a témához, bár látta, hogy az öreg varázsló nem a legjobb beszélgetőpartner.

- Nyilván. - Gorthos félretolt egy utazóládát, és körbejárta ezt a kabint is.

- Esetleg, meg tudnád vizsgálni, ha lesz egy kis szabadidőnk? - próbálkozott a fiatalember.

- Nem. Az amulettjeim nem elég erősek hozzá, hogy beazonosítsam, milyen varázslatot végeztek el rajta. - A mágus intett Henriknek, hogy mehetnek a következő kabinhoz, miután itt sem találtak semmit.

A fiatalember aggodalmasan magához ölelte Hari ketrecét. Mindenféle ijesztő átkok hatásairól motyogott magában, féltőn dajkálva a szitakötőt, mire, úgy tűnt, Gorthos megszánta, ugyanis így folytatta:

- Azért elég sok bűbájt és varázsitalt láttam már pályafutásom során, és lenne egy tippem, hogy mi történhetett a szitakötőddel. Hogy miért érti meg az emberi beszédet.

- Igen? Ugye, nem valami szörnyűséges fekete mágia? - szorongatta Henrik továbbra is görcsösen a ketrecet, már kezdett belefájdulni a karja.

- Nyugodj meg, semmi rossz nem történt a szitakötőddel. Bár, a rárakott varázslat - amennyiben helyes a feltevésem - elég sötét mágiából származik. Szigorúan tiltott Iziliar területén lélekmágiát gyakorolni.

- Lélekmágiát? Az meg mi?

- Nem csodálom, hogy Marta mindig türelmét veszti miattad. - Gorthos a homlokára tapasztotta a tenyerét. - Te még az egykori tanoncaimnál is butább vagy. Tényleg nem tudod, mi az a lélekmágia?

Henrik már hozzászokott, hogy mindenki kiakad a kérdéseitől, ezért fel sem vette a bántó megjegyzést:

- Hallottam már a kifejezést, de sosem tudtam, hogy mit jelent.

- Az ősmágusok tanácsa nagyjából ötszáz évvel ezelőtt tiltotta be végérvényesen a lélekmágiákat, azóta tartozik a használatuk a fekete mágia űzéséhez. A lélekmágia alfajaihoz tartozik az összes olyan varázslat, amelyik módosításokat hajt végre egy élőlény lelkén, vagy kiszakítja a lelket a testből. Dióhéjban ennyi.

- És szegény Harinak annak idején, amikor elvarázsolták, kitépték a lelkét a testecskéjéből? - szontyolodott el Henrik.

- Dehogyis! Egy embernek szakították ki a lelkét, és hozzákötözték ehhez az óriás szitakötőhöz.

- Miért tettek ilyet?

- Nem tudom. A lélekmágia használatának nem sok értelme van, mert veszélyes, és beláthatatlan torzulásokat okozhat. Szinte egyáltalán nem irányíthatóak a hosszú távú következményei. Általában csak félőrült enyészetpróféták - vagy hasonlóan elborult elméjű mágusok - használják.

- És mégis mi történhetett pontosan Harival? Miféle lény lett így, hogy félig szitakötő, félig ember vált belőle?

- Nem félig szitakötő és nem félig ember! Ő egy normális óriás szitakötő, és hozzárögzítettek egy emberi lelket. - Gorthos hangsúlya kezdett legalább annyira kioktatóvá válni, mintha egy gyenge felfogású tanonchoz intézné szavait. - Kezdjük az alapoktól! Egy olyan varázslatról beszélünk, amelyet egy emberen hajtanak végre, akinek ezáltal eltűnik a teste. Csak egy gondolatokból, érzésekből, emlékekből álló lélek marad belőle. Mivel egy ilyen lélek nem létezhet magában, ezért hozzácsapják egy másik élőlényhez vagy egy tárgyhoz. Az tárolóként hordozza majd magában a lelket, amíg ki nem szabadul belőle, és ismét testet nem ölt.

- Öhm... világos... - Henrik megpróbált értelmes képet vágni. - Szóval, egy ilyen izé... emberi lélek ott ül Hari szívében az ő kis állati lelke mellett?

- Nagyjából. Az emberi lélek nem irányítja, és szinte semmilyen befolyással nem bír az állat fölött, csak belé van zárva. A szitakötő hordozza magában, mint egy terhet. Így érthető?

- Olyan, mint egy epekő mondjuk?

Gorthos végiggondolta a hasonlatot, és nem túl nagy meggyőződéssel bólintott egyet.

- Talán. Mindegy, ne erőltessük, hogy megértsd a lélekmágia működését! A lényeg az, hogy ez a bezárt lélek egy-két emberi képességgel felruházhatja a hordozóját, például azzal, hogy megérti az emberi beszédet. Úgy vélem, hogy a szitakötőd ezért hallgat ránk.

- Nem lehet, hogy egyszerűen csak egy alakváltó?

Gorthos megrázta a fejét.

- Az alakváltók csak a saját nevüket használhatják. Ha alakváltó lenne, nem tudtad volna elnevezni Harinak, de legalábbis semmiképpen nem tudna következetesen hallgatni rád, amikor Harinak szólítod.

- Ja, ez igaz. - A fiatalember eltűnődve megdörgölte az álla hegyét. - És, nem baj szegény Harinak, hogy belé tuszkoltak egy emberi lelket is? Nem kellene kiszedni belőle valahogyan?

- Nem lehet. A lélekmágiák hatása nem öröklétre szól. Legfeljebb egy vagy két hónapra, esetleg egy évre, ha nagyon erős varázsló bocsátotta ki az átkot. Hamarabb nem törhető meg. Ha letelik az idő, a lélek magától ki fog szabadulni, és ismét testet ölt.

- Ennyi? - Henrik arca felderült. - Ez nem is olyan vészes. Ugye, nem fog neki fájni, ha kimászik belőle az emberi lélek?

- Nem hinném. - Gorthos arcán látszott, hogy sosem foglalkoztatta a kérdés, hogy vajon fájdalommal jár-e egy állat számára a lélekmágia megszűnése. - Valószínűleg nem fogja többé érteni, amit mondasz neki, de még az is lehet, hogy néhány parancsszót megjegyez. Az emlékei viszont megmaradnak majd. Továbbra is tudni fogja, hogy megmentetted, tanítgattad, szóval téged fog utána is a gazdájának tekinteni.

- És akkor egyszer, egy napon majd hirtelen kipattan belőle egy vadidegen ember?

Gorthos kinyitotta a következő kabinajtót:

- Lehetséges, amennyiben jól gondolom, hogy az állat tényleg egy lelket hordoz magában.

- Uhh, ez elég... bizarr. - Henrik meglapogatta Hari kalitkájának a tetejét. - Ne félj, kis pajtás, vigyázok rád! Nem hagyom, hogy bármi bajod essen ettől a fura átoktól, amit valami őrült mágus rád szórt.

A szitakötő, aki maga is ijedten húzódott össze Gorthos szavaira, most felélénkülve sípolt egyet, és megrezegtette hártyás szárnyát. Az idős mágus előre ment, valószínűleg arra törekedve, hogy elkerülje a Hebrencs további kérdéseit.

Egy újabb kabint jártak be.

Mire dél lett, végeztek az egész hajófedélzet átfésülésével, ám Zizrelt nem lelték meg. Az egyetlen figyelemreméltó körülménynek az tűnt, hogy Elmion kabinjában olyan rendet találtak, mintha a félkobold sosem járt volna ott.

- Vajon Elmion miért tüntette el a dúlás nyomait? - töprengett Gorthos. - Nem tetszik ez nekem. Ha nem lenne semmi titkolnivalója, nyugodtan vállalhatta volna, hogy valaki betört hozzá. Miért nem szólt róla? Miért takarított ki, mintha mi sem történt volna?

- Lehet, hogy tényleg igaza van Zizrelnek, és a kapitány rosszban sántikál - vonta le Henrik az egyetlen logikusnak tűnő következtetést. - Vagy most is van valami a kabinjában, amiről nem akarja, hogy tudjunk, vagy azt próbálja meg leplezni, hogy Zizrel talált ott egy figyelemreméltó tárgyat...

Ekkor Henrik elhallgatott, ugyanis megérkeztek a raktérbe vezető lépcsőhöz, ahonnan Marta, Lila meg Elmion lépdelt elő, tanácstalan, csalódott arckifejezéssel.

- Úgy tűnik, a kobold barátotokat elnyelte az óceán - állapította meg a körszakállas hajóskapitány sajnálkozva. - Ahogy elnézem, ti sem találtátok meg a fedélzeten, és nincs a rakomány közt sem. Biztosan baleset érte, és belezuhant a vízbe.

- Valamilyen varázslattal nem lehetne megkeresni? - fordult Henrik Gorthoshoz. - Vagy legalább annyit ellenőrizni, hogy a hajón van-e?

- Nem. Túl sok ember utazik a hajón ahhoz, hogy bármilyen varázslat megmutathassa, hogy Zizrel merre jár.

Marta lehajtotta a fejét, és elhomályosodó tekintettel bámult maga elé.

- Igazán köszönjük a segítséget a kutatáshoz - válaszolta végül egy perc hallgatás után Elmionnak. A hangja szokatlanul tompa és színtelen volt. Megmaradt három társához fordult, és ennyit mondott nekik: - Gyertek a kabinomba! Elrendelek egy csapat-tanácskozást, ahol megbeszéljük, hogy hogyan fogjuk kezelni az új helyzetet.

40. fejezet: Az egykori Chellion birtokon

Thiago nem tétlenkedett a fővárosban töltött napok során. Igaz, hogy Kerbelen főmágus azt a kiábrándító titkot árulta el, hogy Editát megölték, és ezzel le is zárult az ügy annak idején. A főparancsnok azonban érezte, hogy emögött kell még valaminek állnia, mert Atala nem nyomozna különben Edita után. Vagy nem is Edita halt meg igazából, vagy más miatt, de még mindig érdekes a nő története a császári udvar számára. Tényleg az ikercsászárok lánya volt? Vagy más rokonuk lehetett? Atala attól fél, hogy Edita előléphet, mint trónkövetelő, és ezért meg akarja öletni? Ez tűnt a legvalószínűbb magyarázatnak, de Thiago azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy bonyolultabb választ kell keresni a kérdésre.

Abban biztos volt, hogy ha Atala vagy Mazedrin tudná, hogy pontosan mi történt Editával, és hogy az ikrek rokona hol van most, akkor már régen megakadályozták volna a nyomozás folytatását. Felérte ésszel, hogy a birodalmi politikusok malmára is hajtja a vizet a kutatással. Olyan válaszokat áshat elő, amelyeket ők nem tudnak, vagy nem mernek, esetleg a nép gyűlöletétől tartva nem akarnak bolygatni, mégis fontos számukra, hogy kiderítsék. Az ikercsászárok emléke még közel kilencven év elteltével is népszerű, Atala uralma pedig jóval kevésbé. Egy birodalom szerte lángra kapó lázongás komoly veszélyt jelentene rá. Thiago viszont egyelőre nem aggódott amiatt, hogy a nyomozása kinek kedvez vagy nem kedvez valójában. Még ő sem látta át, hogy hová vezetnek a szálak, és hogy miféle játszmák csapnak össze, így eldöntötte, hogy addig nem áll meg az úton, amíg egyértelmű válaszokat nem kap.

Felkereste sorban az egykori birodalmi tanács tagjait, akik az ikercsászárok alatt megfordulhattak a palotában. Mostanra nem sokan éltek közülük. Akit meg is talált a fővárosban, azok az aggastyánok meg anyókák sem sokra emlékeztek már az ikrek idejéből, a szokásos meséken kívül, amelyek az ikercsászárok bölcsességét és kifinomultságát dicsőítették. Egyikük sem látta a kis Edita nevű babát, vagy legalábbis nem tudták felidézni, és a további sorsát illetően sem szolgáltak érdemi információval.

Thiagónak a Kerbelen főmágus által elmesélt egyetlen hasznos nyom maradt, méghozzá, hogy az Edita nevű babát az őrök a Chellionok rokonának titulálták. A Chellion nemesi család utolsó képviselőit viszont kivégeztették a társcsászárok Mazedrin báró praktikái következtében, körülbelül huszonkét évvel ezelőtt. A Chellionok egykori birtokai is a báróra szálltak. Ha lenne ott bármi, amit Editáról ki lehetne egyszerűen deríteni, akkor azt Mazedrin is könnyűszerrel meg tudná tenni. Valószínűleg majdnem mindenki halott már, aki annak idején ismerhette Editát. A Chellionok családja kihalt. A szomszédos földeket uraló Lestear család is rég a múlté. A birtokokon megforduló szolgálók biztosan nem élnek már, hiszen olyan emberek, akik nem mélyedtek el a varázslás bizonyos területein, nem húzhatják hatvan-hetven évnél sokkal tovább. Semmiképpen sem száz vagy még több esztendőig. Hol maradhatott egyáltalán nyoma a kis Editának? Kinek az emlékezetében élhet még?

Thiago szerzett egy öszvért, és a hátára szíjazott egy puttonyt. Megpakolta olcsón vásárolt cipőkkel, és vándorárusnak öltözve elutazott a Chellionok egykori birtokára. Ügyelt, hogy az út során bőrkesztyű fedje kezét, nehogy a régi esküvője óta rendületlenül viselt gyűrűről felismerjék, hogy a fővárosból jön. Általában csak a fővárosban kötött házasságokat pecsételték meg aranygyűrűvel vagy más ékszerrel, amelyet a császárok személyesen adtak át, ha úgy tartotta kedvük. Thiagónak abban a kegyben lehetett része egykor, hogy a szertartás végén, a megeskető életpap helyett, maga Atala császárnő húzta a jegyespár ujjára a gyűrűket. Ez ritka megtiszteltetésnek számított.

Nyolc hatalmas szántó, három erdő meg egy halas tó alkotta egykor a Chellionok uradalmát, és persze a hat falu az egyszerű földműves lakókkal. A főparancsnok házról házra járta végig a falvak kunyhóit. Miközben eladott néhány pár cipőt rezekért, mintegy véletlenül szóba hozta a régi időket, amikor még a Chellionok uralkodtak a vidéken. Korábban nem ismerte ezt a nemesi családot. Ő még ifjú katona volt, amikor a társcsászárok a gőgös, nagyravágyó Chellionok utolsó képviselőit lefejeztették, és az emberek nem sokáig beszéltek róluk. Ahogy most a falusiak történeteit hallgatta, úgy találta, hogy nem is vesztett sokat azzal, hogy nem találkozott soha egy Chellion leszármazottal sem. A szegény emberek ugyanis csak a Chellionok kegyetlenségét és felfuvalkodottságát emlegették. Thiago kitartóan faggatózott, amíg ki nem derítette, hogy a Chellion családnak az ikrek idejében volt egy Filmen nevű szolgálója. Ez a bizonyos Filmen harminc éven át hűségesen szolgálta őket, aztán később a Susogó-erdő mellé költözött, egy viskóba. Még élt a családja valahol azon a vidéken.

A Susogó-erdő az egykori Chellionok és a néhai Lestearok birtokának természetes határát képezte. Thiagónak félnapi útba telt az öszvére hátán, hogy megközelítse a rengeteget, egy lápos mezőt elkerülve.

Az öszvér, megelégelve a fárasztó utat, megmakacsolta magát egy fűzfa mellett. Nem volt hajlandó egy tapodtat sem tovább menni, csak fújtatott, és nagy, barna szemét a vizes fűzsombékokra szegezte. A katona egy darabig biztatta az állatot, aztán feladta. Kikötötte a fához, majd a hátára vette a cipős zsákot, és gyalog tette meg a hátralévő szakaszt.

Egy elkerített kis telekhez ért, ahol rongyos csemeték szaladgáltak a poros udvaron. Fejkendős, hajlott hátú asszony közelgett a porta közepén álló deszkakunyhóhoz az erdő felől. A nő hátán jókora rőzseköteg ringott.

- Adjon a kék ég szép estét! - köszönt Thiago egy házaló nyájasságát felöltve, és megállt a beásott cölöpökből készített kerítés mellett.

A fejkendős asszony odafordult a vándorkereskedőnek öltözött katonához, és barátságos mosollyal üdvözölte.

- Egy Filmen nevű férfi rokonait keresem, a közeli faluból küldtek ide. - Thiago úgy döntött, hogy rögtön elárulja érkezése okát, nehogy a mellébeszéléssel ellenszenvet vagy gyanakvást keltsen az asszonyban. Viszont a nyomozása célját sem akarta egészen felfedni, ezért belefogott egy kitalált történetbe is: - A nagyapám telente néha eljárt ide fát vágni még a régi uradalom idejében. Akkoriban ismerkedett meg egy bájos Chellion gyermekkel, akitől kapott egy szép szénrajzot ajándékba. Úgy hallottam, hogy Filmen pont a Chellionok kastélyában szolgált. Talán a családja tudna nekem mesélni a Chellionok kislányáról, hogy hol találom most.

- Filmen a dédapám volt. - A kendős nő ledobta a rőzseköteget a válláról a kerítés oldalához. - Sajnos, alig tölthettem vele időt, mert még gyermek voltam, amikor meghalt, de elég sokat regélt a fiatalkoráról, amikor a Chellionoknál szolgált. Talán tudok segíteni. Kit szeretnél megtalálni?

A katona kikotorta a hátán hurcolt cipők közül a Ragga nevű szövőnőtől szerzett - és állítólag Henrik utazózsákjáról lepottyant - pergament.

- Ezt rajzolta a kislányka - nyomta a fejkendős asszony orra alá az Editáról készült ábrát. - Egészen ügyes, nem? A nagyapám megkért a halálos ágyán, hogy keressem fel a lánykát, és köszönjem meg a kedvességét. A baj csak az, hogy semmi mást nem tudok a lányról, csak annyit, hogy Editának hívták, és hogy a Chellionok rokona volt nagyon régen. Nyilván nem él már. Nem is hiszem, hogy ismernéd a nevét...

Az asszony arca felragyogott.

- Edita? - visszhangozta. - Hiszen a dédapám számtalanszor mesélt róla! Hogy is ne ismerném a nevét?!

Thiagót meglepte a váratlan siker.

- Kerülj beljebb, kereskedő uram! - intett a nő, és betessékelte a férfit az udvarba, arrébb terelve a gyerekeit. - Mutatok valamit.

Thiago lopva az övén lógó, elrejtett tőrök egyikére csúsztatta a kezét, ha esetleg az asszony csapdába akarná csalni, de azért követte a szíves invitálást. Belépett a kertbe. A nő besietett a kunyhóba, majd egy tehénbőrbe burkolt, szögletes tárggyal a karjában tért vissza. Kioldozta a bőrt összetartó szíjakat. Egy aranyozott keretű, igencsak drágának tűnő, festett képet bontott ki belőle. A festmény két lányt ábrázolt. Az egyikük egészen kicsike volt, talán négy vagy öt éves, rózsás orcájú, mosolygós leányka. Ébenfekete fürtjei bájos csigákban keretezték nevetős, hófehér arcocskáját. A hajában ott ragyogott a rózsaszín, finoman árnyalt, liliomszerű virág. A katona egyből ráismert a kislányban Editára. A másik lány idősebb volt, tizenhárom éves forma lehetett, és féltő szeretettel karolta át a kicsi gyermek vállát, ahogy mellette állt.

Az idősebb lány arcáról hiányzott a kislány tündéri, ártatlan bája, helyette éles, csúfondáros mosoly ült az ajka szegletében, és a kép festője dacos ívet adott a szemöldökének. A nagyobb lány haja is sötét volt, mint az éjszaka, rendetlen zuhatagként omlott alá a vállára.

A lányok gazdagon díszített, hófehér ruhát viseltek, nyakukban pedig láncra fűzött drágakő, aranyszín csíkos tigrisgyémánt függött. Egy ritka ásványfaj, egykor a Chellion család jelképe.

- Nézd csak meg ezt a festményt, kereskedő uram! - mutatta az asszony Thiagónak. - A Chellion család két tagjáról készült, egy testvérpárról. A picike lány, ő Edita, akit keresel. Mellette pedig az a szép, nyúlánk kisasszony Zara.

- Zara? - A név ismerősen csengett Thiagónak, és eszébe jutott, hogy Atala megemlítette a fővárosi fogadóban. Ha a császárnő szóba hozta ezt a Zarát, akkor egészen biztosan fontos szerepe lehet a történetben.

- A Chellionok kidobták a házukból ezt a képet, amikor megharagudtak Zara lányukra, és a távollétében kitagadták a családból. A dédapám a szemétdombról mentette meg a festményt. Eltette emlékbe, és nekem sem volt szívem eladni. Filmen apó szívből tisztelte a néhai Zara kisasszonyt. Mindig mondogatta, hogy, sosem ismert senkit, aki olyan bátor lett volna, mint ő.

- Miért? Ugyan mit tett ez a Zara nevű lány?

- Mindig az erdőbe szökött a Chellion kastélyból, bár a szülei tiltották. A lápvidéket is bejárta. Filmen apó ugyan intette, hogy veszélyes, amit csinál, de Zara kisasszony nem hallgatott rá, mert kíváncsi természetű lányka volt, és mindig új dolgok után kutatott. Ne hidd azonban, kereskedő uram, hogy bolond vakmerőség vezérelte! Zara kisasszony felettébb értelmes volt, sokkal ravaszabb és életrevalóbb, mint az elkényeztetett, butácska, idősebb testvérei. Csak éppen más érdekelte, mint az átlagos nemes gyerekeket. Ő fára mászott a falubeli kölykökkel, még a lepkeemberekkel és a törpékkel is szóba állt, pedig a szülei azt tanították neki, hogy az ilyen alantas fajok képviselőivel nem szabad beszélgetnie, mert méltóságán aluli. A testvérei közül egyedül a kis Editát szerette, akivel sokat játszott, és mindenfélére tanítgatta. A kis Edita nem hasonlított a Chellion család többi tagjára. Csendes volt, és szelíd, mint egy bárány. Zara kisasszony nyilván ezért kedvelte.

- Nos, biztosan különleges lány lehetetett ez a Zara, de nem hinném, hogy Filmen apó a gyerekes lázadozása és engedetlensége miatt nevezte volna a legbátrabb embernek, akit valaha ismert. - Thiago hangsúlya a kelleténél érdesebbre sikeredett. Figyelmeztetnie kellett magát gondolatban, hogy nem egy beosztottjával beszél a hadseregben, hanem egy falusi asszonnyal, aki így is nagy szívességet tesz azzal, hogy nyíltan mesél a múltról.

- Valóban nem csak ennyi a történet. - A fejkendős asszony elmerengve bólintott. - Zara kisasszony mást is tett. Megmentette a húga, a kis Edita életét.

A főparancsnok szemöldöke kíváncsian felszökött:

- Hogyan történt ez?

- Nem tudom én sem a pontos okát az eseményeknek, de hidd el, megéri elgondolkodnod az eseten, mert elég rejtélyes! Egyik este váratlan vendégek érkeztek az akkori Chellion kastélyba - idézte fel az asszony a részleteket. - A dédapám bebocsátotta őket, és látta, hogy katonák. Az öreg császár, Odo küldte őket, és a császár testőreinek a parancsnoka vezette az osztagot. Tudod, az a fickó, akit később agyonütött a kentaur főkirály, és ezzel kirobbantotta a nagy háborút... Mindegy is, a lényeg az, hogy ez a testőrparancsnok érkezett a kastélyba, és zárt ajtók mögött kívánt beszélni a nemesi család fejével. Zara kisasszony érdeklődését felkeltette a titokzatos tárgyalás. Megkérte a dédapámat, hogy segítsen kihallgatni a megbeszélést. Valahogyan sikerült is elérniük, hogy a kisasszony észrevétlenül besurranhasson a szobába.

- Mit hallott ott? Mit akart Odo császár testőrparancsnoka? - A katona érezte, hogy meglepően hasznos nyomra bukkant itt Filmen rokonánál, és alig várta, hogy mindent megtudhasson, amit ez a nő elmondhat neki.

- Kiderült, hogy a katonák a kicsi húgért, az ötéves kis Editáért jöttek, hogy elhurcolják magukkal, és Odo császár börtönébe vessék. Arra kérték a Chellion család fejét, hogy ne álljon az útjukba. Engedje, hogy elvigyék a gyereket. - Az asszony elfordította a tekintetét a kezében szorongatott festményről. - Hát, tudod, kereskedő uram, hogy milyenek a nemesek! Mindennél fontosabb nekik a császár kegye, és a Chellionok nem kívántak elesni tőle. Az úr készségesen beleegyezett, hogy a katonáké legyen a kislány.

Thiago arca a szokásosnál is komolyabb lett.

- Jellemző! - mormolta maga elé. - És, mi lett a kicsi gyerekkel? Elvitték a katonák?

- Nem. - A nő mosolyogva megrázta a fejét. - Zara kisasszony ugyanis kiszökött a szobából. A kishúgához futott, majd a dédapámhoz vitte, hogy bújtassa addig a kislányt a kamrában, amíg ő kitalál valamit. Képzeld csak el, kereskedő uram, hogy Zara kisasszony megragadott egy éles kést, és ott a konyha közepén levágta azt a szépséges, hosszú haját rövidre, mint egy fiúé, hogy senki ne ismerhessen rá. Fogta az anyja ékszeres dobozát, meg egy kenyeret csórt, és a hátára vette a kis Editát. Aztán nekivágott az erdőnek. Azt mondta a dédapámnak, hogy elviszi a kislányt a fővárosba, ahol nem ismeri őket senki, és majd ott el tudnak vegyülni a tömegben.

- Mi lett a két kislánnyal? Sikerült elmenekülniük?

- Nem tudom igazából, kereskedő uram. A dédapám soha többé nem hallott hírt felőlük. Odo császár emberei heteken át kutattak a rengeteg fái közt, de nem akadtak a nyomukra. A parancsnokuk őrjöngött a dühtől. Nem tudom, a kis Edita miért volt ennyire fontos neki, de arra emlékezett a dédapám, hogy a parancsnok ott állt a Chellion ház fogadótermének a közepén, és a dédapám gazdáival üvöltözött, hogy ha valaha rátalál az átkozott Zara lányukra, élve megnyúzatja. Zara kisasszonynál jobban senki nem ismerte az erdőt meg a mocsárvidéket. Ha létezett valaki, aki át tudott rajta kelni épségben, az egészen biztosan ő volt. A dédapám holtáig hitt benne, kereskedő uram, hogy Zara kisasszonynak sikerült megszöknie a kicsi lánnyal, és tényleg elvitte egy biztos helyre, ahol boldogan élhettek.

Thiago elgondolkodva megdörzsölte az állán a gondosan nyírt kecskeszakállat.

- A dédapád nem is sejtette, miért vadásztak Odo császár emberei a kislányra? - kérdezte meg, bár ő ismerte a rejtély magyarázatát.

- Nem. Fura, ugye? Mire kellhetett pont ez a tüneményes kislány a katonáknak? - Az asszony értetlenül csóválta a fejét. - Sötét dolgok folytak már akkoriban is a birodalomban... - Hirtelen észbekapott, hogy mire utalt a mondata, és sietve kijavította magát: - Persze, most már nem történhetne meg hasonló. A fenséges császárnő - uralkodjon örökké! - megvédi minden alattvalóját, és virágzás, pompa ragyog birodalmában. Boldog vagyok, hogy itt élhetek, áldom minden percben úrnőnk jóságát, bölcsességét. Viruljon örök tavasz léptei nyomán!

Thiago ajka torz, örömtelen mosolyra húzódott:

- Valóban csodaszép időket élünk. - Kicsit hallgatott, aztán még megkérdezte: - Említette mostanában más is ezeket a régi eseményeket?

- Hogy érted? - Az asszonyt meglepte a felvetés.

- Úgy, hogy kérdezett-e valaki Edita felől.

- Nem, dehogy. Még soha senkinek nem meséltem a dédapám történeteiről, te vagy az első, aki érdeklődött.

A katona biccentett. Mivel megtudta, amiért jött, nem erőltette tovább az Edita utáni nyomozását. Levette a hátáról a cipőkkel teletömött puttonyt, és mintha valódi kereskedő lenne, sorra mutogatni kezdte a portékáját az asszonynak.

A gondolatai viszont Atalához szálltak, a messzi császári palotába. Ez a falusi asszony egyenesnek tűnt. Thiago hajlott afelé, hogy elhiggye, a nő valóban most beszélt először Editáról. Akkor viszont Atala kitől tudta meg egyáltalán, hogy létezett a kislány? Úgy tűnt, Filmen családján kívül senki nem emlékezett már Editára... Illetve, volt még egy valaki, aki tudott róla. Thiago ujjai megfeszültek a cipő szárán, amelyet éppen az asszony felé mutatott, és az arcán árny suhant át.

41. fejezet: Marta kabinjában

Martát szemlátomást elkedvetlenítette Zizrel végzete, ugyanis a szokásos üvöltözés helyett csak erőtlen, szinte már megfáradt hangon nyitotta meg a csapat tanácskozását, ahogy megérkeztek az asszonyság kabinjába.

- Kiesett egy fontos résztvevője a küldetésnek, és az ő teendőit át kell vállalnunk - közölte a termetes nő halovány arccal. - Sajnos, a feladatainkat tartalmazó tekercs is eltűnt. Kinek akad javaslata arra, hogy hogyan kezelhetnénk a krízist?

Gorthos maga elé meredt a deszkapadlóra, és bízott benne, hogy Marta nem őt fogja először felszólítani a válaszadásra. Az idős mágusnak fogalma sem volt, milyen ötlettel állhatna elő, hogyan javíthatna a helyzetükön. Úgy tűnt, a többiek is hasonló állásponton vannak, ugyanis a még mindig fejkendőt viselő Lila meg a szürke ruhás Henrik is meghúzódva lapított az asztal mellett. Látszott, hogy magukban fohászkodnak, hogy az asszonyság ne szegezze nekik személyre szabottan a kérdését. Marta azonban most nem erőszakoskodott a társai szóra bírásával, csak leroskadt az ágya szélére. Szomorú csönd állt be.

Egy idő után Henrik megköszörülte a torkát párszor, és bátortalanul felemelte a kezét.

- Nekem annyi lenne az észrevételem, hogy sürgősen értesítenünk kell a fenséges császárnőt - az azúrkék ég pompája sugározzon napjaira! - Zizrel tragédiájáról. Jobb, ha tudomást szerez róla, hogy elvesztettük a csapat egy fontos tagját...

- Nem tudjuk informálni - felelte az asszonyság színtelen hangon. - Octopus Királyság és Iziliar Birodalom közt nem közlekedik postaszolgálat, mert túl nagy a távolság.

- Esetleg valamilyen mágikus úton sem lehetne elteleportálni egy levelet? - ötletelt a Hebrencs tovább, és most Gorthoshoz fordult.

Az idős varázsló megingatta a fejét.

- Két dolog van, amit általában nem lehet a mágiával áthidalni: a tér és az idő. Ezeken nem fog semmilyen bűbáj - magyarázta. - Igaz, hogy ennyit még az öt-hatéves kisgyerekek is tudnak, de mindegy.

- Akkor a varázslat és a posta kiesett - összegezte Henrik rendületlenül. - Viszont megfizethetnénk egy suhancot a kikötőben, hogy utazzon el Iziliarba, és értesítse személyesen az úrnőt - éljen örök boldogságban!

- Nincs ennyi időnk. - Marta lassan megemelte a fejét, de még mindig bánat ült a vonásain. - Mire a küldöncünk elvinné az üzenetet, és visszatérne a válasszal, hónapok telnének el, a Titkos Küldetés pedig nem tűr ennyi halasztást. Magunktól kell megoldani a problémát.

- Mi lenne, ha hagynánk az egészet? - vetette fel Henrik váratlanul. - Letelepedünk Octopus Királyságban, keresünk magunknak munkát, álnevet veszünk fel, és boldogan élük, míg meg nem halunk. Hm? Nem hangzik rosszul...

Ezzel a megjegyzéssel sikerült még Martát is kirángatnia a letargiából.

- Te megbuggyantál, édes fiam?! - bömbölt rá a fiatalemberre. - A birodalmi merénylők pár hónap alatt levadásznak minket, ha eláruljuk az úrnő céljait - örök fény ragyogja be életét! Arról nem is beszélve, hogy én soha egy küldetést sem hagytam még félbe! „Marta minden megbízást sikerre visz” - ez volt a mottóm régen, és elhiheted, hogy nem üres dicsekvésnek szántam. Nem hátrálunk meg, nem olyan fából faragtak minket.

- És mi lesz Zizrel feladatával? - Henrik aggályos képet vágott. - A tekercs nélkül hogyan fogunk rájönni, mit kellene Zizrel helyett végrehajtanunk?

- Nos, erre a problémára például ki kellene találnunk a megoldást. - Marta összecsapta a kezét, és kihúzta magát. - Itt az ideje, hogy mindannyian összeszedjük magunkat! Halljam a javaslatokat! Hogyan tovább?

Gorthos úgy döntött, hogy megkockáztatja, hogy hozzászól érdemben a társalgáshoz:

- Lehet, hogy ez nem visz minket előrébb, de Zizrel talált valamit Elmion kabinjában...

Az asszonyság csettintett egyet az ujjaival a levegőben a mágus orra előtt:

- Hangosabban, ne motyogj, mint egy náthás sündisznó! Mit talált Zizrel?

- Egy... egy sálat szerzett. A kapitány a ládája rejtett rekeszében tárolta. Megmutassam?

- Hozd ide azonnal! - utasította Marta, mire az öreg varázsló átcsoszogott a kabinjába.

Előkerítette a selyemsálat Zizrel utazóládájából. Visszatért a társaihoz, és kiterítette a falnál álló asztalkára a drága szövetet. A könnyű, barackvirág színű anyag finom hullámokban omlott alá a durván csiszolt felületre.

- Érthetetlen módon ezüstszőrű hegyi farkas vére szennyezi a sál szegélyét. Néhány csepp ugyan, de, ha megnézitek, picit látható - mutatta Gorthos.

Marta és Henrik kíváncsian közelebb hajolt, ám Lila, ahogy jobban szemügyre vette a sálat, elsápadt. Arrébb húzódott a székén, mintha megijedt volna a ruhadarab látványától. Marta is észrevette a lány riadalmát, ugyanis közelebb nyomta hozzá a sálat, és nagyhangon rákérdezett:

- Mi bajod? Mi jutott eszedbe erről a kendőről?

- Én... azt hiszem... láttam valahol egy lepkeembert, akinek ugyanilyen szövetből volt a ruhája, és pont ilyen színű... és... és... - Lila elhallgatott kicsit, aztán halkabban hozzátette: - Volt valamennyi köze a hegyi farkasokhoz is.

- Ebből a félszeg rizsázásból nem sokat értünk, lányom! - hőbörgött Marta. - Miféle lepkeember? Milyen köze a farkasokhoz? Értelmesen beszélj, ha már megszólalsz!

- Drága szövet, kizárólag a leggazdagabbak viselnek ilyen ruhát.

- És? Mi következik ebből?

Gorthos látta Lilán, hogy a lány küzd a kétségekkel, hogy érdemes-e beszélnie a sál eredetéről. Az idős mágus nem igazán tudta, mivel biztathatná. Végül, úgy tűnt, Lila elszánta magát.

- Egy lepkeember, aki farkassá is át tud változni - mondta ki. - Az a nő, akin ilyen színű és szövésű ruházatot láttam, Desdemona volt, az alakváltók főpapnője.

Döbbent csend állt be az asztal körül. Végül - természetesen - Henrik törte meg:

- Aha, szóval a hírhedt Desdemona! Azt hallottam, hogy hetvenhét féle élőlény alakját képes magára ölteni. Lehetséges, hogy itt van velünk a hajón? Zizrel ezért találta meg a sálját?

Lila megrázta a fejét.

- Desdemona... meghalt - suttogta maga elé.

Ismét elhallgatott kicsit, aztán tördelni kezdte a kezét.

- Azt hiszem, itt az ideje, hogy eláruljam nektek az igazságot arról, hogyan is kerültem a Titkos Küldetés résztvevői közé. Atala úrnő - éljen örökké! - nem engem jelölt ki a feladatra. Desdemonát, a főpapnőt küldte Khallaendarba. Neki kellett volna Gorthosnál jelentkeznie, csakhogy a papnőt megtámadták az útja során. Egy másik ügyet akart elintézni Oske-földön még a küldetés elindulása előtt, nem tudom pontosan, mit. Azt hiszem, sikerrel is járt, bár ezt a részét nem firtattam a történetnek. Amikor visszafelé indult volna az oske-földi tengerpartról, hogy immár Khallaendart vegye célba, merénylők támadták meg. Profik voltak, villámgyorsak. Szegény Desdemona hiába öltötte magára az összes lény alakját, ahányat csak bírt, az orgyilkosok mérgezett fegyvereikkel halálra szurkálták.

- És, hogy jössz te a képbe, lányom? - Marta elgondolkodva igazgatta a kontyát megtűző faágacskát.

- Úgy, hogy én az életpapok vezette oske-földi főtemplom növendéke voltam ekkor. Desdemona pedig utolsó erejével még elvonszolta magát hozzánk, a templomba, hogy enyhítést leljen a sebei okozta fájdalomra. Az atyák hat napig kántáltak fölötte, de nem értek el javulást. Az alakváltók főpapnője elhunyt...

- Még mindig nem derült ki számomra, hogy te mit keresel a történetben! - dörrent közbe Marta.

- A kisebb feladatok elvégzésében a tanoncok dolga az életpapok mellett segédkezni. Én vittem friss vizet a haldokló Desdemona poharába, és én itattam meg. Amikor végképp rosszra fordult az állapota, érezte, hogy nem él már sokáig. Éppen én készítettem egy borogatást a homlokára. Elfogta a meggyőződés, hogy megbízhat bennem, ezért bevallotta, hogy titkos küldetésre indult Khallaendar városába, egy Ragga nevű szövőnőhöz. A merénylők támadása megakadályozta az útja folytatásában. Megkért rá, hogy értesítsem a fenséges császárnőt - tavaszi boldogsággal viruljon minden napja! - a kudarcáról, hogy nem tudja elkezdeni a feladata végrehajtását. Kért, hogy sürgősen vigyem el az üzenetét a fővárosba.

- Akkor meg hogy kerülsz ide? Kineveztek Desdemona helyére?

- Nem. - Lila összébb húzta magát. - Tudjátok, mindig is leghőbb vágyam volt, hogy kalandor lehessen belőlem, igazi hősnő. Pici gyerekkorom óta erről álmodtam. Meséket, legendákat olvasgattam éjt nappallá téve, izgalmas, titokzatos utazásokról ábrándoztam... És hiába teltek az évek, ez az álom nem kopott ki a szívemből. Tudom, hogy szörnyű dolgot tettem, és kínoz érte a lelkiismeret-furdalás, hogy nem teljesítettem egy haldokló utolsó kívánságát, de képzeljétek bele magatokat a helyembe! Egyszerre az ölembe hullott a lehetőség, hogy egy mesés küldetés nyomába eredjek. Hogy elkezdhessem megvalósítani az álmomat, belefoghassak a hősnők életébe! Nem tudtam ellenállni a csábításnak. Amikor Desdemona meghalt, összepakoltam némi útravalót, és nekivágtam a vándorlásnak Khallaendar felé. Elhatároztam, hogy a helyébe lépek. Végrehajtom a küldetését.

- Hogyan néz ki egy alakváltó halála? - érdeklődött Henrik. - Visszaváltozik olyanná, amilyen eredetileg volt?

Lilát láthatóan meglepte, hogy a fiatalembernek ez az első kérdése a vallomását hallva.

- Elég különleges látvány - felelte. - Vakító fény ragyogott fel, aztán Desdemona teste egyszerre hamuvá omlott. Csak egy marék szürke por maradt belőle.

- De izgalmas! - lelkesedett Henrik. - Még sosem láttam alakváltókat, nemhogy a halálukat!

Marta a tenyerébe temette az arcát.

- Édes lányom! - hördülte Lila felé. - Nincs is semmilyen mágikus adottságod? Nem is vagy a hírszerzés mestere?

Lila irulva-pirulva válaszolt:

- Semmilyen különleges képességem nincs. Ne haragudjatok! Sajnálom, hogy hazudtam, de nem akartam, hogy hátrahagyjatok Khallaendarban. Muszáj volt egy jól hangzó indokot kitalálnom, hogy miért pont engem jelölt ki az úrnő - éljen boldogságban, egészségben! - a Titkos Küldetés végrehajtására.

Marta egy darabig még takarta az arcát, aztán leengedte a kezét, és nagy levegőt vett.

- Jól van - mondta végül meglepően nyugodtan. - Ez így kicsit megnehezíti a feladatunkat, de hát ki az, aki nem szereti a kihívásokat? Egyébként meg, semmi gond, lányom, majd beletanulsz.

Lila, akinek már könnyekkel telt meg a szeme, most hálásan elmosolyodott. Váratlanul felpattant ültéből, és átölelte az asszonyságot.

- Köszönöm! - hadarta, és egy cuppanós puszit nyomott Marta arcára, aki ledöbbenve pislantott egyet. - Ígérem, igyekszem mindenben segíteni és a hasznotokra lenni, amiben csak tudok.

- Rendben, rendben - hessegette el a terebélyes nő zavartan. Gorthos azon tűnődött, hogy ha egy tomboló sárkány rontott volna Martára, az biztosan nem billentette volna ki az asszonyságot ennyire az egyensúlyából.

- Ugye, ti sem haragszotok nagyon? - pillantott a lány most Henrikre meg Gorthosra.

Megnyugtatták, hogy már amúgy sincs mit tenni, és örülnek, hogy Lila itt van velük, majd Marta megint a jövő felé terelte a figyelmüket.

- Itt az ideje, hogy ismét a fontos teendőkre koncentráljunk! - mennydörögte az asszonyság, visszanyerve a lélekjelenlétét. - Hogyan fogjuk Zizrel hiányát pótolni? És, egyáltalán, mire jó ez nekünk, hogy megtudtuk, hogy kié az Elmiontól szerzett sál?

- Annyi biztos, hogy elég fura, hogy pont nála találtuk meg egy hírhedt alakváltó ruhadarabját - jegyezte meg Gorthos.

- Igen, de mit jelenthet? Köze lenne Desdemona halálához? - tűnődött Henrik.

- Lehet, hogy Elmion a gyilkos. - Marta eltöprengve vette a kezébe a sálat, és megforgatta a levegőben. - Desdemona azt mesélte Lilának, hogy több merénylő végzett vele. Pont, mint Elmion és az emberei...

- Igen, ez elképzelhető - bólogatott Gorthos -, főleg, hogy egyszer láttam is, ahogy gyanúsan sutyorognak rólunk a hajófedélzeten. De mit akarhatnak tőlünk?

- Lehet, hogy Desdemonát is azért ölték meg, mert a Titkos Küldetésre indult. Velünk is ugyanezért akarnak leszámolni, ezért csalogattak fel a hajóra. Kérdőre vonom Elmiont. - Marta zsebre vágta a selyemsálat. - Itt az ideje, hogy valaki tiszta vizet öntsön a pohárba!

Az asszonyság felkelt, és elindult a kijárat felé.

- Csak óvatosan! - figyelmeztette Henrik. - Zizrel is nyomozni próbált, és szőrén-szálán eltűnt.

- Ne félts engem, fiam! Maradjunk abban, hogy ha estig nem térek vissza, akkor elindultok a keresésemre. Addig is, semmi ok az aggodalomra. Értve vagyok?

Az asszonyság kitrappolt a kabinból, és nagy csattanással becsapódott mögötte az ajtó.

- Ezt ő sem gondolhatja komolyan, hogy egyedül nekivág a nyomozásnak, miután Zizrel titokzatos körülmények közt a halálát lelte! - pattant fel Henrik az asztaltól. Beverte ugyan a térdét a bútor lábába a túl vehemens mozdulat miatt, de ügyet sem vetett a fájdalomra. A szemében elszánt tűz lobogott.

- Gyerünk, csapat! Felszerelkezünk, és utána osonunk! - csatlakozott Lila is.

Gorthos morogva felkászálódott ültéből, és követte a fiatalokat a saját kabinjaikhoz. Henrik a fejére kötötte a fejkendőjét, kiengedte Harit a kalitkájából, és a nyakába ültette. Lila pedig a Marta által vásárolt kötéllétrát csavarta a vállára, majd néhány kést tűzött be az öve mellé:

- Zizrel már az életét áldozta az ügyért, nem hagyhatjuk, hogy Martát is eltegyék láb alól. Ki kell derítenünk, mi folyik valójában ezen a hajón.

42. fejezet: Az udvari varázslónő szobájában

Atala úrnő világéletében jól tudott időzíteni, és Mazedrin már eléggé hozzászokott ehhez a harminc év alatt, amíg a császárnőt szolgálta. Ez alkalommal viszont az úrnőnek sikerült rémes meglepetést szereznie még az ő számára is. Amikor Atala délután közölte, hogy a társaságában akarja elkölteni a vacsoráját, akkor a főtanácsos még számított valamilyen csapdára vagy arra, hogy egy fontos kérdéskört akar majd az úrnő megvitatni vele. Ahogy viszont alkonyatkor helyet foglaltak a császári étkezőben, és Atala csak a kerti díszmadarak tollazatának az állapotát ecsetelte, a főtanácsos elfeledkezett baljós sejtéséről. Jóízűen eszegette a lakoma fogásait.

Már a desszertnél tartottak, amikor Atala egyszerre hátradőlt faragott, aranyozott székén, és közölte:

- Mazedrin, azt hiszem, haldoklik a feleséged.

A főtanácsos, aki éppen teljes nyugalommal le akart nyelni egy kortyot a kezében tartott kupa borból, most majdnem megfulladt. Könnyek szöktek a szemébe az erőfeszítéstől, hogy visszafojtsa a köhögést, ahogy félrenyelte a nedűt.

- Ez... hm... igazán... csodálatos hír, drága úrnőm - nyögte ki a feleletet, amikor összeszedte magát. - Honnan tudod? Talán megtaláltad?

- Nem is kellett keresnem, itt volt velem végig a palotában - árulta el a császárnő olyan könnyedséggel, mintha egészen eddig nem ő lett volna az, aki mélyen hallgatott erről a körülményről.

Mazedrin felöltötte a „diadalmas öröm” címkét viselő arckifejezését, és amíg bírta, fenntartotta. Amikor már úgy érezte, hogy gyanúsan kényszeredetté kezd válni, végre eltüntette a mosolyt. Rákérdezett:

- Ugyan mi történt vele? Miből gondolod, hogy haldoklik? Természetesen, nem kételkedem abban, hogy végtelen bölcsességeddel meg tudod állapítani, csak kíváncsi lennék rá...

- Az életpapok nem tudják, hogy mi baja. - Atala bekapott egy szelet mézes gyümölcsöt, és ráérős tempóban elrágcsálta. Mazedrin minden eltelő pillanattal úgy érezte, hogy az úrnő szándékosan kínozza. Atala kényelmesen megette a falatot, csak aztán folytatta: - Sötét mágia okozhatja a betegségét. Megjelentek Nevra vállán a merénylőd okozta régebbi sérülések, és fekete vér szivárog belőlük. Az életpapok hiába forrasztják be varázslattal, a sebek újra meg újra felszakadnak, nem akarnak begyógyulni. Az atyák attól tartanak, hogy a sok vérveszteség hamarosan meg fogja ölni.

Mazedrin lenézett a tányérján pihenő édességre, és azon tűnődött, hogy hogyan lesz képes egy falatot is lenyelni ezek után. Felszúrt egy szelet vadkörtét a villájára, de aztán csak ide-oda tolta maga előtt a gyümölcsöt az aranyozott edény alján.

- Nos, egy gonddal kevesebb, nemdebár? - erőltetett ki egy megfelelőnek tűnő megállapítást. - Remélem, nagy fájdalmakat kell átélnie annak a boszorkánynak.

Atala gonoszul elmosolyodott:

- Ó, ebben biztos lehetsz.

Mazedrin leengedte a kezéből a villát, mert most már biztos volt benne, hogy nem bírja majd folytatni az evést.

- Túl sok mézet raktak ehhez a körtéhez, rémesen csömör az íze. - Eltolta maga elől a tányért.

- Nekem fel sem tűnt - válaszolta Atala két újabb falat között. - Én mindig ilyenre készíttetem a desszertemet. Minél édesebb, annál jobb.

- Bizonyára. - A báró nem tudta elrejteni az iszonyodást a tekintetéből, bár az korántsem a túlédesített gyümölcsnek szólt. Elfordította a pillantását az étkezőasztalról. - És, most mi lesz? Nemrég még azt mondtad, hogy szükséged van Nevra szolgálataira, de nyilván kitaláltál valamit a pótlására, ha megengedted, hogy egy merénylőt küldjek utána, és ha most nem aggaszt a sebeinek az elmérgeződése.

- Így van - bólogatott az úrnő, kedélyesen csócsálva a mézes gyümölcsöt. - Még lehet, hogy szükségem lesz rá, hogy megfőzzön nekem egy-két varázsitalt, de szerintem már nélküle is boldogulok majd.

- Nagyszerű, fenséges úrnőm. - A főtanácsosnak sikerült annyi erőt találnia magában, hogy felölthesse ismét a mosolyát. - Úgy látom, remekül alakul minden.

Még kénytelen volt addig ott ülni az asztalnál, amíg Atala befejezte az étkezését, bár már nem is igazán fogta fel, hogy az úrnő mikről fecseg. Talán egy tíz évvel ezelőtti lakomáról... Mazedrinnek összpontosítania kellett, hogy egy szemrebbenéssel se árulja el a gondolatait. Hogy nyugodt türelmet színlelhessen, pedig legszívesebben belevágta volna az egyik gyümölcsös tálat Atala képébe, és kiviharzott volna az ebédlőből. Már szinte fizikai fájdalmat okozott, ahogy megfeszítette az izmait, hogy ne ugorjon fel az asztaltól, hanem csak tétlenül üldögéljen.

Miután Atala végre végzett egy tálka fügelekvár bekanalazásával is, és kegyesen elbocsátotta, Mazedrin a terem ajtajáig még fenntartotta a kiegyensúlyozott, rugalmas lépteket és a derűs mosolyt az arcán. Aztán már nem törődött többé az álcával, hanem odasietett az első útjába kerülő szolgálóhoz a folyosón. Kapkodva megállította:

- Hol van a feleségem szobája?

- Én... nem mondhatom el... a... az úrnő... megparancsolta...

- Most rögtön elárulod! - A báró előszedett egy aranyat a köpönyege zsebéből. - Tessék, ez a tiéd, csak válaszolj!

A szolgáló kicsit még tépelődött, de aztán nem tudott ellenállni a pénzérme csillogásának. Útbaigazította a férfit Nevra hálószobájához. Mazedrin a szolga kezébe nyomta az aranyat, és már iparkodott is a mutatott irányba. Amikor végre odaért a felesége szobájához, kopogás nélkül rontott be az ajtón.

Nevra az ablaknál állt egy smaragdzöld selyemköntösben, és a kék holdat nézte elmerengve. A nő halvány, szőke haját ezüstös fénybe vonták a bágyadt sugarak, amelyeket a fehér hold bocsátott alá a tintafekete égről.

A báró odasietett az asszonyhoz, és megragadta a kezénél fogva:

- Neked nem pihenned kellene? Miért nem az ágyban fekszel?

A felesége felvonta a szemöldökét.

- Miről beszélsz, te ökör? - Megpróbálta lerázni magáról a férje erélyesen belékapaszkodó ujjait. - Egyáltalán, mi a kékazúr eget keresel itt?

Mazedrin egyszerre rádöbbent, hogy valami nem stimmel, és végigmérte a nőt. Nevra a szokásosnál is sápadtabbnak tűnt ugyan a holdak fényében, de nyoma sem volt rajta az Atala által leírt halálos sebeknek.

- Öhm... én csak... - A báró elengedte a felesége kezét, és hátrált egy lépést. - Te nem is vagy sérült? Nem sebzett meg egy ismeretlen fekete mágia?

- De, igen, még két napja, viszont az életpapok ma reggelre meggyógyítottak a kántálásukkal. Már teljesen jól vagyok. Miért bámulsz úgy, mintha kísértetet látnál?

Mazedrin nem találta a szavakat, csak hirtelen magához ölelte a nőt.

- Most mi van? Úgy viselkedsz, mint egy elmeháborodott! - tiltakozott Nevra, és megpróbálta ellökni magától a férjét. - Mi ütött beléd?

- Semmi, csak belesétáltam egy gyermeteg csapdába, amit Atala állított nekem - mondta végül a báró, amikor összeszedte a gondolatait -, de ne aggódj, megoldom!

- Egyáltalán nem aggódom. Mégis, megmondanád végre, hogy mit művelsz itt? Nem szabadna találkoznunk.

- Ez igaz, de meg akartam veled beszélni egy-két dolgot. - A főtanácsos remélte, hogy meg tudja őrizni a méltósága maradékát, ha sikerül úgy beállítania, mintha csak egy ötlet megvitatása miatt csörtetett volna be a felesége szobájába. - Rájöttem, hogy Atala sokkal többet tud a szándékainkról, mint korábban sejtettem, ezért megváltoztattam néhány részletet a tervünkön.

- Nincsen semmiféle „tervünk”! - szakította félbe Nevra keserű éllel a hangjában. Elfordult a férjétől, ismét a türkizszínű hold felé irányítva kígyószerű tekintetét. - Még annyit sem voltál képes elárulni nekem, hogy Atala egy sötét mágiával telt ládát őriz a keleti szárnyban. Majdnem megöltem magam, amikor óvatlanul próbáltam megvizsgálni azt az átokverte ládát! Nem vagyok rá kíváncsi, hogy mit akarsz mondani, mert úgysincs egy őszinte szavad sem hozzám!

Mazedrin arcából kifutott a vér, ahogy felfogta, hogy a felesége tudomást szerzett a keleti szárny legkeletibb folyosóján elhelyezett ládáról. Kezdte úgy érezni, hogy túl sok hiba került a számításaiba az utóbbi időben, a hullámok pedig most csapnak össze a feje felett. Sem Atalát, sem Nevrát nem sikerült átvernie, és a gondosan eltervezett játszmája zavaros lett. Te kékazúr ég, hogyan fog ez véget érni? Az egész folyamat irányíthatatlanná válik, ha nem tud időben úrrá lenni a káoszon...

- Mi lenne, ha egyszer az életben megcsinálnád, amit mondok? - szegezte a feleségének. - Kértelek, hogy maradj nyugton, és ne próbálj egyedül utánajárni Atala terveinek!

- Hát, persze, mert nem akartad, hogy leleplezzem a titkaidat!

- És, mégis mit értél el vele? Majdnem megölt a sötét mágia. - Mazedrin is hátat fordított a feleségének, és járkálni kezdett a szobában fel-alá. - Nem tudnál legalább egy egészen kicsit megbízni bennem?

- Ugye, ezt te sem kérdezed komolyan? Persze, hogy nem bízom benned egy cseppet sem! - A nő ökölbe szorította a kezét az ablakpárkányon. - Már azt is megbántam, hogy közös terveket kezdtem szőni veled! Kár volt elhinnem, hogy bármi hasznom származhat belőled. Talán inkább a császárnőre kellett volna támaszkodnom, nem rád.

- Tudtam, hogy nem lesz jó vége, ha túl sok időt töltesz Atala társaságában! Észre sem veszed, és máris megfertőz a bugyutának álcázott locsogásával! Most mégis mit akarsz? Elárulod az eddigi terveimet neki? Erre készülődsz?

Nevra ellépett az ablaktól, majd a következő pillanatban váratlanul a férje karjában kötött ki, átölelte.

- Te tuskó, hogyan is gondolhatod, hogy elárulnék neki bármit?! - A varázslónő odahajtotta a fejét a férfi nyakához. Egy kis hallgatás után hozzátette: - Te is pocsék szövetséges vagy, de még mindig jobb, mint Atala!

- Jól van, megnyugodtam, hogy még tudod használni azt a cseppnyi eszedet - gúnyolódott a báró, és gyors csókot nyomott a felesége homlokára. - Mi lenne, ha most már lényegesebb kérdésekkel foglalkoznánk? Végre elmondhatnám az új tervemet...

Nevra ekkor viszont ellökte magától a férjét, és megpróbált lekeverni neki egy jókora pofont. Mazedrin gyakorlott mozdulattal elkapta a csuklóját, és megállította:

- Mi bajod van már megint?

- Nem tudom, mit képzelsz, hogy még most is megpróbálod kikerülni, hogy el kelljen mesélned, mi az a fekete láda a keleti szárnyban! - A nő keze már lendült volna újra a pofonra, de a férje még időben visszatartotta.

- Nyugalom, elmondom. Nem tudom, pontosan mi az a fekete láda, esküszöm. Csak annyit sikerült kiderítenem, hogy legalább Odo császár ideje óta ott áll a keleti szárnyban. Atala olyan erőket akar kiszabadítani belőle, amelyek a világ urává tehetik.

- Tessék? - Nevra megfeledkezett az elkezdett pofonról, és elkerekedett szemmel bámult a férjére. - A világ urává? Hiszen abban a ládában irányíthatatlan erejű fekete mágia van! Ha Atala szabadjára engedi...

- Ő is tudja, hogy egyelőre nem tudná kordában tartani a láda tartalmát.

- Akkor meg? Mit akar vele?

- Keresi a megoldást, hogy uralni tudja a ládába zárt mágia erejét. - Mazedrin úgy ítélte meg, hogy most már biztonságos, ha elengedi a felesége kezét. Nevra valóban nem próbálta meg újra megütni, csak fázósan megborzongott, és összébb húzta magán a selyemköntöst.

- Atala nem is mágus. Hogyan tudna bármit is kezdeni a varázslatokkal? - A nő hitetlenkedve rázta a fejét. - Eszelős őrültség! Meg fog ölni mindenkit, ha kinyitja a ládát. Elpusztítja egész Iziliart... Sejtelmed sincs róla, hogy ilyen nagy erejű fekete mágia mire lehet képes!

- Hidd el, azzal sem járunk jobban, ha Atala tényleg rájön, hogy hogyan tudná a láda fölött átvenni az uralmat! - A főtanácsos arcán fanyar mosoly jelent meg. - Ha ekkora mágikus hatalom birtokosává válik, nem lesz többé szüksége udvari varázslónőre, főtanácsosra, sőt, semmilyen befolyásos támogatóra! Csúnya kínhalált halunk, ahogyan minden más előkelőség. Nem marad majd más Atalának, csak a rettegő, megfélemlített, szegénységben nyomorgó alattvalók, akiket úgy irányíthat, ahogy kedve tartja.

- És ezt te komolyan elhallgattad előlem?! - Nevra gyanúsan közel volt hozzá, hogy újból felpofozza a bárót. - Ilyen veszélyes esemény van készülőben, és nem árultál el róla szinte semmit?

Mazedrin elfordította a tekintetét, nem válaszolt. Nevra nézte a férjét, és szemlátomást küzdött vele, hogy rájöjjön, mi állhat a főtanácsos titkolózásának a hátterében. A férfi továbbra is kerülte a szemkontaktust.

Egy darabig mindketten hallgattak. A varázslónő borostyánsárga szemében egyszerre szikra villant:

- Azt hitted, hogy ha tudomást szerzek a fekete láda létezéséről, akkor majd egyedül magamnak akarom megkaparintani a varázserejét. Hogy nem támogatlak többé a terveidben! - eszmélt rá a férje hallgatásának az okára.

Mazedrin először nem akart reagálni semmit, de amikor a felesége oldalba taszította, a báró kelletlenül bólintott egyet.

- És még van képed szemrehányást tenni, mert nem bízom benned! - szisszent fel Nevra. - Miközben te sem bízol bennem, a legkevésbé sem! Mégis, miféle embernek tartasz? Egy elmebeteg hatalommániásnak? Azt gondolod, hogy olyan vagyok, mint Atala?

- Valami mást kellene feltételeznem rólad?

A nő rámeredt a férfira.

- Vegyük úgy, hogy nem hallottam meg a válaszodat! - szűrte aztán a foga között, és visszanyelte további megjegyzéseit. Kézen fogta a férjét. - Gyere, üljünk le, mert most már viszont hallani akarom, hogy miféle új terved van! Hogyan fogjuk megállítani Atalát?

- Először is, tudnod kell, hogy Thiago visszalépett a főparancsnoki posztjától. Borgado főtisztre akarta ruházni a hatalmát. Csakhogy Atala közbeavatkozott, és megölette Borgadót - mesélte a báró, miközben helyet foglaltak egymás mellett a szoba falánál álló ágy szélén.

- Nem állítanám, hogy túlságosan megrendít Borgado halálhíre. - Nevra arca érdektelen volt. - Eléggé hasonlított Thiagóhoz, nem sok köszönet lett volna belőle, ha átveszi a helyét.

- Tévedsz. Borgado főtisztet tudtuk volna befolyásolni, ugyanis a családja az egyik birtokomon lakik. - Mazedrin sokat sejtető szünetet tartott. - Borgado nem hagyta volna, hogy baja essen a feleségének vagy a gyermekeinek, túl sok féltenivalója lett volna. Kár, hogy nem tudtam megvédeni Atalától. Az úrnő pedig Jarmir ezredest jelölte ki a főparancsnoki posztra. Jarmir nagy rajongója Atalának, és a végletekig lojális hozzá, mivel a császárnő egyszer régen megengedte, hogy kénye-kedve szerint megkínozhassa az egyik fő ellenségét. Jarmir ezredes egy megzápult agyú önimádó, tökéletes eszköz Atala kezében.

- És, mi jó származik nekünk mindebből? Megpróbáljuk magunk mellé állítani Jarmirt hízelgéssel vagy zsarolással?

- Nem, Jarmirnál esélyünk sincs, mert imádja Atalát. Viszont még mindig itt van egy bábu a táblán, akinek méltatlanul sekélyes szerepet szántunk eddig. - A báró szokás szerint körmönfontan fogalmazott. - Pedig megvan a lelki ereje hozzá, hogy szembeszálljon Atalával. Így hát, bármennyire is hajmeresztő tervnek tűnik, kényszerű szövetségre fogunk lépni vele.

43. fejezet: A hajó rakterében

Marta kivágta Elmion kabinjának az ajtaját, és berontott a hajóskapitány szálláshelyére. A széles vállú, napbarnított bőrű férfi a falhoz szegelt, vékony ágyán hevert. Egy guptafüves pipát szívott. A kabin levegőjét terhelő sűrű, színes füstöt alaposan felkavarta a betrappoló asszonyság által keltett szél.

- Most azonnal magyarázatot követelek! - bömbölte Marta, és a kapitányra mutatott. - Mi ez a Desdemona-ügy?! Miért vártál ránk Tutu’Gok városában? Miért nem szóltál, hogy Zizrel kutatott a kabinodban? Egyáltalán, ha van róla bármi sejtésed, hogy hová lett a félkobold, itt az ideje, hogy kinyögd!

Elmion felült, és kifújt egy adag pillanatnyilag zöld füstöt a foga között.

- Marta, Marta - emelte fel a kezét, nyugalmat intve a dühtől villogó szemű nőnek. - Minek ez a hangnem? Hiszen ismersz!

- Ne akard kihasználni, hogy egykor barátok voltunk! - harsogta a termetes asszonyság. - Lehet, hogy kis ideig megtéveszthettél a régi emlékek erejével, de szerencsére a csapatom többi tagja nem volt ilyen elfogult, mint én, és meglátták a mesterkedéseid mögött rejtőző leplezett szándékot! Ki vele, mi ez az egész?!

Elmion félretette a pipát az egyik utazóládája tetejére, majd felkelt az ágyról.

- Nem értem, miért feltételezed, hogy bármi rosszban sántikálnék. Azt hiszem, éppen elég nagylelkű voltam veletek, hogy megengedtem, hogy a hajómon utazzatok ingyen. A nyüves félkobold szúrós tekintetét és kéretlen megjegyzéseit is elviseltem egy árva szó nélkül. Azt is elnéztem, hogy a nyavalyás kis vakarcs feltúrta a személyes holmimat, és ellopott belőle egy fontos tárgyat. Még akkor is a segítségetekre siettem, amikor az a töpörödött átokfajzat a saját rosszindulatú nyomozása miatt eltűnt, és sehol sem találtátok. Megengedtem, hogy az egész hajót átkutassátok, veletek is tartottam... És most betörsz ide üvöltve, vádaskodva?! - Elmion elkomorult tekintettel közelgett az asszonyság felé. - Jó szándékú és megértő voltam veletek, de ami sok, az sok! Az én türelmem is véges. Marta, ha most azonnal nem kérsz bocsánatot...

A kapitány nem fejezte be a mondatot. A nő érzékelte a szeme sarkából, hogy két nagydarab tengerész lép mögé a fedélzetről. Fenyegetően megállnak, eltorlaszolva a kijáratot.

- Zizrel nem nyavalyás kis vakarcs és nem töpörödött átokfajzat! Hogy beszélhetsz így róla? - hápogta Marta elképedve. - Csak azért vitte túlzásba a kutatást, mert miattam aggódott. Egyébként is, honnan tudod, hogy nyomozás közben tűnt el? Ezt egyikünk sem mondta neked!

Elmion arcizmai megfeszültek. Az asszonyság látta rajta, hogy a férfi ráébredt, hogy elszólta magát. Martát szíven ütötte a felismerés. Hirtelen azt kívánta, bárcsak kettényílna alatta a hajótest, és elnyelné őt az óceán mélye.

Miért is nem hallgattam egyből Zizrelre? - mart a szívébe az önvád. - Így belegondolva tényleg gyanús, hogy Elmion „véletlenül” belénk botlott Tutu’Gok lármás emberáradatában! Pont Octopus Királyságba visz rakományt. És fel tud ajánlani még férőhelyet is a hajóján! És van elég üres kabin. És ingyen elvisz. És bezáratta egy kalitkába a szitakötőt, mintha csak el akarná kerülni, hogy az állat elbóklásszon a hajón a tudta nélkül... És még lehetne sorolni a jeleket. Már régen meg kellett volna kongatniuk a vészharangot a fejemben, de én csak vidáman elcsevegtem Elmionnal régi kalandokról, emlékekről, ahelyett, hogy hallgattam volna a józan eszemre! Hová jutottam? Kezdek olyanná válni, mint egy érzelgős vénasszony? Itt az ideje, hogy visszatérjen a régi Marta, aki mindig tudja, merről fúj a szél!

- Nem tudom, mit forralsz, de annyi biztos, hogy semmi jót! - horkant fel az asszonyság. - Ha becsületes lennél, elárulhattad volna a szándékaidat!

Elmion karba fonta a kezét.

- Mindenáron balhét akarsz? - mordult fel. - Hát legyen! Fiúk, zárjátok be a félkobold mellé!

Utolsó szavait már a tengerészeknek címezte, akik az ajtónál strázsáltak. A két férfi karon ragadta Martát, és kivonszolta a nőt a fedélzetre. Az asszonyság tudta, hogy egy-két ügyes gáncsolással meg tudna szabadulni tőlük. És még fél tucat másik matrózt is a fedélzetbe kalapálna, mielőtt a körülötte nyüzsgő, túlerőben lévő tengerészek hada leterítené. Egyelőre azonban nem állt szándékában harcot kezdeményezni, ugyanis Elmion parancsa szerint Zizrelhez kellett vinniük a foglyul ejtőinek. Mindenáron meg akarta tudni, hogy mi lett a félkobolddal, így engedelmesen cammogott a két megtermett matróz között a raktérbe vezető lépcső bejárata felé.

Lelökdösték a deszkalépcsőn a rakomány mellé a sötét, hűvös hajófenékre, aztán megkerülték a legközelebb eső, lekötözött ládahegyet. Az egyik matróz előrelépett, és a falat alkotó deszkákat megnyomta egy helyen, titkos rekeszt nyitva ki. A léc meghajolt. A férfi beékelte ujjait alá, és egy rántással felnyitott egy idáig észrevehetetlen ajtót a raktár oldalánál. Poros üreg vált láthatóvá, ahol nagyon rossz állapotban, ziláltan ücsörgött Zizrel. A félkobold vörös haja koszos csimbókokban csüngött a vállára, szeme körül lilás zúzódások sötétlettek, az ajka több helyen felrepedt.

- Zizrel! - kiáltott fel Marta elszörnyedve. - Mi történt veled?

A matrózok azt hihették, hogy ez a megfelelő pillanat arra, hogy az asszonyságot is bezárják. Megpróbálták a cella felé rántani, ám nem létezett akkora meglepettség, hogy Marta gyors ítélőképessége eltompuljon. Az egyik tengerészt olyan sebességgel vágta gyomorszájon a térdével, hogy a férfi hétrét görnyedt a fájdalomtól, és a raktér deszkapadlóján kötött volna ki, ám az asszonyság megragadta a grabancát. A pórul járt matrózt a másik feléje rontó tengerész karjába hajította. A következő pillanatban már felkapott egy krumplis zsákot a földről, és azzal csépelte támadóit. Zizrel, aki félájultan gubbasztott az odú mélyén, elámulva nézte, ahogy Marta pillanatok alatt harcképtelenné teszi a két termetes, izmos férfit.

Amikor mindkét tengerész kiütve terült el a rakomány közt, az asszonyság elindult Zizrelért. Ekkor azonban léptek hallatszottak, és újabb matrózok jelentek meg a raktérbe vezető lépcsőn. Legalább öten lehettek. Marta felmérte az erőviszonyokat, és igazított egyet a vállán tartott krumplis zsákon.

- Pontosan nyolc és fél percig tudom feltartóztatni őket - tájékoztatta az asszony suttogva a koboldot. - Amikor azt kiáltom, fuss, a hátuk mögött felrohansz a fedélzetre, és megkeresed a többieket! Hátba támadjátok a legénységet! Henrik ért a hajózáshoz, ő villámgyorsan felmászik a főárbocra, és leszedi az őrszemet, Lila fedezi Gorthost, te pedig...

- Nem fog menni - nyöszörögte Zizrel. - Kificamodott a bokám az egyik szökési kísérletemkor. Nem tudok futni.

Marta gyors pillantást vetett a félkobold kifacsarodva tartott jobb lábára, aztán ledobta a válláról a zsákot.

- Megadom magam - közölte az érkező matrózokkal, feltartva a kezét.

A tengerészek betaszították őt is a félkobold mellé a cellába, és rácsukták a titkos ajtót, helyére pattintva kívülről a zárat képező lécet. Marta megpróbált kitörni, ám a fal erősen tartott. Nem bírta kinyitni az ajtót.

Egy darabig eredménytelenül feszegette a deszkákat, aztán jobb híján feladta. Leült a sötétben az odú koszos padlójára, Zizrel mellé, akinek valószínűleg az orra is betörhetett, ugyanis szortyogva szedte a levegőt. Az asszony hallgatott, maga elé bámult a fekete semmibe. Be kellett magának ismernie gondolatban, hogy azon ritka esetek egyike állt elő, amikor küzdenie kellett a szavakkal.

Nem tudott megszólalni körülbelül egy percig. Végül nagy levegőt vett, és pont akkor, amikor a félkobold is erőt gyűjtött, és megszólalt, egyszerre bökték ki a következő rövid kis mondatot:

- Sajnálom.

Marta köhintett egyet.

- Ugyan már! - tiltakozott aztán rögtön. - Nehogy még te kérj elnézést! Az első perctől fogva bíznom kellett volna a megérzéseidben, és sokkal körültekintőbben utánajárnom, mi folyik ezen a hajón, mielőtt felszállunk rá! Hibát követtem el.

- Nem, nem. Az én hibám az egész - sipította Zizrel. - Nem kellett volna egyedül nekivágnom a nyomozásnak, szólnom kellett volna.

Marta hirtelen csapott egyet a falra:

- Jól van, ezzel mindketten be is láttuk a felelősségünket. Térjünk rá a szabadulási tervünkre! Először is, tarts helyzetjelentést! Mit műveltek veled, és miben korlátoznak a sérüléseid?

- Hasra estem a ládák közt, amikor hatodjára szökni próbáltam, és betört az orrom. A tizenkettedik bordám elrepedt a nyolcadik szökési próbálkozásom során. Leestem, amikor a kilencedik szökési kísérletemkor megcsúsztam a raktéri létrán, és kificamodott a bokám. Ennyi.

- Fiam, én elhiszem, hogy traumák értek, de azért nem kell tódítani. Egy embernek nincs tizenkét pár bordája!

- Én félkobold vagyok - Zizrel önérzetesen felszegte az állát. - És nekem igenis van húsz pár bordám!

- Öhm... rendben. - Marta igyekezett napirendre térni a meglepő információ fölött. - Járni tudsz?

- Nem hinném. Mindenem lüktet a fájdalomtól.

- Nem árt egy kis kihívás - vágta rá az asszonyság.

- Ugye, nem arra gondolsz, hogy kitörünk innen, és megpróbálunk puszta kézzel megvívni egy egész hajónyi rosszban sántikáló tengerésszel?

- De, pontosan arra. Vagy van jobb ötleted?

- Talán igen. - Zizrel mocorogni kezdett. - Eszembe jutott valami. Amikor lejöttem nyomozni a raktérbe, találtam egy zsákot. Nem szirti burgonyát tároltak benne, mint a többiben, hanem különös fegyvereket. Vadászeszközféléket, fémhálókat, csapdákat, tőröket, szigonyt... A szigonyt még csak értem, de a többi mit keres egy kereskedőhajón? Ezeket szárazföldi, erdei vadászathoz használják.

- Én, azt hiszem, sejtem. - Marta eltöprengve újratűzte a kontyát a beleszúrt faágacskával. - Elmionék meggyilkoltak Oske-földön egy alakváltót, ahhoz használták az eszközöket.

- Egy alakváltót? - visszhangozta a félkobold. - Ugyan miért? Egyébként is, nekem azt mesélték a Kilenc Sziget földjén, hogy az alakváltókat szinte lehetetlen megölni. Minek erőlködnének ennyire veszélyes és nehéz dologgal?

- Talán ez is egy küldetés volt. Lehet, hogy az egész banda aljas merénylőkből áll. - Marta lehajtotta a fejét. - Nem tudom már, hogy mit gondoljak.

Zizrel bátortalanul meglapogatta az asszonyság vállát. A nő nem érzett a félkobold hangjában semmiféle kajánul diadalittas kárörömöt, hogy végre bebizonyosodott, igaza volt a kapitánnyal kapcsolatban.

- Sajnálom - motyogta Zizrel.

- Köszönöm. - Marta csak ennyit felelt.

Kicsit hallgattak, aztán az asszonyság felkelt, és visszatért zárkájuk ajtajához.

- Ki kell jutnunk, és meg kell szereznünk a vadászeszközöket - közölte a tervet. - Azokkal talán lenne esélyünk átvenni az uralmat a hajó fölött...

Ekkor legnagyobb meglepetésükre félrecsúszott a rejtekajtó, és Henrik dugta be a fejét a nyíláson.

- Itt vagytok? - suttogta a fiatalember, és betartott egy gyertyát a sötét odúba, majdnem felgyújtva vele Marta utazóköpenyének az ujját.

- Óvatosan, fiam! - szólt rá a nő, és inkább átvette a Hebrencstől a gyertyát, amikor látta, hogy a fiatalember tenyérnyi viasztócsát csorgat a cipője orrára.

- Ti meg hogy kerültök ide? - csodálkozott Zizrel, ahogy észrevette, hogy Gorthos, Lila meg a szitakötő érkezik a fiatalember nyomában. - Hogyan találtatok ránk?

- Amíg Marta Elmionnal veszekedett, és a tengerészek őket hallgatták, mi levertünk egy láncot a rakományt lezáró ajtóról. Besurrantunk ide a raktérbe - magyarázta Henrik fojtott hangon. - Elbújtunk a ládák közt, úgy vártuk ki, hogy távozzon az összes matróz. Kifigyeltük azt is, hogy hová zártak titeket, és most itt vagyunk, hogy segítsünk.

- Édes fiam, nem lett volna egyszerűbb, ha beszálltok a küzdelembe az oldalamon? Mondjuk, amikor a krumplis zsákkal leütöttem két matrózt, és megérkezett az erősítés?! - fogta Marta a fejét.

- Mi... öhm... - Henrik megköszörülte a torkát.

- Micsoda gyáva nyulak vagytok! - hüledezett az asszonyság. - Csak tudnám, miért titeket jelölt ki Atala úrnő a Titkos Küldetésre! Téged leszámítva, lányom - tette hozzá, Lilához fordulva. - A te esetedben érthető, hogy miért vagy ennyire kevéssé alkalmas a feladatra.

A lány behúzta a nyakát, a Hebrencs zavartan félrenézett, Gorthos pedig sértetten összepréselte az ajkát.

- Nos, Henrik, vedd a hátadra Zizrelt, és hozd utánunk! - rendelkezett aztán Marta, majd kivonult a cellából a rakomány közé.

A szürkeruhás fiatalember nagy nyögéssel feltornázta a nyakába, a hátizsákja tetejére a félkoboldot, aztán követték az asszonyt.

- Ott vannak a fegyverek - mutatott Zizrel egy halom krumplis láda felé.

Marta odacsörtetett, és szétdobálta a rekeszeket. Kirángatott alóluk egy kerek, ormótlan zsákot. Utána kiöntötte csapattársai elé, a padlóra a tartalmát. Mágiától sziporkázó, aranyló fémháló, tőrök, kések egész gyűjteménye, két kötélcsomó és néhány bonyolult szerkezetű vadfogó csapda potyogott ki csörömpölve a deszkákra. Martának nem okozott nehézséget valamennyi csapdatípust beazonosítani. Amikor kisgyerekként még nagyanyja nevelte egy erdőmélyi kunyhóban, gyakran ápoltak a vadászok különböző kelepcéi által megsebzett vadállatokat. Most, hogy a gyertya lángjának tétova fénye csillogva-villogva táncolt a fémcsapdák oldalán, Martának egy pillanatra eszébe jutott a gyerekkora és gyógyfüveket gyűjtögető, jólelkű nagyanyja... Mennyire más is lett volna az élete, ha egy alattomos betegség nem viszi el az anyót, és a kis Marta nem marad magára Iziliar kegyetlen világában!

Felesleges ilyeneken sopánkodni! - Az asszony elhessegette a gondolatot. - Semmi értelme a múlton rágódni. Csak az számít, amin még lehet változtatni, amit még jóvá lehet tenni.

- Válasszatok magatoknak fegyvert. Henrik, te pedig készítsd elő a kis hatótávolságú robbanószereidet! Megrohamozzuk a fedélzetet! - Azzal Marta felkapta fél karjára az aranyló, mágikus hálót, a másik kezébe pedig a gyertya mellé egy kétélű tőrt. Trappolni kezdett a felfelé vezető lépcső irányába.

Hamarosan azonban megtorpant, ugyanis a lépcsőn egy alak állt. Elmion!

A férfinál nem volt fegyver. Nyugodt, egyenletes léptekkel közeledett lefelé a fokokon. Marta lejjebb engedte a tőrét, és hátrált egy lépést. Bár a férfi nem tűnt ellenséges szándékúnak, az arcáról hiányzott a jól ismert mosoly és a derűs csillanás a szeméből.

- Semmi szükség a harcra - mondta komolyan, miközben Marta tőre felé intett.

Az asszony nem engedte le teljesen a pengét, csak várakozással nézett a kapitányra:

- Hajlandó vagy végre magyarázatot adni arra, hogy mi folyik itt?

- Igen, azért jöttem. - Elmion megállt a legalsó lépcsőfokon, és odakönyökölt a deszkakorlátra. - Először arra gondoltam, hogy mindannyiótokat bezáratlak a raktérbe, és addig nem engedlek ki, amíg nem válaszoltok a kérdéseimre őszintén. Aztán viszont arra jutottam, hogy mégsem teszem ezt veled, Marta. Egykor barátok voltunk, és még most is nagyra tartalak. Más körülmények között fel sem merülne bennem, hogy ártsak neked.

- Amíg nem válaszolunk a kérdéseidre őszintén?! - hördült fel az asszonyság. - Neked aztán van bőr a képeden! Itt mi vagyunk azok, akiknek joga van válaszokat követelni, nem pedig te!

A körszakállas férfi tekintete még komorabbá vált:

- Semmit sem mondok, amíg nem tudom biztosan, hogy ő nincs-e itt.

- Ő? Kiről beszélsz? - értetlenkedett Marta.

Elmion előhúzott sötétkékre festett tengerészmellénye elülső zsebéből egy kerek levelű, szárított, fehér virágocskát. Maga elé tartva a növénykét, odalépett a megütközve bámuló asszony elé, és végighúzta előtte párszor a levegőben. Amikor végzett, elsétált Lila, Henrik, Gorthos meg a szitakötő mellett. Feléjük is meglengette a növényt.

- Mit művelsz? Mi a kékazúr ég ez? Minek neked ez a gaz? - sorolta Marta a kérdéseket.

- Színeforgó margaréta - adott választ Gorthos a háttérből. - Az alakváltók felismerésére használják. A babona úgy tartja ugyanis, hogy fehér szirmai vörösre színeződnek, amikor a virágot egy alakváltó közelébe tartják.

- Azzal gyanúsítasz, hogy egy alakváltót rejtegetünk a zsebünkben?! - meredt Marta Elmionra.

- Muszáj volt ellenőriznem. Ti vettétek át Desdemona helyét a császári küldetésen, és meg kellett róla győződnöm, hogy nem hurcoljátok-e magatokkal...

- Desdemona meghalt - szólalt meg a háttérben Lila bátortalan hangon. - Láttam az életpapok templomában. Merénylők végeztek vele...

- Ugyan már! - Elmion legyintett, majd visszacsúsztatta a mellénye zsebébe a szárított virágot. - Egy alakváltót nem lehet csakúgy megölni.

- De...

- Egy alakváltó csak akkor hal meg, ha az összes általa felvehető formában elpusztítják. Lehet, hogy láttad, ahogy egyik alakjában kimúlt, de ne dőlj be neki! Desdemona nagyon is él, és még számtalan megmaradt alakot képes magára ölteni.

- De... Ő maga mondta, hogy haldoklik... - hebegte Lila értetlenül.

- És te bolond voltál, hogy egy szót is elhittél belőle! Az a nő maga egy aljas hazugság. A tettei mögött nincs más, csak sötét hamisság!

- Nekem egy szegény, beteg sérültnek tűnt... - motyogta a lány lesütött szemmel.

- Tévedtél. Persze, nem tudhattad. - Elmion hangja enyhült. - Nem szabadott volna eljönnöd az útra helyette. Rá kellett volna jönnöd időben, hogy pontosan ez az, amit Desdemona el akar érni...

- Na, álljunk csak meg! - szólt közbe Marta. - Értelmesen, az elejétől kezdd a történetet, mert így nem értünk belőle semmit! Honnan ismered te egyáltalán ezt a bizonyos Desdemonát?

Elmion nagy levegőt vett, és benntartotta egy darabig, mielőtt kieresztette. Marta olyan árnyakat látott régi barátja arcán, amelyeknek korábban nyoma sem volt rajta.

- Másfél évvel ezelőtt kaptunk egy küldetést a hajóm legénységével - kezdett bele a férfi lassan. - A Bhakti-hegységből kellett elszállítanunk néhány mázsa tömjénfát a Szirén Szigonyával keletre.

- Mármint, úgy érted, hogy ellopni? - szakította félbe Marta.

Elmion kelletlenül bólintott:

- Tudjátok, a Bhakti-hegységben élnek az alakváltók, oda száműzték őket egykor. Nem gondoltuk, hogy észrevesznek, ahogy a Szent Tömjénligetük néhány cserjéjét kivágjuk, így az éj leple alatt felhasogattunk pár fát. Felpakoltuk a hajóra, és útnak indultunk vissza, Iziliar tengerein. Ekkor történt, hogy egy magányos sirály költözött a hajóra. Még morzsával is megetettük, egészen megkedveltük. Eszünkbe sem jutott, hogy a Bhakti-hegységből követett. Jámbor, békés madárnak tűnt. Amikor kikötöttünk rakodni keleten, akkor veszett nyoma először néhány tengerészemnek. A keresésükre indultunk a kikötő forgatagában, és egy sikátorban találtunk rá a holttestükre. A sebeiket látva úgy gondoltuk, hogy egy falkájától messze tévedt, ezüstszőrű hegyi farkas végzett velük. Jó barátaim voltak, megsirattam, meggyászoltam őket, de még mindig nem fogtam fel, hogy mi folyik a háttérben. Aztán egy vérivó vipera szívta ki két matrózom vérét, majd három napra rá egy óriáspolip falta fel egy másik barátomat. Amikor ráébredtem, mi történik, már túl késő volt. Az átkozott alakváltó sorra levadászta a bajtársaimat, barátaimat, a hajó teljes legénységét! Megölt mindenkit.

Elmion lehorgasztotta a fejét. Kicsit hallgatott, csak aztán folytatta:

- Én maradtam utoljára. Úgy véltem, hogy a végzet előbb-utóbb utolér engem is, de nem igazán vágytam már menekülni előle. A legénység olyan volt, mint a családom. Nélkülük semmit sem akartam kezdeni. - A férfi ismét szünetet tartott.

- Mi történt? Hogyan menekültél meg? - kérdezte meg Marta szokatlanul halkan.

- Úgy, hogy az a megátalkodott alakváltó életben hagyott! - Elmion felemelte a fejét, a szemében gyűlölet sötétlett. - Ez volt a legrosszabb dolog, amit tehetett. Ott álltam egyedül a hajó fedélzetén, és nem maradt senkim! Meghagyott, hogy örökké emlékezzek a lopás véres megtorlására, és élő tanúsága legyek a tetteinek!

- Úgy sajnálom... - Marta együttérzéssel közelebb lépett, de a férfi mintha meg sem hallotta volna.

- Amikor végre kiderítettem, hogy az orvul vadászó alakváltó nem más volt, mint Desdemona, a Bhakti-hegység főpapnője, megesküdtem, hogy bosszút állok - mesélte tovább, színtelen hangon. - Új legénységet toboroztam a Szirén Szigonyára, fegyvereket, csapdákat szereztünk, és Desdemona nyomába eredtünk. Negyvenféle alakjában már sikerült elpusztítanunk, köztük a méregköpő, kilencfejű hidraként és az ezüstszőrű hegyi farkasként is. Sőt, még egy óriásskorpió és egy leopárd formáját is legyőztük, de az a papnő hihetetlenül gyorsan tud átalakulni. Végül mindig kicsúszott a kezünk közül. Csak hiábavalóan üldözzük őt hol a fővárosig, hol a tengerpartokig, mindenfelé Iziliar földjein! A főváros forgatagában számtalanszor könnyedén lerázott.

- Biztosan nem lehet könnyű feladat - bólogatott az asszonyság.

- Tudod, Marta, mondtam, hogy milyen régen láttam a feleségemet és a gyerekeimet... Nos, nem a kereskedői megbízások miatt, hanem mert megfogadtam, hogy addig nem térek vissza hozzájuk, amíg Desdemonán bosszút nem álltam. Ha soha nem tudom majd elpusztítani, akkor örökké bolyongani fogok Iziliar vidékein!

Marta hallotta, hogy a háta mögött Henrik és Lila elszörnyedve levegő után kap. Szerencsére, megtartották maguknak a véleményüket a kapitány eszelős bosszúvágyát illetően. Bár az asszonyság is látta egykori barátján, hogy messze túl van már az észszerűség határán, és szomorúan állapította meg, hogy a férfi szemében égő olthatatlan bosszúszomj inkább ijesztő, semmint tiszteletre méltó állhatatosság, mégis úgy találta, hogy jobb, ha nem teszi szóvá.

- Közönséges gyilkosnak tartottatok? - kérdezte a tengerész hideg éllel a hangjában. - Azt hittétek, hogy néhány aranypénzért orgyilkosként vadászok egy szegény jó papnőre?

- Nos, mi... khm... - Marta nem tudta, mit felelhetne. - Mi csak...

- És te, minden ember közül pont te! - Elmion ránézett a nőre, és az asszony úgy érezte a tekintet hatására, mintha kést vágnának a szíve közepébe.

- Sajnálom, én tényleg sajnálom - mentegetőzött Marta -, de nem voltál hozzánk őszinte. Nem sejtettük, mik lehetnek a céljaid... Miért nem beszéltél Desdemonáról nyíltan? Miért nem árultad el, hogy keresed?

- Nem tudhattam, hogy a társaid közt van-e Desdemona cinkosa. Miután a főpapnő Oske-földön is megszökött előlünk fondorlatos módon, és ismét a nyomára bukkantunk az életpapok főtemplománál, ott megtudtuk, hogy eljátszotta a saját halálát lepkeember formájában. Az egyik életpap azt mondta, hogy ez a szőke hajú lány, aki veletek utazik, magával hozott a templomból egy állatot az útra. Arra gondoltunk, hogy biztosan Desdemona lehet az, aki vele tart egy új alakban...

- Miféle állat? - kotyogott közbe Henrik. - Lilánál nem is volt semmilyen állatka, amikor megismertük! Hari is csak később csapódott hozzánk. A szitakötő meg nem is lehet alakváltó, mert saját nevet visel.

- Nyilván hazudott az életpap - vonta le a logikus következtetést Elmion. - Tudom, hogy Desdemona nincs veletek, mert most átkutattuk a kabinjaitokat. A virág jelezte volna, ha itt rejtőzne. Azt hiszem, hogy az életpap a cinkosa lehetett, és segített neki végleg megszökni előlünk azzal, hogy messzi földekre irányított a nyomotokban.

- Ne haragudj, hogy nem bíztunk meg benned jobban, de be kell látnod, hogy gyanús volt ez a titkolózás, na és Zizrel eltűnése... - próbálkozott Marta, letéve a hálót meg a tőrt.

Majd békítőleg közelebb lépett volna Elmionhoz, hogy megütögesse a vállát, ám a férfi fakó arccal elfordult:

- Látom, ti sem tudtok semmi hasznosat Desdemonáról, és hiszek nektek. Visszatérhettek a kabinjaitokba, ha akartok. Nekem az utazás hátralevő idejére nincs más mondanivalóm számotokra. - Azzal felsietett a lépcsőn, és becsapta maga mögött a raktér ajtaját. Vissza sem nézett az öt utasra.

Egy darabig csöndben álldogáltak a sötétben egy szál gyertyájuk fényénél. Mígnem Gorthos magában mormolva megszólalt:

- Valahol megérhető, hogy Desdemona megtámadta a matrózokat, miután kivágták a tömjénligetet. Nem sok maradhatott a szent helyből, ha több mázsa fát rendelt Elmionék megbízója...

Marta olyan arccal meredt rá az öreg varázslóra, hogy az inkább pontot tett a mondandója végére. Az asszonyság megpróbálta kitörölni az emlékezetéből a tekintetet, amelyet egykori barátja vetett rá távozása előtt, de úgy érezte, hogy soha sem fogja elfelejteni, amíg él. Igyekezett a hallottak gyakorlatias részére koncentrálni:

- Már csak azt nem értem, hogy Desdemona miért akarta Lilát fondorlattal abba az irányba terelni, hogy eljöjjön helyette a Titkos Küldetésre. Mire jó ez neki?

- Hiszen nem is ismert korábban! - rázta a fejét a lány. - Honnan tudta volna egyáltalán, hogy pont ott leszek a főtemplomban, és hogyan vette volna rá a papokat, hogy én legyek az ápolója? Honnan szedte volna, hogy kalandokra, küldetésre vágyom? Hogyan lett volna erre képes? Biztosan megátalkodott és gonosz az a nő, de ezt nem tervelhette ki...

- Ő nem, de a császárnő, aki küldte, igen - jött rá Marta hirtelen. - Nem sok mindent tudok Atala úrnőről - örök virágzás kísérje lépteit! -, de annyit igen, hogy azt beszélik róla, hogy a birodalom minden cselszövésében benne van a keze.

- Ugyan miért akarta volna a császárnő - éljen örökké! -, hogy eljöjjek a Titkos Küldetésre Desdemona helyett? - értetlenkedett Lila továbbra is.

Marta észrevette ekkor, hogy Henrik óvatosan oldalba könyököli a lányt, és int neki a szemével. Lila ettől ráeszmélhetett valamire, ugyanis minden csepp vér kifutott az arcából.

- Ó, ne... - lehelte a lány elborzadva.

- Mi az, mire jöttél rá? - kérdezte a termetes nő összevont szemöldökkel.

Lila gyorsan rendezte a vonásait, és megpróbált mosolyogni, bár elég csenevészre sikeredett az arckifejezés.

- Semmi... semmire... - habogta. - Fogalmam sincs, mi lehet az oka.

Marta sötét oldalpillantást vetett Henrikre meg a lányra, de úgy döntött, hogy nem vallatja a kettőst. Nem számított sikerre.

- Jól van, ezt ráérünk később is kideríteni. - Ellépett mellőlük. - Azt hiszem, itt az ideje, hogy visszatérjünk a kabinjainkba. Hálásak lehetünk érte, hogy Elmion még a történtek után is megengedi, hogy használjuk a szállásunkat. - Aztán Marta lassan a félkobold felé fordította a pillantását, aki eddig síri csöndben, összehúzódva kucorgott Henrik hátán kapaszkodva. - Veled pedig, Zizrel fiam, most számolunk...

44. fejezet: A Lezárt Irattár könyves polcainál

Atala úrnőt bosszantotta, hogy Mazedrin mutatott némi aggodalmat, amikor a császárnő közölte vele, hogy haldoklik a felesége. Már remekül eltervezte magában, hogy elteszi láb alól a varázslónőt. Csak egy utolsó próbának szánta a férfinak előadott hazugságot, hogy biztosan lássa, semmi haszna Nevrának a számára, erre az átkozott főtanácsos kinyilvánít valamennyi törődést! Legalábbis az, hogy a kémek szerint egyenesen a felesége szobájához sietett, erre engedett következtetni. Sikerült Atalát kellőképpen elbizonytalanítania, hogy vajon értelmes ötlet lenne-e csakúgy megöletni az udvari varázslónőt. Mi van, ha rajta keresztül hatni tudna Mazedrinre? Nem dobhat el magától egy ilyen lehetőséget! A baj csak az, hogy Mazedrin is tisztában van ezzel a dilemmával, és egészen biztos, hogy nem véletlenül kereste fel mindenféle leplezés és álca nélkül a feleségét rögtön az úrnő bejelentése után. Lehet, hogy az egész finoman megjátszott aggodalom csak arról szól, hogy a főtanácsosnak még szüksége van a varázslónőre az Atala elleni terveihez? Ezért akarja azt a látszatot kelteni, hogy félti?

Atala elbiggyesztette az ajkát, és dobolni kezdett az ujjaival maga mellett a trónusa aranyozott karfáján. Az lenne a legegyszerűbb, ha elküldetne a merénylők céhének vezetőjéért, Ogért, és elintézné az egész kérdést egyszer és mindenkorra. Nevra meg Mazedrin együtt túl veszélyes, és már nem volt benne biztos, hogy képes lenne egymás ellen fordítani őket. Mazedrin - úgy tűnt - nem igazán hitte el a Thiagóval és Nevrával kapcsolatos hazugságot, a varázslónő pedig akkor sem árulta el a férjét, amikor Atala szándékosan hagyta, hogy rátaláljon a keleti szárnyban álló sötét ládára, és Nevrának rá kellett jönnie, hogy a báró súlyos titkokat rejt el előle... Mit sem ért a császárnő szorgalmas igyekezete! Muszáj lesz az egyiküket megöletnie? Vagy, ha nem öleti meg Nevrát, akkor hasznot kellene húzni abból, hogy életben marad. Mi lenne, ha megfőzetne vele egy különleges varázsfőzetet?

De ugyan mit?

Atala a gondolataiba merült, és néhány percig bámult maga elé az üres trónterem szürke padlójára. Szinte látta maga előtt a képzeletbeli zebontábla kék-fehér köreit, rajta az eleven bábukat és a kirajzolódó lépéslehetőségek ábráit...

Amikor felnézett, már nem ült gondterhelt ránc az arcán. Felkelt, és kivonult a teremből. Egyenesen a császári lakosztályba tartott, minden szolgálót elhajtva maga mellől. Ahogy végre egyedül maradt, kihalászott egy dobozkát az ágya alól, és felnyitotta. A Lezárt Irattár kulcsa pihent benne - még Mazedrin főtanácsos szerezte meg az ősmágusoktól.

Az úrnő kiemelte a dobozból az aranybevonatos, drágakövekkel kirakott kulcsot, és megforgatta maga előtt a levegőben. A trónteremben eszébe jutott ötlet egy bonyolult és ritka méreg megfőzéséhez kapcsolódott. Még fiatal komornaként hallott róla a császári udvarban. Valószínűleg Nevra sem ismeri a szigorúan tiltott méreg pontos receptjét, de azt beszélik, hogy a Lezárt Irattárban olyan főzetek receptjei is megtalálhatóak, amelyek sehol máshol. Ha megszerezné a receptet, és a varázslónő megfőzné neki a mérget, Atala olyan előnyhöz juthatna, hogy végképp megoldhatná a nyomasztóan tornyosuló problémát.

A császárnő köpenyt borított a vállára, és a zsebébe csúsztatta a kulcsot. Elküldetett egy szolgát a mágus segítőjéért. Bár sejtette, hogy a férfi nem fog örülni a megkeresésnek, és főleg nem a feladatnak, hogy a Lezárt Irattárba kell bejuttatnia az úrnőt, de azt is tudta, hogy a varázsló végre fogja hajtani a parancsot.

*

A Lezárt Irattárban síri csend honolt. A foszladozó szőnyeg puhán tompította Atala lépteit, ahogy a nő közeledett egy alacsony, tömzsi polchoz. Tekercsek és kódexek tömege púposodott előtte egymás hegyén-hátán. A mágus azt mondta, hogy ezen a roskadozó, kisebb szekrényen kell keresnie a mérgekkel kapcsolatos iratokat, így a nő közelebb hajolt. Kihúzott egy pergament a sok közül. Nekilátott az írások kibogarászásának.

Már éjfél is elmúlt, mire egy karos gyertyatartó fényénél olvasgatva végre megtalálta az ősi, málladozó kódexet.

- „Ritka Mérgek Enciklopédiája” - olvasta le a címet, és odalapozott a kötet elejére írt tartalomjegyzékhez. Amikor meglátta a Tigriskarom Csapása méreg nevét, már tudta, hogy véget ért a kutatása.

Kerített egy asztalt az irattárban. Közönyösen lelökdöste a kiállított pergameneket, aztán letette rá az általa választott kódexet. Odahajtotta az oldalakat a Tigriskarom Csapásához, és elégedetten szemlélte a méregről feljegyzett tudnivalókat.

Az tette kivételesen ritkává és veszélyessé a főzetet, hogy nem kellett megitatni az áldozattal, akire hatni akartak vele. Sőt, egyáltalán érintkeznie sem kellett a méregnek a kiszemelt alannyal. Nem. A Tigriskarom Csapását annak kellett meginnia, aki meg akart ölni vele valakit. Márpedig ez azt jelentette, hogy elég, ha Atala magánál hord egy üvegcsét ebből a bonyolult, összetett főzetből, és akkor gyilkolhatja meg vele az ellenségét akár a távolból is, amikor kedve tartja.

A császárnő elégedetten elmosolyodott.

Volt ugyan néhány nehézsége a méreg használatának, például az, hogy csak évente egyszer lehetett megfőzni nehezen beszerezhető, balesetveszélyes hozzávalókból. Ráadásul egyetlen emberre korlátozódik a hatása, ugyanis miután elkészül a kotyvalék, bele kell dobni annak a hajszálát, akit később meg akarnak ölni vele. A főzet csak erre az egy személyre fog hatni.

- Kicsit körülményes, de megéri a fáradságot - örvendezett az úrnő.

Ez a tökéletes méreg, mert akármikor, a megfelelő pillanatban kénye-kedve szerint megölheti vele az áldozatot, akinek a haja szálát belefőzik az italba. Ellenszere sincs igazán. A ritka tigrisgyémánt nevű ásvány kellene az ellenméreg megfőzéséhez, és tigrisgyémánthoz már nem lehet hozzájutni, amióta bezárták az utolsó bányát északon.

Egy régi nemesi család kérkedett vele, hogy a tagjai tigrisgyémánttal díszített ékszereket hordtak, de Atala már őket is évekkel ezelőtt kivégeztette. Elkobozta a vagyonukat, úgyhogy az összes megmaradt tigrisgyémánt valahol a császári kincstár gondosan őrzött mélyén pihent. Ráadásul, az ellenszer mindösszesen legfeljebb egy óra hosszáig őrzi meg a varázshatását, mielőtt elpárologna. Ezért - még ha valamilyen csoda folytán tigrisgyémántja akadna is valakinek - mégsem tud magánál hordani egy óra hosszánál tovább hatásos ellenmérget. Ez ellen a főzet ellen nincs védelem.

A császárnő pennát meg gubacsból kinyert tintát rakott ki maga elé az asztalra, és elkezdte kimásolni a receptet egy pergamenre.

*

Atala másnap délutánig aludt a császári hálóteremben, mert elfárasztotta a sok poros tekercs közti keresgélés a néma, nyomasztó irattár mélyén. Az álma viszont nyugodt volt, ugyanis eltöltötte a diadalmas öröm, hogy milyen egyszerű, de hatékony tervet eszelt ki. Szerette ezt a mámorító érzést, ez volt az egyetlen dolog, ami igazán boldoggá tudta tenni: ha mások kárára sikerült egy fondorlatos csapdát felállítania.

Miután felébredve elmajszolt egy tál mézben-fahéjban pácolt naspolyagyümölcsöt, felkászálódott az ágyáról. Elindult megkeresni az udvari varázslónőt, a kezében szorítva a ritka méreg receptjét.

Nevra a szobájában tartózkodott, és éppen az egyik szőrmegalléros köpenyét próbálta megvarrni, meglehetősen ügyetlenül. Látszott, hogy el van szokva tőle, hogy így kelljen megjavítania bármilyen holmiját.

- Miért nem szóltál, hogy hívassak egy varrónőt? - kérdezett rá Atala rögtön, leülve a varázslónő mellé az ágy szélére. - A város legjobbját hozattam volna el.

- Inkább néhány amulettet szerezz a férjem házából! - A varázslónő fel sem nézett a munkálatból. - Mágiával egy szempillantás alatt helyretenném az ilyen apróságokat.

- Kifogyott az amuletted? - Atala sajnálkozó arcot vágott. - Most azonnal elküldök egy szolgát, hogy vegyen neked tízet a legdrágább fajtából.

Nevra megpróbálta rögzíteni a varrás végét, és elharapta a fogával a cérnát.

- Mi ez a nagy hízelgés? - kérdezte aztán nyers egyenességgel. - Mit akarsz tőlem kérni?

Atala elmosolyodott, és odanyújtotta a szőke hajú nőnek a kezében tartott receptet. Nevra rápillantott a pergamenre, és elhúzta a száját:

- Már megint egy szigorúan tiltott főzetet akarsz elkészíttetni?

- Abból sem lett semmi károd, amikor a Henakerbet megfőzted. Mi bajod lehet belőle, ha ezt is megcsinálod?

- Nehogy azt hidd, hogy egy-két nap alatt ki lehet keverni egy ilyen bonyolult mérget! Legalább két hetes munka, ha nem több. Nem tudnád beérni a Hamvadó Halál főzetével? Azt is éppen elég fáradságomba kerülne megfőzni.

- Ne kényeskedj! - intette le Atala egy unott sóhajjal. - Nekem ez kell, a Tigriskarom Csapása méreg. Tökéletesen megfelel a céljaimnak.

- Miféle céloknak? - A varázslónő rápillantott kígyószemével a császárnőre.

- Ugye, nem feltételezed, hogy elmondom? - Atala csengő hangon felkacagott.

Nevra visszafordult a köpenyéhez, elkezdte összehajtani a ruhadarabot.

- És, ugye, te meg nem feltételezed, hogy a mérget ilyen hiányos magyarázat mellett is megfőzöm? - vágott vissza hideg nyugalommal.

Atala eljátszott a gondolattal, hogy teljes erejéből felképeli a varázslónőt, de aztán beérte egy bosszús szisszenéssel:

- Jól van, ha mindenáron tudni akarod, Thiagónak lesz a főzet, hogy akármikor eltehessem láb alól, amikor kedvem tartja.

- Rendben, legyen! - egyezett bele erre végre Nevra. - Elkészítem a varázsszert.

- A hajszálat megszerzem én hozzá - ígérte az úrnő elégedett mosollyal, és a varázslónő vállára tette a kezét. - A palota összes szolgája a rendelkezésedre áll. Küldd el őket bármilyen hozzávalóért, amire csak szükséged van.

*

Atala leült a császári palota napsütötte kertjében a márványból faragott zebontábla mellé. Egy szolgáló futva hozott utána egy rózsafa dobozkát. Az úrnő elkezdte a fehér meg a vörös bábukat kipakolni a kőlapra festett, kék-fehér körök cikkelyeire.

- Megengeded, hogy csatlakozzak a játszmához, kegyes úrnő? - lépett egy meghajlással a zebontábla mellé a legfőbb kémmester, aki eddig szótlanul várakozott egy rózsabokor mellett.

- Tessék! - intett neki a nő. - Tiéd a vörös szín.

A seszínű hajú, beteges arcbőrű fiatalember leült a császárnővel szemben a tábla túloldalán.

- Miért hívattál, fenséges úrnő? - érdeklődött, miközben megnyitotta a játszmát a vörös halászt eltolva egyik körből a másikba.

- Nevráról lenne szó. Tudom, hogy nem szereted, ha a varázslónőt kell szemmel tartani, mert elég óvatos, de most mégis...

- Elég óvatos?! - szólt közbe a kémmester, fittyet hányva a protokollra, miszerint főbenjáró illetlenség a császárnő mondandóját félbeszakítani. - Az nem kifejezés, hogy óvatos! Rosszabb, mint a kentaurok vérebei! Pedig azoknak még a tarkóján is ül egy szempár. Nehéz feladat azt a boszorkányt megfigyelni, rögtön kiszúrja, ha követni próbálják.

- Tudom, tudom, de most néhány napig mégis ügyelned kell rá. - Atala meglepően nyugodt maradt az illetlenség után is, a szemét a fehér bábukon tartotta. Lépett egyet a zsoldossal. - Nevra egy fontos mérget főz meg nekem, és nem hagyhatjuk, hogy kijátsszon! Oda kell rá figyelned, hogy tényleg azt főzze meg, ami a receptben áll. Bőségesen megfizettem a szolgálataidat!

- Hogy érted azt, hogy megfizetted a szolgálataimat? - kérdezte a kémmester, miközben ő is a zsoldosát helyezte eggyel arrébb a táblán.

- Azt hiszem, éppen elég nagy szívességet tettem már, amikor segítettem megszabadulni egy veszélyes ellenségedtől. Hidd el, sok fáradságomba került!

A kémmester pörsenéses arcán kényszeredett mosoly jelent meg:

- Rendben, igazad van, fenséges úrnő, nem lehetek érte elég hálás, hogy a segítségemre siettél, amikor szükségem volt rá. Néhány csengő arannyal azért kiegészíthetnéd a megbízásodat, puszta nagylelkűségből. Csak hogy bizonyítsd, hogy valóban olyan kegyes és jó vagy, mint amilyennek az alattvalóid emlegetnek... a legújabb törvényeid szerint.

Atala előre tolta a pap bábuját a táblán.

- Most gúnyolódsz? - kérdezte halkan.

A fiatalember nevetett, és ő is lépett.

- Eszembe sem jutna, drága úrnőm. A lehető legkomolyabban mondom, hogy valóban jól jönne egy-két fényes aranypénz...

- Legyen! A fizetséged tíz arany lesz, ha megakadályozod, hogy a varázslónő bármivel keresztülhúzza a számításaimat, és szépen megfőzi a mérget. - Atala megint a papot mozgatta a kék-fehér táblán. - Gondoskodj róla, hogy Nevra tudja, hogy figyelik! Nem akarom, hogy biztonságban érezze magát.

- Rendben, teljesítem a parancsod. - A kémmester lépett egyet a halász bábujával, és rámosolygott az úrnőre. A mosoly viszont egyből lehervadt a képéről, ugyanis Atala áthelyezte a zsoldos bábuját, és a tábla felé intett.

- Pókháló-felállás - mutatott a bábuk elrendezésére. - Már nem juthatsz be az Örök Élet Palotájába, körülbelül fél perc alatt nyerő alakzatot hoztam létre. Vesztettél.

A kémmester kissé csalódottan mérte fel a játék állását, aztán hátradőlt a székén.

- És én még egészen jó zebonjátékosnak tartottam magam! - Lesöpörte a bábukat a kőlapról.

- A zebon lényege nem az, hogy legyen egy ravasz lépéssorod, amelyet elkezdesz kialakítani a táblán, meggyőződve arról, hogy működnie kell, és oda sem figyelsz az ellenfeled bábuinak a felállására - magyarázta a császárnő. - Ha egy napon tényleg jó zebonjátékos akarsz lenni, akkor meg kell tanulnod, hogy mindig, minden lépésedkor új terveket kell készítened, attól függően, hogy az ellenfeled milyen taktikát választ. Bár, a játékstílusod alapján kétlem, hogy valaha is kiemelkedő játékos válna belőled. Lehet, hogy értesz a kémkedéshez, a hallgatózáshoz, és bárkit követni tudsz, de ezt a táblás játékot talán nem kellene erőltetni...

A kémmester ajka megrándult, és Atala biztos volt benne, hogy a fiatal férfi felfogta a zebonról szóló szavak mögött rejlő figyelmeztetést.

45. fejezet: Octopus Királyság főkikötőjében

- Na, ugye, mit mondtam? - válaszolta a brossba zárt nő Gorthosnak, amikor az öreg varázsló elmesélte neki Elmion történetét. - Tudtam én, hogy a hajóskapitány rosszban sántikál...

- Ugyan már! - mordult fel a mágus. - Az a Desdemona nevű nő kiirtotta szerencsétlen fickó szeretteit! Nem csoda, hogy bosszút akar állni rajta.

Az asszony ekkor félrecsapta a fejét, és szavai keményen koppantak:

- Annak idején megölték az egyetlen embert, akit igazán szerettem, és mégsem azon törtem a fejem, hogy hogyan toroljam meg egy véres hajtóvadászattal! Persze, engem is elöntött a gyűlölet. Az első dolog, ami eszembe jutott, az az volt, hogy megérdemelnék, hogy visszakapják az okozott szenvedést... De aztán arra gondoltam, hogy ezzel már nem segíthetek. Akadt viszont más, amivel jót tehettem a szerettem emlékének. Így inkább azon tűnődtem, hogy azt hogyan hajthatnám végre a lehető legtökéletesebben. Hidd el, hogy semmi becsületre méltó nincsen Elmion bosszúhadjáratában!

Gorthos meglepetten nézett rá:

- Az egyetlen embert, akit igazán szerettél? Ki volt az? Sosem meséltél róla...

- És nem is áll szándékomban. - A bross hátat fordított a képen.

Gorthos látta, hogy a nő mennyi fájdalmat őriz magában, bár nem mutatja.

- Bárcsak segíthettem volna! - jegyezte meg. Sejtette, hogy az ékszer rabja nem fog felelni, és igaza is lett, ugyanis az asszony hallgatott.

A hosszúra nyúló csöndet csak Zizrel érkezése törte meg, aki egy lécet használva mankóként, besántikált a kabinba.

- Lila helyre rakta a bokámat, de még mindig eléggé fáj a lábam - magyarázta sipítós kis hangján, észre sem véve, hogy nemrég milyen súlyos szavak hangzottak el a szobában, és milyen némaság maradt mögöttük. - Na és, persze, kaptam egy hosszas fejmosást Martától, amiért „az oktalan gyanakvásommal tönkretettem a csodálatos barátságát szegény, jó, nemes szívű Elmionnal” - hogy tőle idézzek...

A félkobold lehuppant az ágya szélére:

- Közölte velem, hogy egy rosszhiszemű, sunyi lelkű rágcsáló vagyok, és hogy a csapat szégyenére válok...

- Igen, tudjuk, idáig hallatszott az üvöltözés - dörmögte Gorthos.

- Nos, be kell látnom, hogy igaza volt. - Zizrel lehorgasztotta a fejét. - Tényleg sikerült éket vernem közéjük, pedig Marta nem tévedett, amikor megbízott Elmionban. Nagyon bánt, amit tettem. Ez már a második alkalom, hogy súlyos bajt okozok Martának, és fogalmam sincs, hogyan tehetném jóvá.

- Mi lenne, ha innentől kezdve kétszer akkora lelkesedéssel rohangálnál a nyomában és ugrálnál a parancsaira, mint eddig? - szúrta oda az öreg varázsló a gúnyos választ, majd kihalászott az úti csomagjából egy pergamentekercset. Nekilátott a tengerészek által fogott halak fajtáit feljegyezni a Nagy Óceán élővilágával kapcsolatos kutatásaihoz.

Zizrel magában cincogott valamit megbántottan, amiből csak a „vén” és a „habókos” szavakat lehetett kiérteni. Gorthos nem törődött vele, hanem inkább egy laposfejű heringet rajzolt a pergamenre nagy gonddal.

*

Mire kikötöttek Octopus Királyságban, Gorthos már tíz tekercset teleírt a feljegyzéseivel. A munkában a brossba zárt nő is segítségére volt, ugyanis diktálta neki az egyes kifogott halak vagy épp hálón fennakadt algák jellemzőit, amíg az idős mágus leírta az adatokat. Így alig-alig kellett felnéznie a körmölésből.

Elmion valóban beváltotta ígéretét. Egész út alatt nem szólt többé az öt utashoz, ezért Gorthos a hajózás hátralévő heteiben háborítatlanul a kutatásának szentelhette az idejét. Ahogy az első octopusi fennhatóság alá tartozó szigetek közt elhajóztak, egyre változatosabb, különlegesebb rákok, kapotkák, medúzák és vízi növények kerültek fel a pergamenre. A partraszállás közeledtével az öt vándor is egyre nyugtalanabbul kószált a fedélzeten.

- Még sosem jártam Iziliaron kívül - ismerte be Gorthos a bross foglyának -, és most módfelett kíváncsi vagyok rá, hogyan nézhet ki egy idegen ország.

- Én egyszer megpróbáltam a nyugati kontinensen elrejtőzni, akkor elhagytam Iziliart két évre. Aztán viszont ott is nyomomra bukkantak. Beláttam, hogy nem tudok olyan messzire menni, hogy Odo császár bérencei békén hagyjanak. Visszatértem hát Iziliarba, mert ott legalább a beszélt nyelveket ismertem, és jól meg tudtam értetni magam.

- Nem is tudtam, hogy már Odo császár alatt ilyen fejlett volt a besúgóhálózat - hümmögött Gorthos.

- Nem, akkoriban nem. Mivel azonban száz arany vérdíjat tűztek ki a fejemre, körülbelül az ötszörösét annak, mint amit egy átlagos iziliari lakos egész élete során össze tud gyűjteni, elhiheted, hogy nem létezett olyan élőlény a birodalomban, aki ne árult volna el előbb-utóbb, ha tudomására jutott a vérdíj összege...

- Én nem árultalak volna el semmi pénzért! - jelentette ki Gorthos határozottan. - Soha.

- Te is csak addig mondod ezt, amíg bele nem gondolsz, hogy hány kódexet, látóüveget, pergamentekercset, hasonlókat tudtál volna vásárolni száz aranyból a kutatásaidhoz!

- Tévedsz - ragaszkodott az idős férfi a kijelentéséhez. - Sosem voltam pénzszűkében. A családom az egyik leggazdagabb nemesi família. Bár nem én voltam a legidősebb, és nem rám szállt a fő vagyon, mégsem kellett nélkülöznöm. Nekem is ládaszámra jutott az arany-ezüst. Nem érdekelt a pénz. De ha egy olyan évben találkoztunk volna, amikor éppen kifogytam az aranyakból, akkor sem adtalak volna el Odo embereinek azért, hogy bántsanak.

Az ékszer rabja sokáig nézte a varázslót némán, aztán szomorkásan elmosolyodott.

- Megtalálták volna az árát, hogy elárulj - suttogta.

Gorthos szívesen esküdözött volna égre-földre, hogy sosem tett volna ilyet, és nem létezett volna semmi, amivel erre rávehették volna, de a nő szemében ülő kimondatlan érzés beléfojtott minden tiltakozást. Képtelen volt felelni. Megértette, hogy az asszony tudja az igazi választ, és nincs értelme semmit mondania.

Marta egészen hirtelen vágódott oda, és rácsapott mellettük a hajókorlátra. Gorthos összerezzent, mintha mély álomból riasztották volna fel.

- Itt az ideje összecsomagolni, fiam! - mennydörögte az asszonyság. - A matrózok szerint estére Aboda Bodagban leszünk, Octopus Királyság legnagyobb kikötővárosában. Ők elkezdik az áru kirakodását, aztán másnap vissza is indulnak Iziliarba Desdemonát üldözni. Szóval, el kell hagynunk a hajót mielőbb.

- Aboda Bodag? - ismételte el Gorthos. - Még sosem hallottam erről a városról.

- Henriknek két napba telt, mire megtanulta a nevét. Egyikünk sem ismeri, még Zizrel, a térképész sem. A matrózoktól annyit sikerült megtudnom, hogy egészen gazdag és virágzó piaca van, szóval remélhetőleg fel tudjuk majd tölteni a készleteinket.

Gorthos felkelt a ládáról, amelyen eddig üldögélt, és elindult a kabinjába, hogy összecsomagoljon.

*

Ahogy a hajó kikötött Aboda Bodag kikötőjében, Gorthosnak meg kellett állapítania, hogy a tengerészek valószínűleg nem iziliari mércével mérték a „város”, a „gazdag” és a „virágzó piac” kifejezéseket. Már eleve a lapályos, homokos part, ahová csónakokon szállították az öt utast a rakomány első fordulójával, úgy festett, mintha nem is laknák. A föveny beépítetlenül hevert, a tenger ázalékai, kagylók és sütkérező teknősök lepték el. Nyoma sem volt dokkoknak, árusító bódéknak vagy kövezett utaknak. Tíz-tizenöt vörös bőrű, fekete hajú, résszemű emberke várta őket a parton, kantárszáron vezetve maguk mögött a teherhordásra használt állatokat. A leginkább agyar nélküli rozmárra hasonlító jószágok cuppogva, jobba-balra dobálva redőkbe gyűrődő testüket követték gazdáikat. Bőrük szürkés, szőrtelen és erős volt, mint a hidráké. Uszonyos farkukkal ütemesen hajtották előre magukat a parti homokban. A hátukra már fel volt szíjazva egy-egy hatalmas puttony. A tűzvörös bőrű emberek nyers aranyat és hordóba zárt ritka zsírokat hoztak a burgonyáért meg a faanyagért cserébe.

Míg Elmion hűvösen hátat fordított az öt vándornak, és tárgyalni kezdett a lángszínű emberkékkel, Gorthos partra kecmergett a csónakból. Társai is követték.

- Mi lesz most? - sóhajtozott Henrik. - Annyi mindent bevásároltunk a hajóút előtt! Hogyan fogjuk magunkkal cipelni Ledoranba? - Erőlködve kiemelte utazóládáját a csónakból, majd Lilának is segített kivenni a holmiját.

- Szerzünk öszvért - vágta rá Marta. - Gorthos, te vagy a nyelvek szakértője. Eredj, és kérdezd meg ettől a kis csoporttól, hogy hol kaphatunk itt szamarakat!

Az idős varázsló odaballagott a piros emberek mellé, és megszólította az egyiket. Néhány szót váltott vele, aztán visszatért az asszonysághoz.

- Nem ismerte a szamár vagy az öszvér szót. - A mágus a szakállát gyűrögette. - Úgy tűnik, nem láttak még errefelé ilyen állatot, hiába volt benne a neve abban a kódexben, amelyikből az oktop nyelvet tanultam. Ez a helyi lakos azt ajánlja, hogy a zöld amulettemért cserébe eladja az egyik mamonduját. A mamonduk a teherhordásra használt, uszonyos farkú, kövér lények.

Marta gyanakvóan összecsippentett szemmel végigmérte a rozmárszerű, hangosan szuszogó állatokat. Aztán újra Gorthoshoz fordult:

- Nem vagyok benne biztos, hogy ez a legjobb ötlet. Nem úgy néznek ki, mintha komoly túrákhoz lennének szokva. Az a foltos, nagyobb mamondu úgy fest, mintha itt helyben szívrohamot akarna kapni a megerőltetéstől...

Ekkor a vörös bőrű emberke, akit Gorthos leszólított, odalépett melléjük. Nagy svunggal gesztikulálva magyarázni kezdett a varázslónak. A mágus kivárta a helyi lakos mondandójának a végét, majd így válaszolt az asszonyságnak:

- Azt állítja, hogy az itteni terepviszonyok között feltétlenül szükségünk van egy mamondura. Kicsit lassú állatok ugyan, de szívósak és kitartóak, akár az összes holminkat elviszi a hátán egyetlen példány. Reggeltől estig bírják a vándorlást.

- Jól va-an... - Marta elnyújtotta a kifejezést, és csak késleltetve tette hozzá: - Vegyél meg akkor egy mamondut! Holnap reggelig úgyis pihenőt tartunk, addig felmálházzuk a jószágunkat, és lemérjük, hogy mennyire terhelhető.

Gorthos megkötötte a csereüzletet a vörös bőrű lakossal, és átvette az amulettjéért cserébe az egyik mamondu fejére erősített, kiszárított hínárokból sodort kantárt. Odavezette az állatot a társaihoz. A mamondu dülöngélve, horkolásszerű lélegzetvételeket hallatva követte.

- Algát, moszatot, zuzmót és zöld növényeket eszik - tájékoztatta a mágus a csapatot a rőt bőrű emberkétől hallottak alapján. - A vízigénye elég nagy, de ha egyszer tele issza magát, két-három hétig is bírja kiszáradás nélkül. Arra figyelni kell, hogy a hirtelen hangoktól megijed, ledermed, és utána hosszú percekig kell nyugtatni, mire újra mozgásba lendül. Ezért nem szabad üvöltözni vele vagy váratlan parancsokat adni. Ha meg akarjuk jutalmazni, zöldséget vagy gumókat áshatunk ki, azokat szereti rágcsálni. Nagyjából ennyi.

Marta megnézte magának a mamondut, aztán megpaskolta a lény nyakát.

- Gyere, fiam, felderítjük a terepet! - mondta neki valamivel visszafogottabb hangerővel, mint ahogy a csapata többi tagjához szokott beszélni. Nyilván el akarta kerülni, hogy az állat berezeljen, és percekig egy helyben rostokoljon.

Marta berakodta a csapat összes ládáját, zsákját a mamondu puttonyába, aztán elindult a nyomában csúszó-mászó lénnyel, négy társa pedig követte. Az asszony hiába intett búcsút Elmionnak, Gorthos látta, hogy a hajóskapitány nem is viszonozza a gesztust. Úgy tűnt, végleg tönkrement a barátságuk amiatt, hogy Marta elhitte Zizrel rosszhiszemű gyanakvását. A varázslót nem érdekelte a dolog, így nem szólt rá semmit. Inkább a brosst halászta elő a zsebéből, és elkezdte neki mutogatni a vörös bőrű embereket és a partot.

Ahogy elérték a piacot, láthatták, hogy korántsem az iziliari vásárok másáról van szó. Néhány fövenybe vert cölöp jelezte a bejáratát, és körülbelül harminc mamondubőrből húzott sátor alkotta az egészet. A kínálat mindössze nádból szőtt szőnyegeken kiterített füstölt halszeletekből, zöldségekből, kerek, hamuszürke kenyerekből, kagylókból faragott holmikból és teknőspáncélból készített apróságokból állt. Egy karámba rekesztve mamondukat is árult egy szalmakalapos emberke. Az ő áruja sem tűnt túl biztatónak, tekintve, hogy a mögötte kornyadozó, sápatag bőrű, ráncosodó arcú mamonduk nem lehettek túl fiatalok. Főleg, hogy apró, kerek fülükből őszülő szőrcsomó kókadt ki.

- Elfogyott a gyümölcskenyerem, és ezen az elmaradott, kulturálatlan telepen kizárt dolog, hogy kapok olyat, amilyet Iziliarban szoktam fogyasztani. Mi lesz velem? - sápítozott Zizrel.

- Nyilván nem fogsz belehalni! - mordult rá Marta.

A félkobold rögtön összekapta magát.

- Igazad van, veszek néhány helyi zöldséget, és sütök belőle magamnak egy egyszerűbb, de szintén ízletes koboldeleséget - sietett a válasszal, és előkotort néhány rezet az úti köpenye zsebéből.

Az asszonyság hátat fordított, és odament egy árushoz sült halat meg kenyeret venni. Gorthos is körbenézett, hogy akad-e valami használható a piacon.

- Vegyünk olyan szép, kagylós nyakláncot! - kezdett el ácsingózni a brossba zárt nő az egyik csecsebecse után.

- Minek az nekem? - morogta a mágus.

- Nem neked, hanem nekem. Majd kitesszük Barakban a házunk falára.

Gorthos szúrós pillantást vetett a kagylódarabokból összetákolt láncra.

- Mennyibe kerül? - kérdezte meg oktop nyelven az eladótól, rábökve karmos, sárgás ujjával az ékszerre.

- Két iziliari ezüst vagy félkorsónyi mamonduzsír. - Így az eladó.

A mágus savanyú képpel fordult vissza a brossba zárt nőhöz.

- Tudom, tudom, túl drága, választok másikat. - Az asszony körbenézte a portékákat. - Legyen az a másik, a kisebb, csigás - mutatta hamarosan.

Gorthos megvette pár rézért a csigás láncot, kivárva, hogy Marta véletlenül se forduljon az ő irányába, aztán eltette a zsebébe a nyakbavalót.

- És most már egy hangot se halljak, amíg körbenézek a piacon!

A bross bólogatott szaporán, és a továbbiakban valóban nem szólalt meg, csak csöndben szemrevételezte a kínálatot. Gorthos nem talált olyasmit, ami ne haszontalan dísztárgy vagy elemózsia lett volna. Márpedig az úti készletüket Marta feltöltötte, tehát ételre, italra nem volt szüksége, és giccses lomokat sem akart gyűjteni az útra.

Henrik vásárolt egy sirálytollakból készített takarót a mamondu hátára a puttony alá, ugyanis szerinte biztosan törte az állat hátát a hatalmas málha. Aztán egy csupor mézet is szerzett a szitakötőnek. Zizrel zöldségeket szagolgatott, válogatott a koboldeleséghez, Lila pedig olyan türkizkék fejkendőt vett magának, amilyennel Octopus Királyság idősebb női lakói takarták el a hajukat. Gorthosnak feltűnt, hogy amióta tengerre szálltak, a lány mindig elfedte a haját valamivel. A varázsló először csak kényeskedő hóbortnak találta, de most már kezdte sejteni, hogy más állhat a hátterében. Nem kérdezett rá, mivel látta, hogy Lila így is elég gondterhelt, amióta kiderült, hogy Desdemona szándékosan terelte abba az irányba, hogy elcsábuljon a lehetőségtől, és eljöjjön a Titkos Küldetésre. Nem akarta még ő is tetézni a lány aggodalmait faggatózással. Egyébként sem érdekelte annyira a dolog, hogy külön nyomozni kezdjen utána.

Marta hamarosan maga köré gyűjtötte társait, és véget vetett a költekezésnek.

- Itt az ideje, hogy nyugovóra térjünk! - harsogta az asszonyság. - Mindenki ott kerít magának szállást, ahol tud. Holnap pirkadatkor találkozunk a város nyugati határánál. Senki ne merjen késni! Értettem?

Mindenki helyeselt buzgón, majd Marta életet lehelt a hangerőtől dermedező mamonduba, és elrángatta maga után a piac széle felé.

Henrik és Lila kettesben indult el valamerre, Zizrel pedig egy zsákocska zöldségfélével a vállán odafurakodott az egyik lakos tűzrakásához, és kézzel-lábbal magyarázva kért egy kis helyet magának, hogy kisüthesse a lepényt, amit az ő kényes koboldgyomra is meg tud emészteni.

Gorthos leballagott a tengerpartra, és feljegyzéseket készített a növényzetről, majd bejárta Aboda Bodag „városkáját”. Sátrakból és a mamonduk hálóhelyéül szolgáló homokba ásott vermekből állt. A halászcsónakokat is megtekintette.

- Milyen érdekes hely! - álmélkodott a bross. - Akár itt is lakhatnánk.

- Fejezd be! - morrant rá Gorthos. - Barakban legalább egy levéltár volt, itt még az sincs.

- Csak néhány évre gondoltam, amíg felmérjük az élővilágot, és összeírunk minden állatot, növényt...

A varázsló olyan mord tekintettel jutalmazta az ötletet, hogy a nő egyből meggondolta magát.

- Rendben, jó lesz Barak. - És utána inkább a tájat nézegette.

Gorthos csak sötétedés után pihent le, amikor a két hold már fenn járt az égen. Az egyik barátságos helyi lakos sátra szélénél leterítette az úti köpenyét, és elheveredett rajta.

- Szerinted is kicsit laposabb alakú a kék hold innen nézve, mint Iziliarból? - kérdezte a brossba zárt nő, aki félrebillentett fejjel bámult fel az égre az ékszerből.

Gorthos követte a tekintetét:

- Talán. Hiszel benne, hogy pusztulás és bánat hírnöke?

A sötét hajú asszony bánatosan elmosolyodott:

- Egyszer, sok évvel ezelőtt egy pici lányka felnézett a két holdra, és azt mondta nekem, hogy azok mi vagyunk ketten ott fenn. És ő szeretett volna a kék hold lenni. Azóta nem hiszek benne, hogy bármilyen bajt hozna. Nekem nagy öröm, ha fenn áll az égen a kék hold, mert őrá emlékeztet.

Gorthos érezte, hogy jobb, ha nem kérdez semmit a kislányról.

- Én sem hiszek a babonában - mondta inkább. - Egyszer tanulmányoztam egy csillagászati könyvet. Leírt három különböző tudományos nézetet arról, hogy a kék hold miért ilyen kiszámíthatatlan időközönként bukkan fel. Akarod hallani?

A bross foglya bólintott, az idős varázsló pedig igyekezett felidézni a tudósok régi teóriáit.

Nem is emlékezett rá, mikor nyomta el az álom, valószínűleg az utolsó nézet magyarázása közben szenderedett el. Csak arra tért hirtelen magához, hogy Marta a vállánál fogva rázza, és egyenesen a képébe bömböl.

- Most azonnal utánam! - bőgte az asszonyság. - Vészhelyzet van!

Gorthos nagy nehezen összeszedte magát, felpakolta a holmiját, és követte a terebélyes nőt egy a település szélén álló, girbegurba törzsű pusztai fácskához. Ott legelészett a mamondu. Lila, Henrik meg Zizrel körülötte várakozott.

- Megmondanád végre, mi történt? - sipította Zizrel. - Miért kellett minket iderángatnod az éjszaka kellős közepén?!

Marta odalökdöste Gorthost is a többiek mellé, majd szembefordult a kis csapattal.

- Ezért! - ordította, és előrántotta bőrmellénye zsebéből a tekercset, amelyet még Tutu’Gokban kapott Atala úrnő követétől, és az irat azóta eltűnt a hajón. Mindenki meglepetten, értetlenül bámult a pergamenre. Az asszonyság dühtől sisteregve lobogtatta feléjük. A mamondu horkant egyet a háttérben, és kiköpött egy szál gaznövényt a porba.

- Végre megtaláltad a feladataink listáját? - érdeklődött a Hebrencs. - De hát, ez nagyszerű!

- Jóval kevésbé nagyszerű viszont, hogy egy kísérőlevél társaságában leltem rá, Elmionék hajóján!

- Mégiscsak ők lopták el? - kérdezett közbe Zizrel.

- Dehogyis! - Marta vérfagyasztó pillantást lövellt a félkobold irányába. - A tekercset nem ők helyezték el a hajón, hanem egyikünk. Ugyanis a hozzá mellékelt levél az utunkat írja le aprólékosan, Mazedrin főtanácsosnak címezve. Ilyen részleteket senki más nem tudhat, csak valaki közülünk. Visszamentem a hajóra, hogy még egyszer bocsánatot kérjek Elmiontól, hátha rendezni tudjuk vele a viszonyunkat, de helyette ezt találtam egy kötélcsomó mellé becsúsztatva! Ha akarjátok, elolvashatjátok a levelet szóról szóra. Annyi mindenesetre feketén-fehéren kiderült belőle számomra, hogy... egy áruló van köztünk!

46. fejezet: A Vadrózsához címzett fogadóban

Thiago heteken át bolyongott Iziliar vidékein kereskedőnek öltözve, és az egykor menekülő Zara és Edita nyomát kereste. A falvak véneit faggatta. Itt-ott sikerült is olyan utalásokat találnia, amelyek alapján arra következtetett, hogy a két lány megfordult egyik vagy másik helységben. Bár Zara mindig gondoskodott róla, hogy legyen valamilyen hihetőnek tűnő történet, amivel el tudta titkolni a származásukat, és álneveket használtak, de azért nem volt annyira nehéz ráismerni egy-egy visszaemlékezésből a semmiből érkezett két fiatal lányra, akik minden helyen legfeljebb pár hónapot töltöttek.

Zara hol vándor mutatványosnak álcázta magát, és egy lepkeemberektől tanult zsonglőrmutatvánnyal keresett néhány rezet, hogy ennivalót vehessen a kishúgának, hol koldusnak öltözött, hol pedig messziről jött rokonnak adta ki magát néhány napra egy-egy családhoz betoppanva a kislány kezét fogva. Thiago maga is csodálni kezdte Zarát, ahogyan annak idején a Filmen nevű szolgáló tette. A lány bármikor feladhatta volna, kiszolgáltathatta volna a kis Editát a katonáknak. Talán még jutalmat is kapott volna érte, és visszatérhetett volna a régi kényelmes életéhez, de legalábbis megszabadulhatott volna a folyamatos üldöztetéstől és nélkülözéstől. De nem, inkább elvállalta a legrosszabb munkákat is, nem rettent vissza a kilátástalan vándorlástól, és emellett a húgáról is a legjobb tudása szerint gondoskodott. Nála jóval idősebb és edzettebb embereket is megingatott volna a sok megpróbáltatás.

Thiago egyébként az öregek elmeséléseiből Editát tudta könnyebben beazonosítani. Bár a kislány is mindig más nevet viselt, de őt mindenki tündéri, örökké mosolygó, jámbor kis teremtésnek írta le, olyan szelíd csendességgel, hogy elbűvölte a falu leggorombább lakosait is. Zara minden településen más arcát mutatta, őt jóval nehezebb lett volna felismerni, ha nincs a kis Edita és a róla szóló ábrándos emlékek.

A katona végül a fővárosban vesztette végleg a nyomukat. Zara Siara néven néhány évig egy helyi nemesi család nyugati kontinensről származó, távoli rokonának adta ki magát. Azt hazudta, hogy a kis Mimi (aki nyilván Edita volt) a saját lánya, és egy bolondos, meggondolatlan gyerekszerelemből született. A nyugati hozzátartozói pedig a szégyenén felháborodva üldözték el a fővárosba. A városi rokonok elhitték a hamis történetet, és megszánták, így taníttatták, pár évig a villájukban nevelték a két lányt. Csakhogy aztán Odo császár emberei ismét a nyomukra bukkantak. Leleplezték a hazugságot, és el akarták hurcolni Siarát meg Mimit. A két lánynak valahogy mégis sikerült elmenekülnie, és innentől végképp eltűntek. Talán más már nem is tudta, merre kellett tovább keresni őket, csak Odo császár egykori testőrei, akiket a kedvence, Eguo vezetett. De hát, ők már rég halottak voltak mind.

Thiago feladta a kutatást, és felkereste a Vadrózsához címzett fővárosi fogadót, ahol korábban rábízta a lovát a tulajdonosra.

A sokszögletű, kidőlt-bedőlt épület egyik falát koromfoltok tarkították, jelezve, hogy egy kisebb helyi tűz rombolásának esett áldozatul egykoron, és a tulajdonos nem vette a fáradságot, hogy helyrehozassa. A fogadó zsúpteteje csapott volt, szürkés, rothadásszagú. Ha a fogadós nem tevékenykedett volna szebb napjaiban lótenyésztőként, Thiagónak biztos, hogy eszébe sem jutott volna ebben a koszfészekben hagyni a lovát. Mielőtt kifizette a fogadós szolgálatait, alaposan meg is vizsgálta, hogy nem esett-e a féltett állatnak bármi baja.

Utána leült a fogadó étkezőjében, és rendelt magának egy tál ételt. Közben megpróbálta elképzelni, hogy mihez fogott Zara azután, hogy a fővárosban nem maradhatott a húgával, és ismét menekülniük kellett. Vajon elhagyták egész Iziliart? Vagy itt tűntek el valamerre?

Nyílt a fogadó ajtaja, és egy csuklyás köpönyeget viselő alak surrant be rajta. Thiago nem szerette az ilyen alvilági jövevényeket, és ezért, miközben kanalazni kezdte a fogadós által felszolgált nyúlpaprikást, a bal kezét az egyik tőrének a markolatán pihentette.

A fekete csuklya mögé rejtőző férfi egy ideig a szomszédos asztalnál üldögélt. A fogadóstól rendelt egy kupa bort, és azt itta. Csak amikor Thiago már majdnem végzett a vacsorájával, akkor ült át váratlanul a katona asztalához. A titokzatos férfi félrebillentette az arcát takaró csuklyát, és Thiago Mazedrin báróra ismert benne.

- Mit keresel itt, főtanácsos? - Gyanította, hogy semmi jót nem jelent a férfi érkezése.

- Úgy vélem, hogy beszélnünk kellene - jelentette be Mazedrin egy nyájas mosoly kíséretében. - Négyszemközt - tette hozzá, a háttérben sürgölődő fogadós felé pillantva.

Thiago kelletlenül felmordult, végigmérve a bárót:

- Nincsen mondanivalóm a számodra.

- Neked talán nincs, de én szívesen megosztanék veled egy-két gondolatot. - A főtanácsos arcán ülő, álságos, üres derű töretlen volt. - Bizonyára téged is érdekelni fog, mert Borgado főtisztről szeretnék szót ejteni.

Thiago felemelte a fejét. Letette a kezéből a kanalat, és félretolta az étel maradékát.

- Jól van - egyezett bele. - Van egy szobám az emeleten, ott tudunk beszélni. Előre szólok viszont, hogy ha megpróbálsz átejteni, megkeserülöd! A hadifoglyok vallatója voltam a néhai Simkar társcsászár seregében, és elhiheted, hogy meg tudom különböztetni, ha valaki hazudik, vagy iga...

- Ne fáradj magyarázatokkal! - szakította félbe a főtanácsos. - Tudom, hogy vallatóként dolgoztál, és nem áll szándékomban félrevezetni téged. Bármennyire is nem hiszed, most kivételesen jót akarok neked, és az az érdeked, hogy meghallgass.

- Ezt valóban nehéz elhinni. - A katona csak ennyit felelt.

Ahogy felmentek a lépcsőn, és elhaladtak a fogadós mellett, a főtanácsos ismét az arcába húzta a köpenye csuklyáját, hogy a személyzet ne ismerhesse fel. Thiago sejtette, hogy olyasmiről fog szó esni, ami mindkettőjüket bajba keverheti, ha kitudódik. Nem sok jót ígért, de mivel vesztenivalója nem volt, beengedte a főtanácsost a szobájába.

- Ne hagyd az arcodban azt a csuklyát, látni akarom a tekintetedet, miközben beszélsz! - szólt rá a báróra bizalmatlanul.

Amaz nyugodt mosollyal hátrahajtotta a fejéről a fekete szövetet:

- Megfelel?

- Most már közölheted, hogy miért vagy itt.

- Azért jöttem, mert Atala megölette Borgado főtisztet.

Thiago nem gondolta volna, hogy a főtanácsos tud bármi olyat mondani, amivel kirezzenti őt komor közönyéből, de ezzel a néhány szóval mégis sikerült. Keze, melyet az övén lógó tőr markolatán nyugtatott, erőtlenül hullott az oldala mellé. A férfi döbbenettel vegyes borzadállyal bámult a tanácsosra.

- Az én hibám, igaz? - kérdezte végül tompán, ahogy szóhoz jutott. - Borgado azért halt meg, mert visszaléptem a tisztségemtől, és kineveztem a helyemre.

Mazedrin bólintott. Thiago lerogyott a szobája ablaka alatt álló lócára. A homlokára tapasztotta a kezét.

- Remélem, ettől azért még nem akarod átadni magad az önmarcangolásnak - folytatta gyorsan a tanácsos. - Persze, megrázó lehet megtudni, hogy szerencsétlen katonát ilyen hamar utolérte a végzete, de nem ez a legalkalmasabb pillanat arra, hogy magadat hibáztasd.

- Jó és tisztességes ember volt! - nyögte Thiago. - Tudhattam volna, hogy nem szabad ráirányítanom Atala figyelmét! Mit műveltem?!

- Arról nem te tehetsz, hogy Borgado gyanútlanul Atala elé sétált, és a lehető legóvatlanabb sületlenségeket hordta össze az úrnő előtt. Ahelyett, hogy kifejezte volna mélységes hódolatát meg végtelen imádatát Atala iránt, és közölte volna, hogy első dolga lenne főparancsnokként egy díszmenetet rendezni a császárnő tiszteletére, képes volt arról beszélni, hogy milyen hasznos stratégiai reformokra lenne szükség a hadseregben... Nem okolhatod magad amiatt, hogy szegény Borgadónak semmi érzéke nem volt az udvari politikához.

Thiago egy darabig még megsemmisülten bámult maga elé, és csak hosszú percek múlva nézett fel a főtanácsosra:

- Ki lesz most a főparancsnok?

- A császárnő Jarmir ezredest nevezte ki.

- Jarmir ezredest?! - Thiago felugrott ültéből, és villámló szemmel meredt a báróra. - Van róla fogalmad, hogy miféle ember Jarmir?

- Ne a rossz hír hozóját fejezd le! - emelte fel a kezét Mazedrin nyugtatólag. - Én egy percig sem támogattam az ötletet, és semmiféle kedvező véleményem nincs az ezredesről.

- Akkor meg hogyan hagyhattad, hogy ez a gyalázat megtörténjen?

- Nem hagytam.

Thiagót a válasz, ha lehetséges, még jobban meglepte. Csodálkozva nézett a másik férfira. Mazedrin előhúzott köpenye zsebéből egy erszényt, aztán kibontotta belőle a főparancsnoki aranymedált és a pecsétgyűrűt.

- Amíg nem jut el a rangját jelölő medál az ezredeshez, senki sem tud a kinevezéséről, mert mindez a legnagyobb titokban történt. - A báró a dermedt katona kezébe nyomta az aranymedált meg a pecsétgyűrűt.

- Mit vársz tőlem? - Thiago hangja rekedt volt. - Mit gondolsz, mit érsz el vele, hogy ideadod ezeket az aranytárgyakat?

Mazedrin megint mosolygott.

- Harcolni fogsz Atala ellen - felelte. - Meg lesz hozzá a hatalmad a birodalmi seregek főparancsnokaként. Tudom, hogy nem fogod tétlenül tűrni, amit Atala úrnő Borgado főtiszttel művelt. Jogos elégtételt követelsz majd.

Thiago ledobta a lócára a medált meg a pecsétgyűrűt. Csörömpölve koppantak a deszkalapon.

- Azt hiszed, hogy téged többre tartalak Atalánál? - vetette oda a főtanácsosnak.

- Mindegy, hogy mit gondolsz rólam, mint emberről. Szükségem van a segítségedre Atala ellen, és neked is az enyémre. Jobb, ha félreteszed a személyes ellenszenvedet.

Thiagónak be kellett ismernie magában, hogy a főtanácsost - az előző kérdése ellenére - különb embernek tartotta Atalánál. Mazedrin már harminc éve volt jelen a birodalmi politikában, de Thiago mégsem tudott egyetlen olyan esetről sem, amikor a báró személyes ellenszenvből vagy kicsinyes zsarnokoskodásból kínzott volna bárkit is - ellentétben a császárnővel, akire ez éppenséggel jellemző volt. Egyáltalán, ha Mazedrin bárkit megöletett vagy börtönbe juttatott, amögött mindig tiszta hatalmi haszon állt. Bár hátborzongató volt az erkölcsök teljes hiánya a báró ténykedéseiben, Thiago mégsem tartotta őt kifejezetten kártékony szereplőnek az udvari életben. Sőt, talán pont a végtelenül számító és megfontolt Mazedrin volt az, aki Atala úrnő kegyetlenségre hajlamos, szeszélyes, hataloméhes személyiségét a realitáshoz láncolta. Ezzel megakadályozta, hogy a császárnő pusztulást hozó hódító háborúkba, végeláthatatlan vérontásba rángassa a birodalmat. Atala is ravasz volt, talán még Kharon bárójánál is manipulatívabb és ördögibb tervek szövője, de Thiago úgy vélte, hogy a nő már rég átlépte volna a túlzott nagyravágyás, önimádat és őrület határát, elveszítve az uralmát az események sodrása fölött, ha nem állt volna mellette a tanácsosa, aki minden téveszmétől és önhittségtől mentesen pontosan olyannak látta a dolgokat, amilyenek valójában voltak.

Azok az egyszerű falusiak, akikkel Thiago a Chellionok egykori birtokán szóba elegyedett, áldásnak tekintették maguk felett Mazedrin uralkodását a Chellionokhoz képest. A Chellionok annak idején gyakran kijártak hozzájuk, és legjobb szórakozásuknak azt találták, ha egy-két kevésbé talpnyaló falusit megkorbácsoltathattak a település főterén, vagy ha a szolgáikat sanyargathatták. Mazedrin az éves bevételek ellenőrzésén kívül nem szólt bele a falusiak életébe. Hagyta, hogy maguk közül válasszanak vezetőt, és hozzáértő emberek igazgassák a földek művelését meg az állatok tartását.

Mindettől függetlenül, Thiago undorító embernek tartotta Mazedrint a gátlástalanságával és az elvtelenségével, de azt kénytelen volt belátni, hogy van a főtanácsos mesterkedéseinek olyan oldala is, ami inkább jó, mint rossz. Atala úrnőről aligha tudta volna ugyanezt elmondani.

- Tegyük fel, hogy igazad van, és nem akarok szemet hunyni afölött, ami Borgadóval történt - szólalt meg lassan. - Mégis, mi lenne akkor?

- Nézd, én nyíltan elmondom az erőviszonyokat, és látni fogod, hogy mi vár rád. - A báró közelebb lépett. - A birodalmi tanács egyre több tagja támogatna engem, ha nyílt összecsapásra kerülne sor. Ott szerintem erőfölényben is lennénk, viszont az ősmágusok tanácsának valamennyi tagja egytől-egyig Atala mellett áll.

- Az ősmágusok? - Thiago felvonta a szemöldökét. - Úgy tudtam, régóta elégedetlenek a császárnő uralkodásával és a módszereivel...

- Ne dőlj be a látszatnak! Az ősmágusok hatalmának hanyatlása már az ikercsászárok uralkodása óta folyik. A bányák kimerülésével és az egyre rosszabb minőségű, egyre csonkább törmelékek formájában kifejthető amulettkövekkel függ össze, semmi köze Atalához. - Mazedrin karba fonta a kezét beszéd közben. - Atala olyan lehetőséget villantott fel az ősmágusok előtt, ami abba a hiú ábrándba ringatta őket, hogy visszanyerhetik egykori fényüket és teljes uralmukat a varázslatgyakorlók fölött. Bár régebben sokat morgolódtak a császárnő ellen, most csalóka reményt kaptak tőle. Görcsösen kapaszkodni fognak belé. Kerbelen főmágus pedig az ükunokája épségéért retteg, aki Atala börtönében sínylődik.

- Mi a helyzet a papsággal? - kérdezte Thiago.

- Követik az ősmágusokat, nem sok támogatásra számíthatunk tőlük. Az alvilági vezetőkkel némi szerencsénk van, mert a feleségem elég jó kapcsolatot ápol velük. A tolvajok és az orgyilkosok céhe mellettünk áll, bár kétes támogatás ez, mert ha Atala többet tud ajánlani nekik, akkor átpártolhatnak. A kolduskirály és a folyami kalózok vezérnője szintén mutat valamennyi szimpátiát a céljaink iránt. A legfőbb kémmester azt állította, hogy mellettünk lép be a küzdelembe, de a feleségem nem bízik benne, szóval, a kémmesterre nem számítunk. Gondolom, sejted, hogy most következik a hadsereg. Ott is sok híve akad a császárnőnek, főleg Jarmir ezredes követői...

- Ezt itt hagyd is abba! - Thiago a báró elé toppant kemény tekintettel. - Ha arra akarsz rábeszélni, hogy egy egész birodalomra kiterjedő polgárháborúba rángassam bele a katonáimat...

- Nem. - Mazedrin megingatta a fejét. - Én sem kívánom, hogy káoszba és vérfürdőbe taszítsuk Iziliart. Egy gyors és hatékony csapást kell mérnünk Atalára a megfelelő pillanatban, és akkor győzhetünk elnyúló háborúskodás nélkül is. De ehhez szükségünk van arra, hogy semmilyen számottevő erő ne segíthesse Atalát, és ne hiúsíthassák meg a beavatkozásunkat. Erről egyelőre nem mondhatok sokkal többet, de nem is szükséges. Beszéljünk a te szerepedről!

Thiago még mindig fenyegetően helyezkedett el a báró előtt, és hidegen nézett le rá.

- Olyasmire készülsz, ami az egész birodalmat romba döntheti... - szűrte a foga között.

- Te magad is így teszel, nemdebár? - Mazedrin állta a katona tekintetét.

- Én csak az igazságot akarom kideríteni Hindóról és Editáról!

- És az igazság vajon mindig csak jót hozhat magával?

Thiago összepréselte az ajkát. Nem felelt.

- Tudom, hogy tisztességes ember vagy - folytatta a főtanácsos -, és Atala úrnő meglátta benned a szilárd katonai vezetőt is, aki helyre tudja rázni az elzüllő hadsereget. Mindez a sok erény dicsér téged, nem kétlem, de ha képtelen vagy a sarkos elveidnél tovább tekinteni és távlatokban gondolkodni, akkor már semmi hasznára nem fogsz válni sem a birodalomnak, sem a katonáidnak.

- Annyi éven át sikeresen elkerültem, hogy szánalmas cselszövésekbe keverjenek bele... - Thiago azonban már tudta, hogy késő, mert amióta meghallotta Borgado halálhírét, képtelen volt kivonni magát a társalgás hatása alól.

- ...De itt az ideje, hogy most végre állást foglalj! - fejezte be helyette a mondatot Mazedrin, és megütögette a katona karját egy más körülmények között talán barátságosnak titulálható gesztussal. - Nagyszerű. Tudtam én, hogy lehet veled értelmes ember módjára beszélni. Rátérhetünk a tervemben betöltött szerepedre?

- Ugye, tisztában vagy vele, hogy miután Atalát száműzzük a hatalomból, egy napon meg foglak ölni? - morogta Thiago, utálattal méregetve a másik férfit.

- Á, nem, nem fogsz - felelte a báró könnyedén. - Te akkorra már halott leszel.

Egy percre csönd állt be a szobában. Csak a rothadó zsúptetőt tépdeső forró szél nyikorgott a két ember feje fölött.

- Jól van, halljuk a terved rám eső részét! - mondta végül Thiago egy fokkal enyhültebb hangnemben. Tetszett neki a meglepően egyenes válasz.

- A hadsereg szerepe elég könnyen átlátható - kezdett bele a magyarázatba a főtanácsos. - Annyit kell tudnod hozzá, hogy Atala egy bonyolult és kockázatos mágikus eljárást akar végezni. A sikerében ő sem lehet biztos. Elengedhetetlenül fontos számára, hogy senki más ne tudjon erről rajta kívül, és senki másnak ne jusson eszébe esetleg belekontárkodni a varázslatba. Elrendelte, hogy Jarmir vezesse a sereget az Öböl-tenger felé, délre...

- Hová? - hördült fel Thiago. - Hiszen a Vörös-hegységen túl élő trollok bármelyik percben falvakat mészárolhatnak le!

- Próbálj meg egy kicsit elvonatkoztatni a saját gondolkodásmódodtól! - Mazedrin elnézően mosolygott. - Azt hiszed, hogy Atalát érdekli néhány falusi ember élete? Neki az kell, hogy a sereg délre vonuljon.

- De hát, miért?

- Éppen ezt akartam elmondani, amikor félbeszakítottál. Szóval, a sereg az Öböl-tenger felé haladna, és nem kell hozzá térképészeti zseninek lenni, hogy rájöjj, merre vezet az útvonal. - A főtanácsos megállt egy kicsit a beszédben, szemlátomást arra várva, hogy a katona ráébredjen ennek jelentőségére, de mivel nem érkezett felelet, egy idő után folytatta: - A főváros melletti kövezett országutat fogják használni a vonuláshoz, mert ott lehet a leggyorsabban haladni az ellátmányos szekerekkel.

- És? Mi következik ebből?

- Hogy mire összeszedelőzködik a sereg, elindul, és végig vándorol északról délre, pontosan akkor fog a főváros mellé érkezni, amikor Atala végrehajtaná az előbb említett varázsszertartást. Mindez csak véletlennek tűnne, de valójában gondosan irányítanák Jarmirral közösen, azzal a céllal, hogy ha bárki bele akarna avatkozni Atala ügyleteibe - esetleg nagyobb erősítéssel -, akkor a katonák az illetőt és a támogatóit rögtön legyilkolhassák. Remélem, nem kell külön magyaráznom, hogy ezt mi miért akarjuk elkerülni. Szóval, a feladatod az lesz, hogy lóra pattansz, északra vágtatsz, és megölöd Jarmir ezredest.

- Hogy mit csinálok?!

- Ki fogod hívni párbajra Jarmirt, és megölöd.

Thiago sötétbarna arcán megfeszült a hatalmas sebhely:

- Jarmir ezredes az egyik legjobb vívó hírében áll a seregben.

- Igen, de nincs más választásunk. Ha nem akarjuk orvul tőrbe csalni és lemészárolni, akkor szemtől szemben kell kiállnod ellene.

- Mi van, ha ő győz, és én halok meg?

- Nos, ez, ugyebár, már nem a te problémád lesz, hanem az enyém. - Mazedrin mosolya továbbra is ott rezgett a szája szegletében. - Én azért bízom a képességeidben, szóval, ne ezzel a verzióval foglalkozzunk! A lényeg az, hogy nyílt, becsületes párbajban legyőzöd Jarmirt méltósággal, így a támogatói sem költhetnek lejárató pletykákat ellened. Nem lázíthatják fel a sereg felét. Utána nekiállsz Atala parancsai értelmében felkészíteni a vonulásra a hadsereget. Ám amikor eljön az ideje, nem déli irányba indítod a katonákat, hanem a Vörös-hegység felé, és az fog történni, amit egyébként is helyesnek tartanál: a sereg megvédi a határt a trollok betörésétől.

- Te eközben megkaparintod magadnak Atalától a császári hatalmat? - kérdezett bele Thiago.

- Nem egészen. Megakadályozom, hogy Atala végrehajtsa a mágikus szertartást, és legyőzöm, de eszem ágában sincs a helyére ülni a trónuson! Mindössze annyit szeretnék elérni, hogy egy könnyebben befolyásolható uralkodó kövesse, akire jobban tudok hatni. Nem vagyok császárnak való, az én tehetségem abban rejlik, hogy a háttérből, az árnyak közül irányítsam a birodalmat.

Thiago nem volt benne egészen biztos, hogy ez a legutóbbi gondolatmenet a könnyebben irányítható uralkodóról és Mazedrin háttérben maradásáról igaz, de hiába erőltette vallatóként kiélesedett belső érzékét, nem tudta eldönteni, hogy a tanácsos őszinte-e. Mindenesetre, úgy érezte, hogy a főtanácsos terve ezen a ponton gyanús kissé. Nincs az az ember, akit ne részegítene meg ekkora hatalom kilátása, és ne vonzaná az a végzetes gondolat, hogy magának kellene megszereznie.

- Ki lenne a megfelelő utód Atala helyére? - kérdezte olyan hangon, mintha nem merültek volna fel benne kételyek, és nem jutott volna eszébe, hogy a főtanácsos át akarná verni az előbbi szavaival.

- Ez a következő feladatunk, miután elindítottad a seregedet a Vörös-hegységen túl élő trollok ellen: meg fogjuk keresni Atala utódját. Nem más lesz ő, mint az ikercsászárok leszármazottja. Megtaláljuk, bármi áron, és ha alkalmasnak ítéljük az uralkodásra, akkor a fővárosba hozzuk, hogy amint Atalát letaszítottuk a trónról, rögtön megkoronázhassuk. Csak így kerülhetjük el a polgárháborút és a trónra törő hatalmasságok évtizedeken át elnyúló vetélkedését.

- De... de hát... mit tudsz te egyáltalán az ikrek leszármazottjáról?

- Semmit. - Mazedrin széttárta a karját. - Nagyjából annyit, amennyit te is kiderítettél eddig. Ugyanis a kémeim megfigyeltek, de, gondolom, ez nem újdonság.

- Nem akarod kivégeztetni vagy másképp orvul meggyilkoltatni? - csodálkozott Thiago.

- Bevallom, először valóban erre készülődtem. Csak az ikrek vérvonalában rejlő fenyegetést láttam. Miután azonban rájöttem, hogy pontosan ez az, amit Atala is el akart érni, felülbíráltam a nézeteimet. - A főtanácsos még szélesebben mosolygott. - Végül is, ha úgy látjuk, hogy a leszármazott használható az udvari életben, akkor miért ne kaphatná meg az őt megillető trónt?

A katona összevont szemöldökkel figyelte a főtanácsost, és megpróbálta kitalálni a férfi valódi szándékát.

- Legyen! - mondta végül. - Megteszem, amire kértél.

Lehajolt a főparancsnoki jelvényért, és felakasztotta a nyakába, majd felhúzta az ujjára a pecsétgyűrűt is. Észrevette, hogy Mazedrin furcsa tekintettel figyeli, és ezért visszafordult a báróhoz.

- Annyit akarok még megkérdezni tőled, hogy valóban képes lennél-e teljesen szembefordulni Atalával? - Mazedrin különös nyomatékot adott a kérdésnek a hangsúlyával.

- Kételkedsz ebben? - kérdezett vissza Thiago.

A báró ráemelte a tekintetét a katonai jelvényekre, aztán ismét Thiago szemébe nézett.

- Úgy értem a kérdést - magyarázta a főtanácsos -, hogy felül tudsz-e majd kerekedni az érzelmeiden, ha úgy hozza a sors.

- Az érzelmeimen? - Thiago megdermedve visszhangozta a kérdést.

Mazedrin hanyag mozdulattal intett a katona keze felé, amelyen ott csillogott Thiago házassági gyűrűje is a pecsétgyűrű mellett.

- Ezt a vackot nem azért hordod, ugyebár, mert annyira szerelmes lettél volna a néhai feleségedbe. Mindketten tudjuk, hogy igazából miért...

- Fogalmam sincs, miről beszélsz! - vágott közbe a katona reszelős hangon. - Csak és kizárólag azért hordom a gyűrűt, mert a házasság egy életre szól. Ezt fejezi ki a gyűrűm is.

- Azt hiszed, hogy megtéveszthetsz mellébeszéléssel? - Mazedrin legyintett. - Lehet, hogy dolgoztál Simkar társcsászár hadseregében vallatóként, de én meg fiatalon kereskedelmi szerződéseket kötöttem lápi sellőkkel. Ha feltételezed, hogy létezik olyan porhintés és ködösítés, amin nem látok át előbb-utóbb, akkor jobb, ha megnézed, hogy hogyan hazudnak a sellők. Fogadd el tőlem, ha azt állítom, hogy te a nyomukba sem érhetsz a felszínes indoklással, amellyel a gyűrű hordását szoktad magyarázni a kíváncsiskodóknak vagy éppen saját magadnak! Én sokkal inkább keresném a választ abban, hogy ki volt az, aki a gyűrűt az ujjadra húzta a szertartáson. Különleges császárnői kegy... De hát, miért is ásnánk bele magunkat a szükségesnél mélyebben?

Thiago nagyot nyelt, mielőtt felelt volna:

- A kérdésedre a válasz: igen, szembe fogok szállni Atalával megingás nélkül, ha úgy hozza a sors.

- Remek. - A főtanácsos visszasöpörte az arcába a csuklyát, és elindult az ajtó felé. A küszöbről még visszaszólt: - Ugye, tudod, hogy minden valószínűség szerint ez az egész az életünkbe fog kerülni?

- Igen, persze, hogy tudom. - Thiago rátette sötétbarna kezét a nyakában függő medálra, és kenetteljesen ott is hagyta, ahogyan a beavatási ceremónián kellett tartania.

- Helyes. Jobb, ha tisztában vagyunk az esélyeinkkel. - A főtanácsos kilépett az ajtón, és eltűnt a rosszul megvilágított, poros folyosón.

47. fejezet: Octopus Királyságban

Lila úgy érezte, hogy ez volt az utolsó csepp a pohárban. Megtudni, hogy Atala úrnő ravasz ármánykodásának köszönhetően vesz részt a Titkos Küldetésben! Ha az úrnő nyíltan felkínálta volna a lehetőséget, hogy küldetésre induljon, Lila sosem tette volna meg, mert éppen elégszer hallotta a szüleitől, hogy mennyire óvakodnia kell Atala úrnő cselvetéseitől. Ez az alattomos kerülő viszont, amellyel a császárnő behálózta, és arra csábította, hogy tudtán kívül a terve részévé váljon, nem keltette fel a lány gyanakvását.

Kénytelen volt belátni, hogy az elindulása óta fejében forgó kérdés, nevezetesen az, hogy miért is jött el erre a küldetésre, mostantól új, mélyebb értelmet nyert. Itt már nem az ő képességeiről és buta gyerekábrándjairól volt szó, hanem egy sötét politikai húzásról, amellyel minden valószínűség szerint nagy veszélybe sodorta a szüleit! Az apja egy árulót épített be a csapatba, kétségkívül azzal a szándékkal, hogy szabotálja a küldetés sikerét. Atala meg elérte, hogy a mit sem sejtő főtanácsos lánya is a tönkretenni szándékozott küldetés résztvevője legyen... Kékazúr ég! Mit műveltem?! - Lila nem is merte folytatni a gondolatmenetet, mert úgy érezte, hogy ha még egy lépéssel tovább követi az eszmefuttatást, megbolondul.

Szédelegve, sápadtan haladt társai mögött az oktop falvak mentén, a mamondu nyomában ballagva. A szürkés, partra mosott vízinövények foszló függönyével takart homokréteg tocsogott a talpuk alatt. Marta kimondottan harapós kedvében volt a levél meg a tekercs megtalálása óta, és egy-két parancsszó elharsogásán kívül csak akkor szólt a társaihoz, ha keresztkérdéseket szegezett nekik. Most éppen Zizrelt pécézte ki magának:

- Mit is mondtál róla, fiam, miért pont téged jelölt ki az úrnő - virágozzon minden napja örök pompában! - a küldetés végrehajtására?!

- Híres térképész vagyok a Kilenc Sziget földjén. - A félkobold kihúzta magát. - Nyilván ezért.

- Igen, de rajtad kívül még legalább száz híres térképész él Iziliar területén, és ezeknek a fele sokkal jobb is nálad. Miért pont te? - vallatta tovább az asszonyság.

Zizrelt szemlátomást vérig sértette a feltételezés, hogy akadna nála ötven különb térképkészítő, és a felháborodástól remegő hangon visítozta:

- A kegyes úrnő - éljen örökké! - nagyra tartja a szolgálataimat, és értékeli a szaktudásomat! Még a hadsereghez is kinevezett tanácsadónak...

- Valóban? - Marta felhorkant. - Nem is hallottam róla az utóbbi tizenöt évben, hogy híressé vált térképeket szerkesztettél volna! Még mindig a régi dicsőséged fényében próbálsz sütkérezni, amikor is szinte gyerekfejjel összetákoltad a duliathi térképfüzért? Hol van az már? Hol vannak a friss eredmények, amelyek miatt a fenséges úrnő - égi tavasz viruljon napjaira! - egy ilyen kényes feladatra, mint a Titkos Küldetés, alkalmasnak talált volna? Hm? Dicsekszel vele lépten-nyomon, hogy szakértőként a hadsereghez küldött két évre, hogy a katonákat segítsd az ismereteiddel, de valójában ez nem is akkora megtiszteltetés, ugye? Végül is, milyen jelentősebb hadjárat zajlott az utóbbi években? Semmilyen! Egy poros kis északi lázadást kellett vérbe fojtani, és ennyi! Északon már amúgy is fel van térképezve a kontinens, egy közepesen tehetséges térképkészítőnek is gyermeteg feladat lenne az ottani terepviszonyokat kiértékelni. Nyilván óriási hasznot hajthattál a seregben... Arról nem is beszélve, hogy Thiago főparancsnok köztudottan nem kedveli a szakértőket. Valószínűleg szóba sem állt veled. Csak huszadrangú altisztekkel vitatkoztál az ósdi térképeid fölött, és a javaslataid annyit sem értek, mint görbe hátú keselyűnek a nyújtás... Nemde?

Zizrel válaszolni sem tudott a felindultságtól, csak kidülledt szemmel hápogott, így az asszonyság folytatta:

- Lehet, hogy inkább Mazedrin főtanácsos talpnyalója lett belőled, és abban reménykedsz, hogy ha jó szolgálatokat teszel egy birodalmi politikusnak, akkor tovább fürdőzhetsz majd egykori sikereidben, és megtisztelő állást kapsz az udvarban. Ez sokkal valószínűbbnek hangzik!

- Ne bántsd szegényt! - szólt közbe Henrik félénk hangon. - Attól még, hogy éppen nincs magas beosztásban, nem feltétlenül áruló.

- Ha már itt tartunk, azt végképp nem tudom, hogy te hogyan kerülsz ide! - villant a termetes nő szeme most a szürkeruhás fiatalember felé. - Nos? Egy ilyen rakás szerencsétlenséget, mint te, miért szabadított a császárnő a nyakunkba? Boldogság, égi tavasz viruljon léptei nyomán! Feltaláltál egy-két kisebb újítást a csattanóporok területén, de nem vagy sem híres tudós, sem feltörekvő, ambiciózus politikai tényező... Fogalmam sincs, miért te. Felettébb gyanús! - Marta megcsóválta a fejét. - És te, Gorthos? Miért téged jelöltek ki a feladatra?

Az öreg varázsló vállat vont:

- A bátyám egy ősi nemesi család feje és tekintélyes ember. Talán az ő hírneve miatt. Vagy valaki méltatta a császárnő előtt a tudományos munkásságomat. Nem tudom.

- Bármelyikőtök lehet az áruló - vonta le a következtetést az asszonyság.

- Nem érdekel a rang és a hírnév - vetette ellen az öreg harci mágus. - Pénzzel sem lehet megvásárolni, mert nem szorulok rá. Nincs okom részt venni az udvari cselszövésekben. Csak azért voltam hajlandó eljönni császári felkérésre és a Titkos Küldetés végrehajtásán fáradozni, mert úgy véltem, hogy új anyagokat gyűjthetek a kutatásaimhoz.

- Én sem voltam soha nagyravágyó - sietett Henrik is leszögezni. - Minden álmom az, hogy a kis laboromban dolgozhassak a találmányaimon. Engem sem lehetne megvesztegetni, esküszöm.

- Mondani sok mindent lehet. - Marta csak ennyit válaszolt, és elfordulva társaitól, ismét a menet élére sietett.

Zizrel még mindig könnybe lábadt szemmel, szinte elzöldült képpel kapkodott levegő után. Egy órába is beletelt, mire legalább annyira napirendre tért Marta korábban neki címzett szavai fölött, hogy az arcvonásait rendezni bírta. Henriket és Gorthost jóval kevésbé viselte meg a gyanúsítgatás. A fiatalember még derűsen dudorászott is, és két felbotlás között azzal töltötte az időt, hogy a mamondu útjából félredobálta az élesebb köveket, kavicsokat, nehogy megsebezzék a hasán csúszkáló állatot. Gorthos a brossnak mutatta meg az óceán szélét és a sziklás, ázalékokkal borított partszakaszt, ahol csak kicsiny kunyhókból álló oktop falvak és pihenőző, vörös páncélú óriásteknős családok törték meg az egyhangú szürkeséget. Még az égen is súlyos, sötét felhők függönye lógott, a folyton leszakadás szélén álló vihar örökös rémével fenyegetve, még borongósabbá változtatva a vidéket.

Lila azon tűnődött, hogy mit csináljon, hogyan tegye jóvá a hibát, hogy belesétált a császárnő kelepcéjébe. Forduljon vissza? Hagyja el a csapattársait, mielőtt még nagyobb bajt okoz a szüleinek az itt létével? Meneküljön, ahogy csak tud? Bujkáljon észvesztve, nehogy Atala valaha is újra a nyomára lelhessen? Henrik biztosan azt javasolná, hogy próbálja megvédeni magát, amennyire csak lehet.

Aztán arra gondolt, hogy Marta vajon mit tanácsolna, ha ismerné a problémát. Biztosan nem azt, hogy fusson el, és húzódjon meg valahol, ahol egyébként is bármikor felfedezhetik az úrnő által küldött fejvadászok! Marta úgy vélné, hogy az a helyes, ha megpróbálja a lehető legjobbat kihozni a helyzetből. Álljon a sarkára, és ne rettenjen meg a veszélyektől. Folytassa a küldetést!

A szülei? Ők vajon mit tennének a helyében? Lila szívből szerette a szüleit. Bár számtalan hibájuk volt, és sok mindenben nem értett egyet velük, de tudta, hogy ők is szeretik, és a maguk módján a javát akarják. Mit mondanának most?

Így, hogy elhagyta az élettemplom biztos menedékét, ahol a papok megóvhatták volna a császárnő szövevényes terveitől, mihez kezdjen? Hogyan kerülje el, hogy Atala arra használja, hogy a szüleit sarokba szorítsa, és valamilyen túl nagy áldozat meghozására kényszerítse? Ha Atala félreállítja a szüleit, akkor nem marad többé senki, aki felvehetné a harcot a császárnővel. Bár Lila még soha senkinek nem beszélt a felségsértő gondolatokról - titkon úgy vélte, hogy az összes alattvaló érdeke az lenne, hogy egy jobb uralkodó vegye át az úrnő helyét. Bár az apja és az anyja sem mondta ki nyíltan, de érezte a legutóbbi látogatásukkor egy évvel ezelőtt a főtemplomban, hogy ők is erre az elhatározásra jutottak. A lány látta rajtuk, hogy komoly változásokat hozó tervet forralnak...

És neki pont egy ilyen kiélezett, vészterhes pillanatban kellett engednie a csábításnak, és belevágnia a Titkos Küldetésbe! Lila torkában gombóc kezdett dagadni.

Ekkor azonban odaszökkent mellé Henrik, és vidáman belekarolt. A lány képtelen volt elmosolyodni. Csak egy bánatos pillantást vetett a fiatalemberre.

- Szerinted, tényleg van köztünk egy áruló? - kérdezte a Hebrencs.

- Nyilván. - Lila nem igazán tudott most a kérdésnek ezzel a részével foglalkozni. - Nem én írtam a levelet, szóval kell lennie egy besúgónak, nem?

- Persze, tudom, hogy nem te írtad. Abban a levélben arról beszélt az írója, hogy ha minden részletet megtudott az út céljáról, megöl minket, ahogyan annak idején elvállalta. Te sosem tennél ilyet!

- Benned fel sem merült, hogy én lehetek az áruló? Végül is tudod rólam, hogy ki vagyok valójában...

- Nem, egy pillanatig sem! - Henrik megölelte. - Bízom benned, és nincs kétségem afelől, hogy te nem lehetsz a beépített ügynök.

- Köszönöm. - Lila viszonozta az ölelést, ám észrevette, hogy Henrik gyanúsan közel kezd hajolni a szájához. Inkább kibontakozott a férfi karjából, és odafordult Zizrelhez.

- Fel a fejjel! - próbálta vigasztalni a félkoboldot, akit összetörtek Marta szavai. - Nem gondolta komolyan ezt az egészet, csak biztosan megviselte, ami Elmion meg közte történt. Rosszul érinti, hogy megint belekerült egy ilyen helyzetbe...

A félkobold nem felelt. Eldörgölt egy könnycseppet a szeme sarkában.

- Na, ne bánkódj! - próbálkozott Henrik is, és megütögette a rőt hajú, alacsony emberke vállát. - Mi hiszünk benne, hogy zseniális térképkészítő vagy, és nem ismerünk nálad jobbat egész Iziliarban!

Zizrel továbbra is hallgatott. Miután a két fiatal hiábavalóan próbált beszélgetni vele, egy kis idő elteltével belátták a kudarcukat. Ők is csöndben maradtak, elmerülve a gondolataikban. Csak a szitakötő szárnyának halk zizegése és a mamondu csoszogása hallatszott.

A sellők támadása egészen hirtelen történt. Lila az egyik pillanatban még a szívében kavargó kétségeken őrlődve, mélán bámulta a szürke tájat, a következő, amit érzékelt, az volt, hogy életre kelnek a sziklák. És, hogy vérben forgó szemű, háromágú szigonyokat lóbáló sellők ugrálnak elő a homok alól!

A deréktól lefelé ezüstös halfarokban végződő emberek fülsértően magas hangon trillázva, fegyverüket villogtatva siklottak az öt vándor felé. Az elsőként érkező már sújtott is a csapat irányába a szigonyával, ám Marta, aki elképesztő sebességgel feleszmélt, megállította. A vadászkését előre tartva felfogta a csapást. Hárított. A következő pillanatban megérkezett a többi uszonyos lény is. Suhogtak hegyes, csillogóra fényesített fegyvereik a levegőben. Lila végre magához tért döbbenetéből, és még éppen időben akasztotta le az övéről vadászkését ő is, hogy harcba szállhasson egy felé rontó sellővel, mielőtt az felnyársalja.

Marta átdobott egy sellőt a vállán. Az uszonyos egy rémes sikítással átrepült az utazók fölött, valahol messze, az óceán vizében csobbanva. Zizrel felkapott egy uszadékfát, és azzal védekezett két sellő döfködő szigonyhegyeivel szemben. Gorthos előhalászta a vörös amulettjét. Vakító, piros fénygömböket lőtt vele a sellők szeme felé, megzavarva őket.

- Henrik! - ordította Marta, miközben egy újabb sellő támadását hárította a késével.

- Tudom, igyekszem. - A fiatalember lázasan kotorászott a mamondu puttonyában. - Keresek valamit, ami bennünk nem tesz kárt, de jó lehet ellenük...

Lila nem ért rá tovább a társaira figyelni, hanem oldalra suhintott a vadászkésével. Félreütött vele egy szigonyt, majd maga felé rántotta a gazdáját a fegyver nyelénél fogva, és egyenesen egy másik támadó útjába fordította. A két sellő összegabalyodott, a lánynak pedig sikerült kitépnie a kezek szorításából a szigonyt. Megpörgette, hogy fogást találjon rajta. Aztán odaugrott Marta mellé, és elsodorta új, jóval célszerűbb fegyverével az egyik sellőt, aki hátba próbálta támadni az asszonyságot. A terebélyes nő éppen azzal volt elfoglalva, hogy egy sellőt a hóna alá nyalábolt, és annak a csapkodó uszonyával tarolta le az újabb ellenfeleket.

Lilának egyszerre eszébe jutott valami, amit még az anyja mesélt. A sellők, ha egymás ellen háborúznak, bénító varázsvillámokat lövöldöznek egymás felé a szigonyaikból. Emberre nem ártalmasak, ezért csak a saját belső csatározásaik során használják. Mi lenne, ha valahogyan ő is életre tudná hívni ezeket a villámokat? Vajon hogyan kell?

Miközben segített Zizrelnek is kikerülni egy szigony közeledését, lepillantott a kezében tartott fegyver fényesített, sziporkázóan tiszta nyelére. Észrevette, hogy a legvégén egy drágakövekkel kirakott, díszes rész pompázik. Rászegezte a fegyver három ágát az egyik sellőre, és megpróbálta eltekerni a nyél végét. Nem sikerült, de amikor még több erőt adott bele a mozdulatba, az egyik drágakő besüllyedt a foglalatába. Hatalmas sercegéssel kékesfehér villámok kezdtek röpködni a szigony végéből. A fegyverből kirobbanó energia ereje hátrataszította Lilát, és átdobta a mamondu felett.

A hátára érkezve, elterült a parti fövenyen, míg a szigonyból továbbra is cikáztak kifelé a fénykisülések. A szemébe szürke homok záporozott.

Egy kis ideig eltartott, mire sikerült kisöpörnie az arcából a koszt. Ahogy végre visszanyerte látását, körbenézett. Az összes sellő mozdulatlanná dermedve hevert a homokban, testükön kékesfehér fényburok ült.

- Gyorsan! - kiáltotta a lány, és felugrott a földről. - Nem tart sokáig a hatás, és azt hiszem, elhasználtam a szigony összes erejét. Mindenki rendben van?

Körbenézett. Látta, hogy a társai, akiket szintén meglepett a szigonyból kitörő fényjáték, valamint a sellők váratlan lebénulása, értetlenül forognak körbe.

- Ezt meg hogyan csináltad, lányom? - csodálkozott Marta őszinte álmélkodással.

Lila büszkén elmosolyodott:

- Még az édesanyám mesélte régen. Egy darabig tengeri kalózok foglya volt fiatal lányként, és a kalózok sokat harcoltak sellők ellen. Ott tanulta.

- Kiváló! - Marta jó nagyot csapott Lila vállára. - Remekül helytálltál.

- Köszönöm. - A lány elpirult, és boldogság öntötte el a szívét.

Ebben a pillanatban eldöntötte, hogy nem fog meghátrálni, hanem folytatja az útját. Igenis ki fog találni valamilyen megoldást, hogy túljárjon a császárnő eszén, és megvalósíthassa az álmait.

- Ki akartatok minket rabolni, he? - vetette oda Marta foghegyről a földön fekvő sellőknek, majd elkezdte összeszedegetni a szétszóródott szigonyokat. Felpakolta mindet a mamondu hátára. Közben Henrik behúzott nyakkal álldogált az állat oldala mellett.

- Bocsánat, tudom, hogy eltettem valahová egy halak elleni port, de nem találtam meg ennyi idő alatt... - makogta, mire Marta csak egy mordulással felelt.

Miután az asszonyság végzett a sellők minden holmijának az összegyűjtésével, és arról is meggyőződött, hogy a csapat egyik tagja sem szenvedett komolyabb sérülést, intett a társainak. Folytatták az útjukat tovább a tengerparton, hogy minél távolabb kerüljenek ideiglenesen megbénított támadóiktól.

48. fejezet: A merénylők házában

Atala elnézte a palota hatalmas épületegyüttesét egy kerti padon ülve. Elégedettséggel szemlélte, hogy az udvari varázslónő szobájának ablakán lilás füst gomolyog ki. Ez jelezte, hogy Nevra szorgalmasan dolgozik a Tigriskarom Csapása főzet befejezésén. A varázslónő már hetek óta gyűjtötte a hozzávalókat, és munkálkodott az előkészítésükön. Ma délutánra pedig végre kész lesz a főzet.

Atala félrerúgott egy pávát, amelyik túl közel merészkedett a nő fehér bokájához. A madár egy nyekkenéssel a rózsabokrok tövén kötött ki, és arrébb kotródott.

A császárnő ismét felnézett a varázslónő ablakára. Kémeivel és mágusaival rendszeresen ellenőriztette, hogy Nevra valóban betart-e minden fontos szabályt a méreg főzésével kapcsolatosan, és hogy senkinek az ellopott hajszálát sem őrzi magánál. Ha akarná, akkor se változtathassa meg, hogy kire fog majd irányulni a varázsszer ereje. Nevra viszont semmi ilyesmivel nem próbálkozott. Engedelmesen dolgozott a méreg kikeverésén, úgy, ahogy a kódex előírta.

Az egyetlen kicsit is homályos dolog annyi volt, hogy néha találkozott a férjével nagy titokban a palota árnyas szögleteiben. Atalát azonban ezek a ritka légyottok nem érdekelték, mert már semmilyen hatással nem lehettek a terveire. Igazából kifejezetten viccesnek tartotta, hogy a varázslónőnek úgy kell ügyelnie rá, hogy hogyan és mikor láthatja a saját férjét, mintha egy titkos szeretővel akarna időt tölteni.

A császárnő szándékosan nem fedte fel maradéktalanul a házaspár előtt, hogy már sejti a csalást, és hogy semmi értelme titkolni, hogy Mazedrin nem hitte el a Thiagóval meg Nevrával kapcsolatos hazugságot. Egyrészt, Atala abban bízott, hogy a főtanácsos és a felesége minél tovább arra kényszerül, hogy távol legyen egymástól, annál valószínűbb, hogy megtörténik a csoda, és egyikük óvatlanul elárul az úrnő előtt valamit, amit nem kellene. Másrészt meg, Atalát szórakoztatta, hogy látta a varázslónőn és a férjén is, hogy mennyire nehezen viselik egymás hiányát. Az úrnőnek esze ágában sem volt bármit is megszüntetni, amivel gyötörheti őket.

Valahányszor beszélt a főtanácsosával, eleresztett rá néhány hazug célzást, hogy Nevra milyen jóképű, izmos testőrökkel múlatja az idejét a palotában, amíg a férje a birodalom szövevényes ügyein dolgozik fáradságos munkával. Ha a varázslónővel váltott szót, neki pedig arról mesélt, miféle kósza pletykákat hallott arról, hogy Mazedrin egy csinos, fiatal nemes lánynak udvarol, és drága ékszereket küldet ajándékba, mialatt a felesége kényszerű száműzetésben, magányosan unatkozik a palota egyik félreeső szobájában. Bízott benne, hogy ha ez a néhány rosszindulatú hazugság nem is elég arra, hogy egymás ellen fordítsa a párt, legalább jól megkínozhatja őket a megjegyzéseivel.

Éppen inteni akart egy szolgálónak, hogy elküldje mézes gyümölcsért, amikor észrevette, hogy a méreg gomolygó gőze apadni kezd. Egyre vékonyabb csíkban szivárgott a palota ablakából. Remek - állapította meg. - Nevra kész van a főzettel.

Felkászálódott a kerti padról. Elküldte maga mellől a legyezőtartó szolgáit, és egyedül vágott neki az épület bársonyszőnyeggel borított lépcsőinek. Magához vette az egyik teremből az eddig gondosan elrejtett hajszálat, amelyet a méregbe szánt. Aztán a varázslónő szobájához vonult.

Ahogy belépett az ajtón, látta, hogy a méregkeverőnő valóban most oltja el a tűz parazsát az üst alatt. A ritka főzet lila, habzó keveréke gőzölgött.

- Pont jókor jöttem, igaz? - A császárnő mosolyogva közelebb lépdelt, és tetszéssel nézte a mérget.

- Itt van a hajszál nálad? - Nevra csak ennyit kérdezett. Kiállította az üstöt egy állványra a tűzrakás mellé.

Atala felmutatta a kezében tartott szerzeményét.

- Ez nem Thiago hajszála - vágta rá a varázslónő azonnal, még csak meg sem nézte közelebbről a császárnő által átnyújtott hajat. Nyilván már Atala gyanúsan diadalittas mosolyából kikövetkeztette, hogy az úrnő csalásra készül.

- Valóban nem - ismerte be a császárnő könnyedén.

- Kié?

Az úrnő nem látta, hogy mi oka lenne további titkolózásra, ugyanis már túl késő volt ahhoz, hogy a varázslónő bármivel keresztülhúzhassa a számításait.

- A férjedé, a főtanácsosé - árulta el.

Nevra végigmérte, aztán némán átvette a hajszálat.

- Tudod, milyen nehéz volt abból a kevés, ritkás hajából megszereznem egy szálat? - fintorgott Atala. - Remélem, értékeled az erőfeszítéseimet. És a hatalmas kegyet, hogy biztosítottam számodra a lehetőséget, hogy te készítsd el a mérget, amelyik majd a gyűlölt férjed halálát okozza egy szép napon.

Nevra megforgatta maga előtt a hajszálat a levegőben, aztán ismét Atalára szegezte sárga szemét.

- Köszönöm, úrnőm, igazán nagylelkű vagy - felelte kifürkészhetetlenül nyugodt hangon. Megigazgatta a nyakában a hatalmas, ezüstszürke prémet, és utána odafordult az üsthöz. - Nos, lássuk! - suttogta maga elé.

Kinyújtotta a hajszálat tartó kezét közvetlenül a folyadék bugyborékoló, lila felszíne fölé. Amint az emberi hajszál belehullott a főzetbe, a méreg elkezdett zöldes színt ölteni, ahogyan a Lezárt Irattárból lopott enciklopédia ígérte. A főzet olyan élénkzölddé vált, mint egy éretlen csillaggyümölcs héja.

- Kész is? - kérdezte Atala mohón.

Nevra még utoljára megkeverte a mérget, aztán ellépett mellőle.

- Tessék, a tiéd! - mondta olyan rideg higgadtsággal, hogy a császárnő gondolatban felülbírálta azt az elméletét, miszerint Nevra és Mazedrin voltaképpen megkedvelte egymást a húsz év házasság során. Mazedrin talán tényleg ragaszkodik a maga módján a feleségéhez, de Nevrán látszott, hogy a szeme sem rebbenne, ha Atala akár ebben a pillanatban meginná az előtte gőzölgő mérget.

Az úrnő elővett egy láncra fűzött üvegfiolát a köntöse zsebéből. Megtöltötte az üstben bugyogó, rikító zöld folyadékkal, aztán a nyakába akasztotta a bizarr ékszert.

- Ó, most aztán igazán hálás vagyok neked! - áradozott megjátszott kedvességgel. - Mit kérsz jutalmul?

- Ha elhozatod végre a hetekkel ezelőtt megígért amuletteket, az megteszi.

Atala visszanyelte a kikívánkozó választ, és helyette ráragyogott a másik nőre:

- Ez csak természetes, drága Nevrám! Holnapra megkapod a tíz amulettet. Kérhetsz még drágaköveket, aranyat vagy akármi mást is, amit csak szeretnél! Ne érd be ilyen kevéssel! Ha tudnád, milyen sokat segítettél!

- Nekem elég jutalom maga a tudat, hogy a szolgálatodra lehettem.

Atala értette, hogy a méregkeverőnő gúnyolódásképpen utánozza le a férje behízelgő stílusát, és nem őszintén felel. Csak a halálra szánt Mazedrinen élcelődik rezzenetlen arccal. Az úrnő mégis úgy tett, mintha komolyan vette volna a megjegyzést.

- Köszönöm, csodálatos, hogy így számíthatok rád! - Vidáman megkocogtatta nyakában a méreggel teli fiolát, aztán elégedetten kisétált a szobából.

Még sokáig úgy tartotta ujjait a főzeten, mintha legdrágább kincsét őrizgetné. Végre, ez a gond is megoldódott. Amíg szüksége van Mazedrin szolgálataira, és a férfi több hasznot hoz, mint kárt, addig életben tartja. Amint viszont túl nagy veszélyt jelent, abban a pillanatban megissza a mérget, és a főtanácsosnak vége, akárhol járjon is.

*

Még egy feladata maradt aznap estére, de az jóval kevésbé töltötte el örömmel. Ahogy közelgett az idő, úgy vált Atala is egyre kedvetlenebbé, és bezárkózott a hálókamrájába egyedül, hogy még a szolgálói se zavarhassák. Ott üldögélt bársonnyal takart ágya szélén egy tál aszalt éneklőbarack társaságában. Mélabúsan ette egyik falatot a másik után.

Egyszer már rászántam magam, hogy megöletem - próbálta magát biztatni. - Végül is, akár már halott is lehetne. Mazedrin is eltehette volna láb alól. Igen, igen, olyan, mintha már rég meghalt volna. Most csak lezárom az ügyet, egyszer és mindenkorra.

Azonban minden szó, minden gondolat után csak egyre nagyobb űr támadt a lelkében. Végül úgy érezte, mintha egy végtelen, szédítő, fekete semmi tátongana a szíve helyén, üres szomorúsággal töltve el. Bármi, amivel vigasztalni próbálta volna magát, a visszájára fordult, és csak arra volt jó, hogy kételyt ébresszen benne a döntésével kapcsolatosan. Ez pedig még a fájdalomnál is rosszabb és veszélyesebb volt a helyzetében. Így Atala inkább a bánatnak adta át magát, és lehorgasztott fejjel ült a faburkolatos helyiség magányában.

Amikor besötétedett, és leszállt a sűrű, fekete éjszaka, az úrnő egyszerű köntöst terített magára. Álruhában vágott neki a városnak. Nem félt a sikátorok sötétjén keresztülsétálni, nem ijedt meg az ezernyi figyelő árnytól. Tudta, hogy elég csak felfednie a kilétét, és senki nem lenne annyira dőre, hogy kezet merjen emelni rá. Egy uralkodót közvetlenül bántalmazni olyan súlyos bűnnek számított, hogy még a legelvetemültebb emberek sem mertek volna szembenézni a következményképpen rájuk szálló átkokkal. Nem is került sor kényszerű lelepleződésre, az éj szülöttei ugyanis nem közelítették meg a titokzatos, magányosan lépdelő asszonyt. Valószínűleg sejtették, hogy jobban teszik, ha távolságot tartanak.

Háborítatlanul érkezett meg az úti céljához, egy lapos tetejű, olcsó faházhoz, amely két kőépítmény között szorongott egy sikátor mélyén. Atala rutinos mozdulattal kopogta le a jelet a deszkaajtón: két rövid, három hosszú és egy újabb rövid ütemet. Hamarosan nyílt is az ajtó, és egy fekete köpönyeges, nyurga alak bocsátotta be az úrnőt.

- A mesterhez jöttél, fenséges látogató? - A cingár férfi kecsesen meghajolt. A mozdulattól csörögni kezdtek az övén függő rejtett tőrök.

Egy középszerű, kis tehetségű merénylő - állapította meg Atala, miközben belépett a faházikó koszos, porlepte szobájába.

- Soha nem takarítjátok ki ezt a kócerájt? - kérdezte megvetően. - Ogba szorulhatott volna annyi jóérzés, hogy alkalmaz legalább egy rabszolgát, aki felsöpör havonta kétszer.

- A mester nem szereti, ha meg kell osztania a házát megbízhatatlan idegenekkel. Így szóba sem került, hogy szolgákat tartson. - A vékony merénylő közben odatolt két széket az egyetlen nagyobb bútorhoz: egy repedezett, öreg tölgyfa asztalhoz. - Foglalj helyet, fenség! Mindjárt idehívom a mestert.

Atala gyanakodva végigmérte a mocskos székeket, és inkább nem ült le, csak odakönyökölt az egyik támlájára. Hamarosan megnyikordult a mennyezet, és a merénylők vezére ereszkedett le egy létrán a padlásról a helyiségbe. A hatalmas termetű, feketére festett férfi macskaügyességgel kúszott le a fokokon. A következő pillanatban már ott is ült az asztal mellett, a császárnővel szemben. Az Og nevű merénylő izmos, széles vállát olcsó, ciuriai posztókabát fedte. Övén görbe szablya függött, végigfutott a pengéjén az asztalon álló egyetlen gyertya fénye.

- Üdvözöllek, úrnőm! - biccentett az óriási férfi a vendége felé.

Atala elnézte neki a kevéssé illendő köszöntést, és ő is bólintott a merénylők vezérének.

- Újabb feladatom van számodra - közölte. Dühös volt magára, amiért a mondat végére nem tudta kizárni a hangjából az enyhe remegést. Erősen a szék támlájára szorította az ujjait, és a kemény, hideg fát megragadva szilárd elszántságot igyekezett felépíteni a szívében a folytatáshoz.

- És, kit kellene eltenni láb alól? - érdeklődött Og segítőszándékú mosollyal. Nyilván észrevette a bizonytalanságot az úrnő arcán és hirtelen elhallgatásán.

Atala erőt vett magán, és kimondta:

- Thiagót.

- A birodalmi hadsereg főparancsnokát? - csodálkozott el az éjszínre festett bőrű férfi, és zavartan megforgatta az egyik fülében lógó aranykarikát.

- Thiago már nem főparancsnok! - szisszent fel az úrnő. - Lemondott a tisztségéről, és nem más, csak egy alávaló felségáruló!

- Súlyos szavak ezek, fenséges úrnő.

Atala toppantott egyet:

- A legjobb merénylőket küldd utána! Még ma éjjel keljenek útra!

- Hány aranyat fizetsz, ha elintézem az ügyet? - A merénylők vezére előrébb dőlt az asztalnál.

- Nevezd meg az árat! - Atala levett egy aranykarperecet a csuklójáról, és a férfi elé dobta. - Ez csak ajándék, hogy megjöjjön a kedved a munkád elvégzéséhez.

- Negyven arany - felelte a merénylő, miközben felerőltette az ékszert a saját csuklójára.

Atala összepréselte az ajkát, és grimaszt vágott.

- Jól van, megkapod. - Éreztette a hanghordozásán, hogy szemérmetlennek találja az ár nagyságát, de nem akarta húzni az időt alkudozással. Nem sok erőt talált már magában ahhoz, hogy tovább fenntartsa a társalgást.

- Van valamilyen külön kívánságod a feladat elvégzését illetően? - tudakolta Og, immár hátra dőlve a székén.

- Nincs. Csak öljétek meg, amint lehet! Nem érdekelnek a részletek. - Atala el is fordult az asztaltól, és elindult a kijárat felé.

- Elküldessem neked a palotába a kivágott szívét?

Az úrnő úgy tett, mintha nem hallotta volna meg a kérdést. Kisietett az ajtón, és elhagyta a házat.

Ahogy kilépett az éjszakai utca fekete csöndjébe, egyszerre gyengének és elhagyatottnak érezte magát, mintha valamilyen sötét varázslat hatására egyedül maradt volna az egész világon. Megtámaszkodott az ajtófélfánál, és belebámult a semmibe. Küzdött a késztetéssel, hogy visszatérjen a merénylőhöz. Még nem lenne késő visszavonnia a parancsát. Talán lenne más megoldás. Nem feltétlenül kellene Thiagónak meghalnia. Mi lenne, ha csak börtönbe vetné? Bezárathatná a palota pincéjének legmélyére...

Nem!

A nő tudta, hogy fölöslegesen kínozza magát ilyen gondolatokkal, mert nincs más lehetőség. Thiagót sehogy máshogy nem tudja eltéríteni a céljától, csak ha megöleti. Nincs értelme hamis kételyekkel gyötörnie magát. Innen már nem lehet visszafordulni, és nem is kell! Őrá a világuralom, a létező legnagyobb hatalom vár. Aki az útjába mer állni, azt el kell taposnia. Nem mutathat gyengeséget, nem kockáztathatja a tervei sikerét egy régi, haszontalan érzés miatt. A sebek majd begyógyulnak egyszer... És ha soha nem is múlnak el nyomtalanul, ezt az árat akkor is meg kell fizetni a biztos győzelemért. A győzelem pedig bármit megér, nem igaz?

49. fejezet: Ledoran Királyság határán

A vándorlás Octopus Királyság partvidékén nyomasztó hangulatban telt. Marta olyan tekintettel méregette csapattársait, mintha azt várná, hogy bármelyik pillanatban felfedhetik egy szemrebbenésükkel vagy egy köhintésükkel, hogy melyikük az áruló. Zizrel magába zuhanva kullogott. Henrik és Lila pedig félősen szaporázta lépteit az igencsak morózus asszonyság nyomában. Gorthos sem örült az új fejleménynek, hogy kiderült, áruló van a csapatban, de igyekezett nem túl sokat gondolkodni rajta. Végül is, az ilyesmit nem lehet ránézésre megállapítani. Sok értelme nincs tépelődni rajta. Nyilván óvatosnak kell lenni, de azt eddig sem lehetett volna mondani, hogy felelőtlenül tekintett a csapata tagjaira, és ezután is odafigyel majd rájuk.

A brosst pedig olyan nyilvánvalóan egyáltalán nem érdekelte ez a téma, hogy amikor egyszer kettesben társalogtak, és az idős varázsló megpróbálta szóba hozni, a nő csak könnyed mosollyal felelt.

- Nincs miért aggódnod. - És már valami másról is beszélt, visszaterelte a szót a hajdanvolt Duliathi Birodalomra. Az idős varázslót meglepte ez a közöny, és nem igazán tudta, mit jelenthet. Mégis úgy döntött, hogy nem erőlteti a kiderítését.

Amikor már három napja vándoroltak az óceán egyenes partszakaszát követve, Marta is kezdett megenyhülni. Egyre ritkábban lövellt gyilkos pillantásokat négy társa felé. Talán belátta, hogy úgysem fog magától rájönni a megoldásra, és megpróbálta túltenni magát a felfedezésen. Esetleg, valamilyen más módszeren törte a fejét, hogy hogyan leplezze le az árulót.

Gorthos a vörös amulettjében maradt utolsó kis varázserőt arra használta, hogy felkutassa vele az ivóvizes forrásokat. Élelmiszerük akadt, mivel Marta útközben fogott halakat és gyűjtött tojásokat a part homokjába ásott madárfészkekből. Kagylókat is bőven leltek a sziklákra tapadva, viszont édesvizet nehezen lehetett találni, szükség volt Gorthos varázserejére. Ahogy az utolsó szikrányi erő is kiürült az amulettből, Gorthos bedobta a varázskövet az óceán vizébe. Remélte, hogy jó darabig nem fognak újra rászorulni a mágiahasználatra.

- Sosem értettem, hogy miért nem tanul mindenki mágiát, akinek lehetősége lenne rá -morfondírozott a bross félhangosan. - Ha nekem annak idején módom lett volna rá, biztos elszegődtem volna egy mágusmester mellé tanoncnak néhány évre...

Gorthos legyintett.

- Ezt csak azért gondolod így, mert sosem próbálkoztál a mágia használatával. Van ugyan némi tagadhatatlan előnye a varázsló-létnek, de annyi hátránya és kötöttsége is akad, hogy ezek miatt a legtöbb tanonc egy idő után meghátrál.

- Tényleg? - csodálkozott az ékszerbe zárt nő. - Például?

- Például nagy fájdalommal jár. Akiket én oktattam növendékeket, azoknak legalább a fele emiatt adta fel a tanulást. Egy idő után nem bírták elviselni a folyamatos fájdalmakat, aminek a természetfeletti erők érzékelése tette ki őket. Az emberi szervezet nem alkalmas arra, hogy túl nagy mágikus erők közelségét befogadja, és a helyzet az, hogy a mágiahasználat még kisebb varázslatok esetén sem feltétlenül rózsakerti séta. És, persze, minél erősebb varázsló akar lenni valaki, annál több szenvedéssel jár. Veszélyeket is rejt magában. A mágia egy határon túl már irányíthatatlanná, zabolátlanná válik, könnyen a használója ellen fordul. Az egyik tanoncom például porrá égett, amikor az engedélyem nélkül megkísérelt egy tűzmágiával kapcsolatos bűbájt megidézni. Csak a varázsláshoz nem értők gondolják, hogy a mágusoknak milyen fényes, előnyökkel gazdag az élete. Eleve rengeteg, mágiával nem irányítható jelenség létezik a világban, és ezek felett nekünk, varázslóknak sincs hatalmunk. Azt pedig még nem is említettem, hogy ha valaki igazán el akar mélyülni a mágia egy-egy területén, akkor az egész életmódját hozzá kell igazítania. Alkatilag és lelkileg is át kell alakulnia ahhoz, hogy elsajátíthassa a fortélyait. A mágia inkább szolgájává teszi az embert, és nem parancsolójává.

- Ezek után már azt sem értem, hogy egyáltalán hogyan lesz bárkiből varázsló? Miért akar annyi ember ilyen kiszámíthatatlan és fájdalmakkal teli életet élni csak azért, hogy több hatalom birtokosa lehessen? - vonta fel a szemöldökét a bross.

- Ez megint egy túlságosan szélsőséges megközelítése a kérdésnek. Nyilvánvalóan nem csak árnyoldalai vannak a mágiahasználatnak. Nem véletlen, hogy a birodalom leggazdagabb polgárai - a többi, mágiamentes nemes mellett - a főpapok és az ősmágusok. A papság és a mágusok társadalma számtalan hasznot húz a mágiából, és nem hinném, hogy bánják a döntésüket. Egyszerűen csak arról van szó, hogy nem mindenki képes meghozni azt a hatalmas áldozatot, amelyet a mágiahasználat elsajátítása megkövetel. Olyanok is akadnak, akik nagyravágyó vagy lobbanékony személyiségüknél fogva nem alkalmasak arra, hogy fokról fokra, türelemmel tanulmányozzák a mágiát, és kellő óvatossággal kutassák a mélységeit. Te például vállalnád, hogy éveken át alszol a fagyos földbe elásva, ahogyan a halottidézők teszik? Vagy hogy parázson sétálsz reggelente, ahogyan a tűz elemével kísérletező mágusok? Arról nem is beszélve, hogy az élet mágiát tanuló gyógyító papok növendékkorukban saját magukon ejtett sérüléseken gyakorolják az orvoslást. Így folyton tele vannak többnyire félrekezelt, gyulladt sebekkel! Én csak általános amulett-használatot tanultam annak idején, és már az is komoly sérüléseket okozott, ha nem voltam elég elővigyázatos. Nem bántam meg, hogy foglalkozni kezdtem a varázslással, de azt sem állítanám, hogy igazán megszerettem.

A bross tűnődő arckifejezéssel nézett rá.

- A lényeg az, hogy két oldala van a varázslásnak, és érdemes mindkettőt szem előtt tartani, ha a mágia természetét meg akarja valaki érteni - fejezte be Gorthos a magyarázatát.

- Világos, de ezzel nem feleltél arra a kérdésemre, hogy miért van olyan sok ember, aki ezt a rengeteg plusz szenvedést felvállalja csak azért, hogy több hatalmat nyerjen a mágia által? Miért olyan fontos ez bárkinek is? Te miért lettél mágus?

- Kíváncsiságból. Mindig is vonzott az új, ismeretlen területek kutatása, és a mágia ezek közé tartozott.

- Engem is ezért érdekelt a mágia - bólogatott a bross. - Szerencsére, fiatalkoromban nem állt módomban varázslást tanulni. Ostobaság lett volna részemről bármilyen fölösleges fájdalmat felvállalni, tekintve, hogy később éppen eleget... - A nő hangja elhalt, és amikor észrevette, hogy ösztönösen a megégetett alkarjára helyezte a tenyerét, elkapta onnan a kezét. Elfordult Gorthostól.

- Mi történt a karoddal? - tette fel a mágus már sokadjára a kérdést.

- Tudod, hogy úgysem beszélek erről. - A bross hangja halk volt. - Buta vagyok, hogy egyáltalán utaltam rá. Nem kellett volna.

- Csak annyit mondj meg, hogy hogyan égett meg a karod! - Gorthos megrázta az ékszert a levegőben. - Már majdnem mindenre rájöttem veled kapcsolatban. Ha Iziliarban lennénk, rég kiderítettem volna a teljes igazságot.

- Ha elmondom az igazat, akkor megígéred, hogy megölsz?

Az öreg varázsló megtorpant, és elhűlve nézett a nőre.

- Hogy... khm... micsoda?! - nyögte.

- Melyik részét nem értetted ennek az egyszerű mondatnak? - A bross gúnyosan felrántotta a szemöldökét. - Elmesélem az igazságot, de csak akkor, ha cserébe szétzúzod a brosst, és megölsz.

- Ilyet ne is mondj! Egyáltalán nem jó tréfa!

- Nem tréfának szántam. - Az ékszerbe zárt rab arca annyira komoly lett, hogy a varázsló szíve kihagyott egy ütemet.

- Bolond vagy - vetette oda a nőnek mogorván.

- Most megsértődtél?

- Igen. Lehet, hogy nem én vagyok a világ legnyájasabb, legbarátságosabb embere, de azért olyat feltételezni rólam, hogy ha az életedbe kerül, akkor is tudni akarnám a titkodat... elég bántó!

- De hát ezzel segítenél! - A nő összekulcsolta a kezét, és esdeklőn nézett a mágusra. - Ezzel nem ártanál, hanem megmentenél!

Gorthos még mindig morcosan sandított rá.

- Szóval, ezért választottad önként a halálnál is rosszabb sorsot - állapította meg végül kis hallgatás után.

- Mégis, miről beszélsz? - tettetett értetlenséget a bross.

- Olyan titkot őrzöl, amit nem vihettél a sírba, így rákényszerültél, hogy bármi áron életben maradj, és egyszer majd átadhasd a tudást valakinek, akiben megbízol. Igaz?

A brossba zárt nő először durcásan elbiggyesztette az alsó ajkát, de aztán kelletlenül bólintott.

- Igen, valami ilyesmi - vallotta be. - Ha nem rendelkeznék fontos tudással, eszembe sem jutott volna feleslegesen meghosszabbítani az életemet, és ilyen tehetetlen, kiszolgáltatott sorsra kárhoztatni magam...

Ekkor Marta felharsanó bömbölése szakította félbe a beszélgetést.

- Hamarosan elérjük Ledoran határát! Mielőtt azonban belépnénk a Királyságba, és megkezdenénk küldetésünk végrehajtását, le kell ülnünk megbeszélni, hogy hogyan tovább. - Az asszonyság egy parti szikla tövébe terelte a csapatot. Lehuppant az egyik lapos, fekete kőre.

A többiek félszegen követték, hogy helyet foglaljanak mellette.

- Nos, innen addig nem kelünk fel, amíg meg nem állapítjuk, hogy ki az áruló! - jelentette be ekkor az asszonyság. Nyomatékképpen jó nagyot csapott a sziklára.

Társai feszengve egymásra néztek, majd ismét Martára.

- Hogyan akarod kideríteni? - kérdezett rá végül Lila.

- Úgy, hogy együtt végiggondoljuk! - A terebélyes hölgyemény körbenézett a másik négy utazón, és alaposan végigmérte őket. - Előtte pedig szeretném mindenkinek szemügyre venni a holmiját. Azt javaslom, adjátok ide önként a hátizsákotokat, hogy átkutathassam.

Némi morgás árán ugyan, de kénytelen volt Gorthos is belátni, hogy Martának igaza van. Ezért odaadta a nőnek az úti poggyászát.

- Már a hajón is áttúrtad egyszer a csomagjainkat, amikor a tekercset kerested - jegyezte meg Henrik. - Mégis, mit vársz, mit fogsz nálunk találni?

- Akkor még csak a feladataink listáját akartam visszaszerezni, most viszont mindent megnézek majd, ami gyanús lehet. - Azzal az asszonyság neki is látott az öreg harci mágus táskáját átkutatni. Közben Lila, Zizrel meg Henrik is átnyújtotta neki a zsákját.

Marta mindegyik csomagban kotorászott egy darabig, aztán síri tekintettel odafordult Zizrelhez.

- Mi ez, fiam? - kérdezte vérfagyasztó hangon, és egy üveg tintát emelt ki a félkobold hátizsákjából.

- Zöld algatinta - válaszolta Zizrel. - A térképek domborzati festéséhez szoktam használni.

Marta kimeresztett szemmel bámult a kezében tartott üvegcsére.

- Ez nem annyira gyanús - szólt közbe Gorthos. - Én is tartok magamnál egy üveg gubacsból kinyert tintát. Feljegyzéseket szoktam készíteni az élővilágról...

- Igen, de a Mazedrin bárónak címzett levelet zöldszínű tintával írták! - Marta egyenesen rámutatott a félkoboldra. - Mivel magyarázod ezt?!

Zizrel csak lesunyta a fejét:

- Nem én vagyok az áruló, de minek is bizonygassam? Úgysem hinnél nekem.

- Valóban egyre gyanúsabbá kezdesz válni. - Marta visszahajította a tintát a csomagba, és most Henrik hátizsákjában kezdett keresgélni. Hamarosan kiemelt egy csomagocskát belőle.

- Miért is nem gondoltam erre rögtön?! - Odadobta a fiatalember elé az erszényt. Zöldes porfelhő lengte körbe, ahogy földet ért. - Zöld festékanyag. Egy kis vízzel elkeverve simán használható tintaként.

- Miért nézel így rám? - szörnyülködött a Hebrencs. - A huhoti csillagpor kikeveréséhez szoktam a festéket használni. Kiváló elegyet képez a borókabogyó szárított termésével és a...

- Nem kell a ködösítő rizsa! - dörrent rá az asszonyság. - Egyébként is, ti ketten vagytok a leggyanúsabbak. Te meg a félkobold! Te az állandó ügyetlenkedéseddel, ahogyan csak hátráltatsz minket, és a folytonos kérdezősködéseddel! Zizrel pedig már egyszer cserbenhagyott minket a bajban, a denevéremberek templomában, és az a rosszindulatú gyanakvás, ahogyan Elmiont letámadta... Mintha csak magából indult volna ki! Na, melyikőtök az áruló?!

Egy hosszú percre csend állt be.

- Én azt hiszem, tudom - szólalt meg egyszer csak a brossba zárt nő.

Gorthos döbbenten kapta rá a tekintetét, és Marta is egyből odafordult hozzá:

- Igen, lányom? Ha tudsz valamit, legfőbb ideje, hogy megoszd velünk!

- Mostanáig nem voltam biztos benne, hogy mi a jelentősége annak, amit még Tutu’Gok városában láttam - kezdte a bross rabja elgondolkodva. - Akkor még nem tudtam, hogy áruló van a csapatban, ezért nem fogtam fel a lényegét... De most értelmet nyer a jelenet, ahogy visszagondolok rá...

- Mi ez a mellékes hablaty?! - vágott közbe Marta. - Mégis, minek voltál a tanúja Tutu’Gokban?

- Miután Gorthossal kibékültünk, sétáltunk a városban. Megmutatta nekem a tömeget és a lármás kikötőt. Mindenfelé bóklásztunk a forgatagban. Egyszer, a szemem sarkából megpillantottam az egyik csapattagot, aki egy nagy tekerccsel a kezében igyekezett a postaépület felé. Akkor még azt hittem, hogy csak egy ismerősének vagy egy családtagjának akar pár sort küldeni, és ezért mostanáig nem is gondoltam vissza az esetre. Bár már akkor is furcsának tartottam, hogy egyedül volt, és gyanakvóan körbenézett, mielőtt belépett a postaszolgálat állomásházába, de úgy véltem, zsebtolvajoktól tart...

- Jól van, megértettük a lényeget, itt az ideje, hogy pontot tegyél a történet végére! - intette le Marta. - Inkább azt mondd meg, hogy kit láttál ott a postán!

A bross felsóhajtott, mintha nem okozna neki örömet valakire rámutatni. Gorthosnak is belesajdult a szíve a gondolatba, hogy mi fog történni hamarosan. Azt kívánta, bárcsak változtathatna valamin, hogy ne az ékszerbe zárt nőre jusson ez a hálátlan feladat, ne neki kelljen a csapatból kiválasztani, hogy melyik tagjuk lehet az áruló, de nem tehetett semmit. Ugyanis, mielőtt bármilyen értelmes segítség eszébe jutott volna, a bross foglya határozottan kimondta:

- Henrik volt az, a Hebrencs.

50. fejezet: A Kilenctorony lépcsőin

A börtönőr feltette a lábát a kulcsokkal telepakolt vitrin peremére, és hintázni kezdett a székén. Utálta a delet. Patakokban folyt rajta a verejték, és hiába tartózkodott az épület legárnyékosabb termében, itt is dögletes hőség kínozta. Ha nem sérült volna meg a bal bokája az északi hadjárat során, és alkalmas maradt volna a harctéri küzdelemre, sosem kérvényezte volna az áthelyezését. Erre az elhagyatott földdarabra csak a legszerencsétlenebb sorsú elítélteket és a náluk is szerencsétlenebb őreiket száműzték. Legszívesebben belecsobbant volna a pincében fúrt kút hűvös vizébe. Elmerült volna benne nyakig. Borzalmas ez a forróság... És a legyek! Legalább legyek ne lennének! De még azok is...

Nem így képzelte el a jövőjét, amikor annak idején belépett a birodalmi hadseregbe. Tervei voltak, karrierről ábrándozott... És itt kötött ki, a világ végén, a sivatag közepén, a Kilenctorony hírhedt börtönének őreként. Fényes pályafutás...

Aztán arra gondolt, miközben előre-hátra dülöngélt székén, és unottan hessegette a legyeket, hogy már alaposan elkésett a rabok ételadagjának a kiosztásával. Lehet, hogy nem ártana hozzákezdenie. Ma ő volt a felelős az élelemellátásért, és még a reggeli is a kibontatlan zsákokban hevert, mert semmi kedve nem volt bajlódni vele. Az őrtársainak főzött valami kását, de igazán nem volt kedve még a foglyok adagjával is bíbelődni. Majd ebédre bedobál nekik néhány karéj kenyeret a cellájukba, azzal el is lesznek holnapig. A holnapi étkeztetés már nem az ő felelőssége. Ha a következő felelősnek sem lesz kedve rendes ebédet főzni, az már nem az ő hibája...

Mondjuk, elkezdhetné a kenyerek kiosztását. Fel is kellene szeletelni... De kinek van kedve ilyen hőségben dolgozni? Jó lesz az vacsorára is. Úgysem éheznek meg a rabok ebben a melegben...

Ekkor olyan hirtelen nyílt ki a kulcsterem ajtaja, hogy az őr majdnem hanyatt vágódott a székével. Nagy nehezen, kapálózva sikerült elérnie a vitrin szélét, és kiegyensúlyozta magát. Az egyik őrtársa rontott be a helyiségbe.

- Reno, szedd rendbe magad! - hadarta. Felrántotta őt a székből. - Fontos látogatónk érkezett.

- Bejelentés nélkül? - Reno sietve lekapta a szék támlájáról a gyapjúingét, és magára húzta.

- Úgy tűnik. - Társa aggódó képet vágott. - Remélem, nem egy ellenőrzés.

- Kétlem. - Reno előkerítette a sisakját, azt is a fejébe csapta. - Három éve vagyok itt, de még soha senkit nem küldtek a palotából, hogy ellenőrizze ezt a nyavalyás helyet.

- Fohászkodj a kékazúr éghez, hogy igazad legyen! Ha észreveszik, hogy bevertük annak a patkányképű kölyöknek a szemét...

Elhallgatott, ugyanis nyílt mögötte az ajtó, és a magas rangú vendég belépett rajta.

A kék selyemszövetbe öltözött, pocakos férfi bevonult a terembe. A birodalmi főtanácsost egy felfegyverzett, páncélinges testőr kísérte. Mazedrin ujján drágaköves pecsétgyűrűk ragyogtak, és Reno azon tűnődött, hogy vajon elrettentésképpen hordja-e a báró az összes általa kisemmizett nemesi család gyűrűjét.

Az őrt meglepte a rangos látogató érkezése. Soha senki nem járt erre, a gazdag birodalmi tanácstagok pedig végképp nem fárasztották azzal magukat, hogy eljöjjenek a sivatagos, kietlen vidékre. Vajon mit keres itt Mazedrin? Mélyen meghajolt, és féltérdre ereszkedett a tanácsos előtt:

- Üdvözöllek, méltóságos főtanácsos úr, Kharon bárója!

Mazedrin rámosolygott, aztán lassan körbehordozta a tekintetét a kulcstermen.

- Az egyik rabért jöttem - közölte, mire a két őr titkon fellélegzett. - Kerbelen főmágus ükunokájáért.

- Azonnal elvezetlek hozzá, uram - ajánlkozott Reno, és bízott benne, hogy ha elég szolgálatkésznek bizonyul, a báró megjutalmazza néhány ezüsttel. A társa irigykedő, rosszindulatú pillantást vetett rá, amiért megelőzte. Reno nem törődött vele, hanem igyekezett hajlongva utat mutatni a tanácsosnak a lépcső felé.

Mazedrin legyezni kezdte magát a kezével.

- Mindig ilyen hőség van itt? - Követte az őrt a csigalépcső irányába, az épület két nyugati tornya felé.

- Csak nappal, uram - magyarázta Reno. - Éjszaka fagypont alá süllyed a hőmérséklet.

- Értem. - Mazedrin nem fűzött mást a témához, inkább körbenézett, és megakadt a szeme a konyha félig nyitva felejtett ajtaján. Végigmérte a kibontatlan gabonás zsákokat és a napok óta használatlanul porosodó nagyobb bográcsot.

- Mi van azokban a zsákokban? - Enyhén felvonta a szemöldökét.

Reno kicsit feszengve felelt:

- A rabok... öhm... ebédje, uram. Éppen most akartam elkezdeni a főzést...

- Kását esznek ebédre?

- Általában nem, csak most... hm... különleges nap van, és majd vacsorára kapnak paprikás krumplit. A hőség miatt, tudod. Nem érdemes tápláló ételeket adni nekik délben, mert úgysem eszik meg, és csak... öhm... megromlik a napon.

- Világos. - Mazedrin nem foglalkozott tovább a konyhával - Reno legnagyobb megnyugvására -, hanem folytatta útját az őr nyomában a tornyok lépcsője felé.

- A legmagasabb torony tetejére zártuk be a főmágus úr ükunokáját - büszkélkedett Reno a tanácsosnak. - A legbiztonságosabb zárka az épületben. A kegyes császárnő - éljen örök fényben, boldogságban! - szigorú parancsba adta, hogy nagyon kell rá vigyáznunk.

- Helyes - biccentett Mazedrin. - Ma elviszem őt magammal.

Reno eltűnődött rajta, hogy vajon ki szabad-e adnia a rabot bárkinek is. Mivel a főtanácsos közvetlenül a császárnő után állt rangban a birodalom élén, az őr úgy vélte, hogy a bárónak minden joga megvan hozzá, hogy elvigye a foglyot.

A főtanácsos testőre - akinek aranybarna bőre és fekete, keskeny szeme jelezte, hogy sivatagos vidékről származó nomád - cseppet sem zavartatta magát a hőségtől. Kíváncsian nézelődve megjegyezte erős déli akcentusával:

- Érdekes munka lehet ennyi rabot őrizni és felelni értük.

Reno inkább megtartotta magának az igazi véleményét, és álságos, kényszerű mosollyal válaszolt:

- Valóban érdekes feladat.

A főtanácsos hirtelen megállt az első cella előtt, amelyik az egyik torony tövénél helyezkedett el.

- Nyisd ki az ajtót! - parancsolt rá Renóra, aki zavartan keresgélni kezdett az övén lógó vaskarikára fűzött kulcsok közt.

- Ez... öhm... Itt csak egy egyszerű lótolvaj raboskodik, uram... - motyogta. Mazedrin nem mondott erre semmit, így végül az őr kénytelen volt kiválasztani a megfelelő kulcsot és kinyitni az ajtót.

Mazedrin megnézte magának a cellát, a csontsovány, fogatlan rabot és a gyér felszerelést, aztán intett Renónak, hogy bezárhatja a helyiséget. Az őr homlokán verejtékcseppek kezdtek gyöngyözni, de ezúttal nem a forróság miatt.

- Ilyen állapotban volt már akkor is, amikor behozták, uram - mentegetőzött.

- Nyilvánvalóan. - A főtanácsos szélesen rámosolygott az őrre. - Menjünk tovább!

Reno előresietett a lépcsőn. A sejtés, hogy semmiféle ezüstpénz nem üti ma a markát, gyökeret vert a gondolatai között, és nem hagyta nyugodni.

- Sok baj van ám ezekkel a rabokkal, uram - próbált magyarázkodni, bár nem volt benne biztos, hogy javít az esélyein. - A legelvetemültebb gazembereket hozzák ide a birodalom minden tájáról...

- Mekkora kihívás lehet! - lelkesedett tovább a főtanácsos nomád testőre, akit Reno legszívesebben megfojtott volna. Az átkozott csak kihangsúlyozza az oktondi álmélkodásával, hogy engem mennyire nem érdekel ez a munka. Úgy fogok kinézni, mintha nem látnám el rendesen a feladatomat!

Gyorsabban kezdte szedni a lábát a lépcsőfokokon, hogy minél előbb elérjék Kerbelen ükunokájának a celláját, és túlessenek a főtanácsos látogatásán.

Alaposan elfáradt, mire megérkeztek a csigalépcső tetejére, és az elkényelmesedett főtanácsos is kifulladva szedte a levegőt. Egyedül a nomád testőrön nem látszott, hogy megviselte volna az út, pedig láncos páncélinget és nehezebb fegyverzetet viselt, mint Reno. A börtönőrt egyre inkább idegesíteni kezdte a nomád, ezért megjegyezte:

- Ha nem nyomorodott volna meg a bokám az északi hadjárat során, amikor hősiesen hullattam véremet a birodalomért, jobban bírnám a lépcsőzést. - Remélte, hogy kijelentésével fel tudja rá hívni a főtanácsos figyelmét, hogy milyen dicső katonai múlttal rendelkezik. A nomádok köztudottan sok gondot okoztak a birodalmi kereskedelemnek rablóportyáikkal. Reno abban bízott, hogy kihangsúlyozva katonai múltját, előnyösebb színben állíthatja be magát a jó útra tért síksági gazfickóval szemben. Végül is, ez csak egy senkiházi jövevény, én pedig a híres birodalmi sereg tagja voltam egykor...

Mazedrin szemlátomást ügyet sem vetett rá, hanem a zárkához lépett. Eltolta az ajtóba vágott leselkedő rés elől a kívülről odarögzített falapot. Bent láthatóvá vált a szebb napokat is megélt ükunoka, aki vasra verve, lehajtott fejjel ücsörgött az ablak alatt.

- Hónapok óta így kucorog ott, nagyságos uram - magyarázta az őr. - Nem is láttam még, hogy bármi mást csinálna. Az ételekből is csak pár falatot eszik.

A főtanácsos összehúzta a szemét, és ellépett az ajtótól.

- Nyisd ki! - utasította az őrt.

Reno rosszat sejtett a főtanácsos nyugtalan arckifejezését látva, és kapkodva előkerítette a cella kulcsát. Mazedrin kitárta az ajtót. Besietve a rabhoz, odatérdelt mellé. Reno megállt egy deszkákkal körbevett apró nyílás mellett a cella belső sarkánál: a torony tövében egy helyre gyűjtött szennyvizet vezették el itt a falakban.

Mazedrin egy darabig nem mozdult, csak bámulta a rabot. Aztán felkelt, és visszafordult a háttérben húzódozó őrhöz:

- Ez csupán egy illúzió! Ez itt az ablak alatt nem egy élő ember, hanem mindössze egy mágikus kép, egy amulettből származik. - A főtanácsos belerúgott egy fényes kőbe, amely korábban a kosztól szürkésnek tűnt. Ahogy a varázskő pattogva oldalra gurult, az ükunoka képe halványodni kezdett, végül semmivé foszlott. A cella üres volt.

- Én... öhm... nem értem, hogyan lehetséges ez, uram... - dadogta Reno.

- Én viszont igen. - Mazedrin tett egy lépést a halálra vált őr felé, aki erre önkéntelenül is hátrálni kezdett. - Ha rendesen végeznétek a munkátokat, nem szökhetett volna meg. Ha a hónapok során csak egyszer is bejöttetek volna a zárkába megnézni, hogy mi van vele, miért csak a patkányok eszik az ételét, miért ugyanabban a pózban kucorog heteken át, akkor könnyedén rájöhettetek volna már régen, hogy ez egy olcsó mágikus trükk!

- Sok rab van itt, uram - próbálkozott Reno elfúló hangon. - Nem jut idő mindig mindenkihez bemenni...

- A birodalom sorsa múlhat ezen a foglyon, aki a ti hibátokból elszökött innen, ki tudja, hogyan, és ki tudja, mikor. - A báró ijesztő nyugalommal beszélt. - És ezért személyesen téged teszlek felelőssé!

Reno már egészen a falig hátrált.

- Kegyelmes uram... - nyögte, és gondolatban átkozta magát, amiért nem hagyta, hogy a társa vezesse a főtanácsost a rabhoz. - Én igyekeztem mindent megtenni! Nem sejthettem...

- Nem tőlem kell félned. Tartogasd a magyarázataidat a császárnőnek! Ugyanis, ha megtudja, hogy kinek a hibájából szökött meg a legértékesebb rab...

- Kérlek, uram, ne tedd ezt velem! - Az őr térdre hullott, és esdeklőn összekulcsolta a kezét. - Ha a császárnő tudomására jut az eset - éljen örök pompában! -, élve megnyúzat! Kérlek, drága, nagyságos főtanácsos uram, kegyelmezz!

Mazedrin ismét elmosolyodott, de ez cseppet sem nyugtatta meg Renót.

- Ugyan! - gúnyolódott a főtanácsos. - Csak elmesélem neki, hogy milyen jól végzitek itt a feladatotokat...

- Kérlek szépen, könyörülj meg rajtam!

- Jól van - intett Mazedrin kegyesen. - Nem szólok a császárnőnek a gyalázatos esetről, de a hallgatásomnak feltétele van.

- Persze, bármit megteszek, amit csak kérsz - esküdözött Reno a szívére szorított kézzel.

- Itt fogom hagyni a testőrömet. Mindig is érdekelte a Kilenctorony. Mostantól ő a parancsnokotok, ő fogja felügyelni a munkátokat. Mindenben engedelmeskedtek az utasításainak. Ha arról értesülök, hogy egyszer is megpróbáltatok ellent mondani neki, rögtön tudatom Atala úrnővel az igazságot. A testőröm emellett azon fog dolgozni, hogy kinyomozza, hogyan történt a szökés. Ebben is a segítségére lesztek.

- Ez csak természetes, uram - ígérte a börtönőr hevesen. - Mindenben segítjük, amiben csak igényli!

- Ezen felül - folytatta a báró -, hetente kétszer kitakarítjátok a rabok celláját, naponta ötször visztek nekik friss vizet, kétszer főtt ételt, és éjszakára legalább két gyapjútakarót adtok nekik a hideg elviseléséhez. Nem akarok többször fagyási sebeket látni rajtuk, vagy azt, hogy az egészségtelen, egyhangú táplálkozástól kihullott a foguk! Ezek az emberek még hasznosak lehetnek a birodalom szempontjából, nem hagyhatjátok őket elsorvadni.

- Ig... igen, uram - nyöszörögte Reno, és elszörnyedve gondolt rá, hogy mennyi plusz feladatot fog rájuk róni, hogy betartsák az utasításokat.

- Végeztem veled. - Mazedrin elfordult tőle, és most két aranyat nyomott hálásan mosolygó nomád testőre kezébe. - Te is tudod a feladatodat - mondta neki. - Minél hamarabb kideríted, hová lett Kerbelen ükunokája, annál több esélyünk van előnyt kovácsolni a helyzetből.

- Köszönöm, uram - húzta ki magát a testőr. Reno irigy gyűlölettel méregette, de megfogadta magában, hogy amíg nem kerül elő a nyomorult ükunoka, addig elviseli a nomád parancsnokságát, és úgy tesz, ahogy a főtanácsos elrendelte. Végül is, nem volt más választása. A császárnő bosszújánál bármi jobb volt, még az is, hogy el kell tűrnie ennek a jöttment nomádnak az önelégült mosolyát.

Mazedrin távozott a kanyargós lépcsőn, vissza sem nézett a magában dúló-fúló őrre. A nomád zsebre vágta az aranyakat, és Renóhoz fordult derűsen.

- Lássunk is neki a munkának! - jelentette ki erős déli akcentusával. - Először is, vezess körbe az egész épületen! Mutass meg mindent, hogy mi hol van. Utána pedig összehívjuk az őröket, és kiosztjuk a mai feladatokat!

Reno gondolatban egy rémes merénylet részleteit kezdte kidolgozni, de kénytelen-kelletlen bólintott, és hozzáfogott a Kilenctorony bemutatásához.

51. fejezet: Ledoran Királyságban

- Én... öhm... csak azért voltam a postán, hogy egy néhány soros üdvözletet küldjek a régi tanítómnak, akitől a csattanóporok keverését gyerekként tanulni kezdtem - magyarázkodott Henrik. - Ugye, nem hiszitek, hogy ettől áruló lennék?

Mindenki rámeredt a fiatalemberre. Még Zizrel is megfeledkezett eddigi sérelmeiről, és a Hebrencset bámulta. Igazából, ahogy belegondolt, belátta, hogy tényleg mindig gyanúsnak tűnt, hogy Henriknek volt a legkevesebb fogalma a küldetésről. Robbanószerek, készlet nélkül érkezett Khallaendarba, és az állandó ügyetlenkedése is, ahogy hátráltatta a csapatot... Egyébként is, Henrik volt az egyetlen, aki sosem mutatott elkötelezettséget a feladatok iránt.

- Összeszövetkeztél a főtanácsossal, kémkedsz utánunk, aztán alattomosan meg akarsz ölni minket? - hüledezett Marta. - Sok mindent feltételeztem volna rólad, fiam, de ezt azért mégsem! Egy hidegvérű orgyilkos vagy!

- Én nem... Nem... Nem! - Henrik kapkodta a tekintetét négy társa között. - Esküszöm, nem én írtam azt a hajón talált levelet! Nem én loptam el a tekercset, semmi közöm az egészhez. Semmi!

- Mi legyen az áruló sorsa? - Marta a többiek felé fordult. - Kivégezzük?

Henrik hátra hőkölt.

- Szerintem, elég, ha magunk mögött hagyjuk - javasolta Gorthos. - Mivel még nem tudott meg semmi fontosat a saját feladatán kívül, nem kell elhallgattatnunk.

- És, ha továbbra is ellenünk munkálkodik majd? Végül is, ismeri az úti célunkat - szállt be a beszélgetésbe Zizrel.

- Nem hiszem, hogy ettől kellene tartanunk. - Gorthos odafordult Henrikhez. - Igaz?

- Nem is értem, mi ez az egész! - kiáltott fel a fiatalember kétségbeeséssel. - Esküszöm mindenre, hogy nem vagyok áruló! Életemben nem is találkoztam még a főtanácsossal! Sajnálom, tudom, hogy ügyetlen vagyok, és akad pár hibám, de soha senkinek a meggyilkolására nem törnék. Főleg nem ilyen alantas módon! Még a csattanóport is élettelen kősziklákon szoktam kipróbálni a kísérleteim során, hogy nehogy véletlenül ártatlan élőlényeket sebezzek meg. Hogy gondolhattok ilyet rólam?!

Marta nagy levegőt vett.

- Hallgass el, fiam, ne fájdítsd a szívünket! - borongott aztán. - Amit tettél, súlyosabb minden bűnnél. Visszaéltél a bizalmunkkal, és leromboltad a csapat egységét. Arról nem is beszélve, hogy veszélybe sodortad a küldetés sikerét. Rendben, nem végzünk ki, bár megérdemelnéd, de nem is tarthatsz velünk. A holmidat lefoglaljuk, téged pedig száműzünk a sorainkból. És örülj neki, hogy csak ezt kapod!

Henrik a kezébe temette az arcát.

- Kérlek szépen, ne tegyétek ezt velem! Mi lesz velem itt egyedül egy idegen kontinensen, étel, ital, pénz nélkül? Még a nyelvet sem beszélem... - A fiatalember felnézett, a szemében fájdalom ült. Odahajolt Lilához, és elkapta a lány kezét. - Kérlek, mondd el nekik, hogy nem vagyok áruló! - esdekelt. - Mondd el, hogy nem küldenék ilyen levelet! Jó ember vagyok. Hiszen ismersz. Te ismersz itt a legjobban. Neked tudnod kell, hogy nem csinálnék ilyet!

Lila, aki eddig szótlanul, sápadtan nézte a Hebrencset, most sem válaszolt. Lassan elhúzta tőle a kezét. Zizrel látta Henriken, hogy ez adta meg neki a kegyelemdöfést, mert ezután a fiatalember a fejére szorította két karját, és összeomolva bámult maga elé.

- Jól van - törte meg Marta a csendet elszántan. - Kigondoltam, mit tegyünk. Egy kötéllel kikötjük Henriket ahhoz a kiszáradt fához a parton. Hagyunk neki egy-két napi eleséget, és adunk egy éles kagylóhéjat, így néhány óra alatt el tudja vágni a csomókat. Nekünk ez az idő pont elég lesz arra, hogy olyan messzire menjünk, ahová már nem tud követni. Az elemózsiával eljuthat egy lakott településre, ahol pár hónap szolgálattal megkeresheti a hazaútjára a pénzt, és visszatérhet a drágalátos megbízójához Iziliarba új feladatokért. Mi addig békében végrehajtjuk a küldetésünket. Ez vajszívű tervnek tűnik. Nos, ellenvetés?

Zizrel bőszen rázta a fejét, Gorthos is nemet intett. Egyedül Lila habozott kicsit, aztán végül ő sem mondott ellent.

- Miért teszitek ezt velem? - nyöszörögte Henrik. - Nem akarok rosszat, esküszöm. Lila, legalább te állj ki mellettem, kérlek!

- Elég volt! - intette le Marta. Leoldotta a válláról a kötéllétrát, és a vadászkésével levágott egy darabot a végéből. Henrik felugrott ültéből. Rémülten hátrálni kezdett, ám az asszonyság karon ragadta. Zizrel a nő segítségére sietett, és a másik kezénél fogva tartotta meg a minden ízében remegő fiatalembert.

Lila hirtelen felzokogott, és odaomlott a meglepetten pislogó Gorthos vállára, aki a legközelebb helyezkedett el hozzá. Az öreg varázsló esetlenül meglapogatta a lány vállát. Közben Marta meg Zizrel elvonszolta a Hebrencset az egyik kiszáradt, csonka fához, amelyik az óceán partjától nem messze nőtt egy szikla oldalából. Az asszonyság odaszorította a fiatalember jobb csuklóját egy erős ághoz, a félkobold pedig odakötözte a levágott kötéldarabbal.

- Nesze! - Marta kemény tekintettel odanyomott egy fél kagylóhéjat Henrik kezébe. - Ezzel előbb-utóbb el fogod tudni nyiszatolni a köteléket. Legyél örökké hálás nekünk, amiért ennyivel megúsztad. Annyi biztos, hogy mi látni sem akarunk többet!

Az asszonyság sarkon fordult, és visszacsörtetett Gorthoshoz meg Lilához, Zizrel a nyomában ügetett. Marta hátrahagyott egy kenyérlepényt és egy kulacs vizet Henriknek, majd összeszedte a hátizsákokat. Visszahajigált minden cókmókot a mamondu puttonyába, és egy nyaklevessel indulásra nógatta az állatot. A mamondu lustán megcsóválta a fejét, míg összeszedte magát. Közben Zizrel, aki megsajnálta a sírdogáló Lilát, odalépett mellé. Kézen fogta a lányt, úgy vezette a többiek után.

Henrik panaszosan kiáltozott utánuk, ám Marta rájuk parancsolt, hogy ne forduljanak meg. Így szedték a lábukat, és nem néztek vissza a fiatalemberre. Az utolsó, amit hallottak, az az volt, ahogy szerencsétlen férfi Lila nevét üvöltötte.

Az oske-földi lány megállíthatatlanul zokogott. Zizrelnek meg Gorthosnak kellett támogatni, hogy ne maradjon le. A szitakötő nem követte őket, hanem visszarepült a gazdájához. Zizrel sajnálta kicsit, hogy a rovar nem lesz többé útitársuk, de mivel már amúgy is kinézett magának egy csomag aszalt gyümölcsöt, amit Henrik még Harinak vásárolt korábban, nem bánta annyira a távozását.

- Most már elég volt a bőgésből, leányom! - szólt rá Marta egy idő után Lilára. - Ha egy kis jóindulat szorult volna abba az álnok fiatalemberbe, akkor nem vállalt volna el ilyen feladatot! Nincs miért sírnod. Egy hazug áruló volt, és jobb lesz nekünk nélküle.

Lila arcán továbbra is patakzottak a könnyek, pedig látszott rajta, hogy igyekszik összeszedni magát.

- Igen, tudom - sírta. - De akkor is megszerettem...

- Az csak egy hamis kép volt, amit megkedveltél - emlékeztette Zizrel. - Ha tudtad volna, milyen alattomos gyilkos valójában, biztosan nem szeretted volna egy percig sem.

- Igazad van - szipogta Lila, de aztán mégsem tudta abbahagyni a sírást.

A félkobold érezte, hogy kezd ő is elszontyolodni, mert megrázta a csapat egyik tagjának elvesztése és a lány panaszos sírdogálása. Egyedül a brossba zárt nőn nem látta a legapróbb jelét sem annak, hogy bánkódna a történteken, pedig ő volt az, aki főszerepet játszott a Hebrencs leleplezésében. Gorthos a mamondu puttonyának oldalára tűzte az ékszert, és most is ott függött. A lapjára zárt nő pedig egykedvűen, karba tett kézzel szemlélte a körülötte lejátszódó jelenetet. Az öreg Gorthos nem is nézett a brossra, csak Lila mellett lépdelt lehajtott fejjel, mintha elviselhetetlennek találná az ékszerbe zárt nő sötét szemében ülő nyugalmat.

Zizrel előre ment, Marta mellé, mert úgy érezte, hogy annak ellenére, hogy a termetes asszonyság nem mutatja ki, neki sem ártana egy-két bátorító szó. Nem volt könnyű ugyan legyűrnie magában Marta legutóbbi kifakadásának emlékét, amikor a nő elsorolta, miért lehetne a félkobold az áruló, és milyen szánalmas senkinek számít a birodalom térképészei közt, de Zizrel megfogadta, hogy nem fogja magát többé átadni a kicsinyes sérelmeinek. Amikor engedett az önző felháborodásnak, a társai majdnem a denevéremberek fogságában végezték.

Kis kezével óvatosan megfogta Marta könyökét, és megszorította.

- Mostantól nagyon meg kell bíznunk egymásban ahhoz, hogy újra működhessen a csapat - jelentette ki a nő komoran. - Először Elmion eltitkolt bosszúhadjárata, most meg Henrik alávaló hazugságai... Engem is megviselt ez.

- Tudom. - Zizrel együttérzően nézett az asszonyra. - Te vagy a vezető, és neked kell meghoznod a legnehezebb döntéseket, aztán meg viselni a súlyukat...

- Volt idő, amikor nem okozott volna problémát. - Marta tekintete elrévedt a távolba. - Ha tudnád, hány csapatot vezettem ismeretlen tájakon, hajmeresztő veszélyeken át szinte elérhetetlen célok felé! És mindig sikerrel jártunk. Első ránézésre ki tudtam válogatni, kikre számíthatok, és kiket küldjek el jó messzire, mielőtt zűrt okoznak. Mindig helyén volt az eszem. Csak hát, aztán a gnómok kunyhóinál...

- Mi volt az? - kíváncsiskodott Zizrel, amikor az asszony szava elakadt. - Mi történt a gnómoknál?

- Egy khallaendari enyészetprófétától kaptuk a feladatot. Húsz aranyért cserébe egy tigris formájú talizmánt kellett megszereznünk a hegyekből, egy aprócska gnóm faluból. Nem tűnt nehéz feladatnak, és már az elején is furcsállottam a túlzott jutalmat. Hiszen egy gnóm talizmán aligha érhet húsz aranypénzt! De elfogott a mohóság. Egyéb gazdag zsákmányra is kilátás nyílt, mivel a gnómok törzsfőnökei drágán eladható, ritka gombafajokat szárítanak a sátraik oldalára tűzködve babonából. Rábólintottam a felkérésre. Nekivágtunk az akkori csapatommal a hegyeknek, és sikerült is az éj leple alatt besurrannunk a faluba. Jól felpakoltunk a törzsfőnök sátráról leszedett gombafüzérekből. Aztán lenyúltuk egy totemoszlop oldaláról a talizmánt, és indultunk vissza...

Marta szünetet tartott. Zizrel sejtette, hogy ekkor történhetett valami rossz. Erőt adóan rászorította vékonyka ujjait a nő karjára.

- Még nem jutottunk ki a faluból. Az utolsó kunyhóknál jártunk, amikor a szörnyeteg előtört a hegy oldalában sötétlő barlangból, és rárontott az alvó gnómokra...

- A szörnyeteg?

- Egy óriási kardfogú tigris. Nagyobb volt, mint egy halászbárka. - Marta hangja egyre keserűbb lett. - Nem vittünk elég fegyvert, hiszen csak egy pici gnóm törzsre számítottunk. Így nem tudtunk segíteni... Az erdő fái közt rejtőzve kellett végignéznünk, ahogy az óriási tigris szétmarcangolja és felfalja őket... Sosem fogom többé elfelejteni azt a rengeteg vért.

Az asszonyság megborzongott.

- Valóban rémes lehetett - bólogatott Zizrel.

- Tudod mi az igazán rémes? - Marta arcán árny futott át. - Az igazán rémes az, hogy mindez a mi hibánk volt. A kis falut az általunk ellopott tigrisformájú talizmán védte éveken át a bestia támadásától. Azzal, hogy levettük a totemről, kiszolgáltattuk a védtelen kis gnómokat a dühöngő szörnyeteg pusztításának...

A félkobold nyelt egyet.

- Nem tudhattátok! - próbálta aztán vigasztalni a nőt. - Hiszen nem akartátok, hogy ez történjen!

- Nem, de ha nem a kapzsiság és a kalandvágy vezérelt volna, hanem az emberség, akkor utánajártam volna, mi is ez a talizmán, mielőtt megpróbálkozom az eltulajdonításával. - Marta fáradtan megingatta a fejét. - És akkor rádöbbentem, hogy vannak fontosabb dolgok a világon, mint egy küldetés végrehajtása. Nem tudtam többé úgy nézni semmire sem, mint előtte. Valami megszakadt bennem. Úgy döntöttem, hogy nem indulok útnak újra. Nem vagyok többé alkalmas egy küldetés levezénylésére.

- Lehet, hogy éppen ettől lettél igazán alkalmas rá. - Zizrel barátságosan mosolygott, mire Marta is halványan viszonozta a mosolyt.

- Köszönöm. Most, azt hiszem, megvigasztaltál. - Az asszonyság csapott egyet a félkobold vállára, amit valószínűleg kedves gesztusnak szánt, bár Zizrel térdig süllyedt tőle az ázalékos parti homokban.

*

Marta nem sokat tévedett azzal kapcsolatban, hogy már Ledoran Királyság határán járnak. Még éppen csak leereszkedett a nap, mire el is érték az első kiépített ledorani várost. Zizrel úgy hallotta, hogy az egész királyság mindössze négy városból és a köztük elterülő, jól védhető legelőkből áll, de mindez csak szóbeszéd volt a Kilenc Sziget földjén, és nem tudta, hogy valóban igaz-e.

A városka, amelynek az utcakövére aznap este ráléptek, kicsi volt, kerek alaprajzú és egészen takaros. Az állattartó birtokosok a határán éltek karámokkal kerített házaikban. Körben lószerű állatfélék legelésztek. Soványak és prémesek, csak nagyjából emlékeztettek lovakra. A deszkatetők alatt a nyitott padlások megteltek madárfészkekkel, és fehér tollasok gubbasztottak benn, szárnyuk alá dugott fejjel szunyókálva. Hogy milyen madarak lehettek, arról Zizrelnek a leghalványabb fogalma sem volt. Beljebb helyezkedtek el a mesteremberek házai; többszintes, fejtett kőből rakott épületek fatáblás ablakokkal.

A macskaköves utcákat vörös fények világították meg éjszakára. A ledoraniak valamilyen különleges zsiradékot égettek a házak külső falán kialakított kőtálakban. Lassan olvadt, és piros lánggal izzott. Zizrel látta, hogy Gorthos érdeklődve megpiszkál egy lámpást, mire az sziszegő hangot hallatott. A forró, vörös olaj kifröccsent. A mágus gyorsan ellépett onnan, és a társai után somfordált.

- Mi van kiírva arra a deszkára? - bökött Marta az egyik ház bejárata fölé kiszögelt palánkra. Keskeny, rovátkákból álló betűsor húzódott rajta.

Gorthos szemügyre vette a szavakat.

- Azt hiszem, ez a ház egy fogadó - állapította meg az idős mágus -, legalábbis ilyesmire utal a kiírt mondat.

- Helyes. - Marta megállt az épület előtt. - Akkor itt megpihenünk ma estére, és bekapunk pár falatot. Holnap pedig mindannyian elindulunk önállóan kideríteni, hogy mire lesz szükségünk az egyéni feladataink végrehajtásához. Aznap este tartunk majd egy csapatmegbeszélést, ahol mindenki elmondhatja, miben tudjuk támogatni és milyen eszközökre van szüksége a teendőihez. Értettem?

Mindenki bólogatott, mire az asszonyság megragadta Gorthos grabancát, és előre taszította a mágust a fogadó ajtaja felé.

- Szerezz nekünk szobát! - adta parancsba, közben intett a többieknek is. - Ma este alaposan kipihenjük magunkat, aztán holnaptól kezdődhet a neheze!

52. fejezet: Az északi táborban

A császári palota pompás kertjében csak egy-két álmos madár neszezett, és a szellő zörgette a rózsaágakat, egyébként nyugodt, fülledt csönd honolt az éjjel. Mazedrin báró már órák óta üldögélt az egyik lugas padján. Türelmesen várt már fél éjszaka, de lassan kezdte megelégelni. Amikor a felesége végre felbukkant a kerti ösvényen, aztán odasurrant hozzá, a tanácsos megjegyezte:

- Azt hiszed, tengernyi időm van rá, hogy tétlen várakozással töltsek fél napokat, találgatva, hogy mikor jössz már végre?

Nevra leült mellé.

- Legközelebb ne olyan találkahelyet válassz, ahol ötféle varázskör fut össze. Órákba telt, mire hatástalanítottam egy hallgatózó bűbájt.

- Mégis, honnan kellene tudnom, hogy hol milyen varázs-akármik futnak össze?

- Akkor meg, ha ennyit sem tudsz, jobb, ha egy árva szót sem szólsz a késlekedésem miatt!

Mazedrin megadóan bólintott. Nem volt ereje vitába szállni, túl fáradt volt az utazása után.

- Hol voltál az elmúlt hat napban? - kérdezett rá a varázslónő. - Atala azt mondta, hogy valami csinos, fiatal nemes lányt látogattál meg, és vele töltötted a hetet.

Mazedrin elmosolyodott:

- És te elhitted?

- Felőlem azt csinálsz, amit akarsz. - Nevra felszegte az állát.

- Elutaztam a Kilenctoronyhoz - árulta el a báró, miközben átkarolta a felesége derekát, magához ölelve a nőt. - Kerbelen főmágus ükunokáját kerestem.

A varázslónőt érezhetően meglepte a válasz:

- Mit akartál tőle?

- El akartam hozni. Szabadon engedtem volna... De elkéstem. Valahogyan elszökött korábban, és eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

- Miért akartad kiszabadítani? - A nő hangja továbbra is értetlen volt. - Kerbelen miatt?

- Igen, persze, hogy miatta. Bíztam benne, hogy ha épségben viszontlátja az ükunokáját, akkor végre összekaparja a jelleme maradványait, és önként kiáll Atala ellen... Sajnos, így értelmetlen lenne erre várni. Amíg az ükunokája nem kerül elő, a kisujját sem fogja mozdítani. Ott hagytam a börtönnél az orpaki nomád testőrömet, hogy próbálja megtalálni a szökevényt, de nem sok esélyt látok a sikerre. A Kerbelennel kapcsolatos reményeinket végleg feladhatjuk.

- Atala tud már a fogoly szökéséről?

- Nem, szerencsére még nem sejti. És remélhetőleg sikerült annyira ráijesztenem azokra a mamlasz őrökre, hogy eszükbe sem jut értesíteni a császárnőt. A veterán, aki felkísért a cellához, rögtön elhitte, hogy Atala tudomására akarom hozni a mulasztásukat. Még ő könyörgött, hogy titkoljuk el az esetet!

- Szegény fickó! Honnan tudta volna, hogy te milyen ármányos cselszövő vagy? - Nevra megcsóválta a fejét.

- Képzelem, mennyire sajnálod a szerencsétlent...

A méregkeverőnő válaszul csak egy csókot lehelt a férje szájára.

- Mi az az üvegcse, amit Atala magánál hord? - kérdezte meg váratlanul Mazedrin.

Nevra megdermedt. A férje érezte köré font karjával, hogy a nő dereka megfeszül.

- Mire gondolsz? - A varázslónő gyanúsan késve adott feleletet.

- Ne mondd, hogy neked nem tűnt fel! Az a zöldes fényű lötty. Láncra fűzve lógatja a nyakában... Mi az?

- Szerintem, egy édesítő szirup. Tudod, hogy állandóan mézes vackokkal tömi magát. - Nevra igyekezett a hanghordozását közönyössé tenni, de Mazedrin hallotta rajta, hogy titkol valamit.

- Ma délután, amikor összefutottam Atalával a palotakertben, úgy tűnt nekem, hogy szándékosan megcsillogtatta a szemem láttára az üvegcsét - ragaszkodott a főtanácsos a témához. - Mintha utalni akart volna valamire. Biztos vagy benne, hogy nem tudod, mire?

- Persze, hogy nem tudom! Honnan kellene tudnom, hogy mi jár Atala fejében? - A varázslónő kibontakozott a férje öleléséből, és elfordult tőle. - Kétségem sincs afelől, hogy lényegtelen az egész. Lehet, hogy ajándékba kapta az ékszert, és dicsekedni akart vele.

- Nem hinném. - Mazedrin visszahúzta a feleségét, hogy az kénytelen legyen a szemébe nézni. - Én úgy sejtem, hogy te főzted a kotyvalékot. Egy méreg az? Vagy más varázsfőzet?

Nevra nem válaszolt. A csönd lassan egyre hosszabbra nyúlt, és a báró hiába várt rá, hogy a felesége megszólaljon.

- Jól van, nem faggatlak - törődött bele végül Mazedrin. - Biztos vagyok benne, hogy ha fontos lenne a bájital, akkor már szóltál volna róla. Ugye, igazam van?

- Persze. - Nevra ráhajtotta a fejét a férje vállára. - Szerintem Atala csak egy idétlen új hóbort miatt hordja a nyakában a zöld löttyöt.

Mazedrint nem győzte meg a válasz. Egyre azon tűnődött, hogy mi lehet az üvegcse magyarázata.

- És, akkor most mire számíthatunk? - kérdezte meg Nevra kis hallgatás után. - Kerbelen nélkül nagyon rosszak az esélyeink?

- Vele együtt is azok lettek volna. - Mazedrin felnézett a kék holdra, és elgondolkodva bámulta egy darabig az égitestet, mintha az valamilyen váratlan segítséget nyújthatna. - Rengeteg múlik Thiagón. Neki mindenképpen sikerrel kell járnia...

*

A hajnalhasadást jelző kürtök hangja végigfutott a táboron, és bekúszott minden sátorba. Fent, az erődben is ébresztőt fújtak a toronyból, ezzel pedig a sziklára épített várban elszállásolt tiszteknek hozták a tudtára, hogy újabb nap kezdődött el.

Thiago egy szemhunyást sem aludt éjjel, így ébren ült hideg, kőfalú szobája ablakánál akkor is, amikor a kürtök felharsantak. Két napja érkezett a sereghez. Azóta megállás nélkül azon törte a fejét, hogy hogyan hívja ki párbajra Jarmirt. Mostanság már a katonaságnál is elég elavult dolognak számított a párbajozás a vitás ügyek rendezésére, és nyomós becsületbeli ok nélkül nem kezdeményezhette. A főtanácsos terve pedig ezen a ponton váratlan akadályba ütközött. Jarmir ezredes olyan szívélyesen fogadta a visszatérő főparancsnokot, mintha mélyen tisztelt, hőn szeretett feljebbvalóját üdvözölné. Nyilvánvaló volt, hogy Atala figyelmeztette, hogy legyen óvatos, és ez okozta az ezredes barátságos nyugalmát, mert egyébként, ha létezett valaki a seregben, aki szívből gyűlölte Thiagót, az biztosan Jarmir volt. Most viszont úgy sürgölődött Thiago körül, mintha kifordult volna önmagából. A főparancsnok semmilyen fogást nem talált rajta. Tett néhány érdes megjegyzést Jarmir hivalkodó ruházatára... Bizalmatlanul újraellenőriztette az ezredes által már korábban leltárba vett térképeket... Az ebédlőben átküldte az ezredest a közkatonák asztalához egy elavult protokollra hivatkozva... De egyelőre ennél többre nem futotta tőle. És Jarmir mindezt összeszorított fogakkal, álságos mosollyal tűrte. Egy rossz szót sem szólt. Mi lesz így az ürügy a párbajhoz?

A közkatonák örömmel fogadták a szigorú főparancsnok visszatérését, annak ellenére, hogy Thiagótól többnyire féltek. Aligha szerették szívből. A tisztelet és az elismerés, amely a főparancsnokot övezte, erősebb volt, és üdvrivalgással köszöntötték a vezetőjüket, amikor az belovagolt a táborba.

Elhatározta, hogy ma délelőtt végigjárja az egyszerű katonák sátrait Jarmir társaságában. Az ezredes kiszámíthatatlanul és kegyetlenül bánt a beosztottaival. Thiago abban bízott, hogy ha ellene nem is tesz semmit, talán mások sérelmére elkövet egy vérlázító igazságtalanságot, és amiatt jogosan kihívhatja párbajra.

Felkelt ültéből. Felkereste az ezredest, aki a várerődben kijelölt hálókörletek takarítását felügyelte éppen. Thiago kelletlenül megállapította, hogy Jarmir megfogadta a tegnapelőtti parancsokat: Egyszerű, szürke egyenruhát viselt, még őszülő bajszát sem kente be drága olajjal.

A deresedő hajú, magas homlokú férfi az egyik lőrésnél állt, és figyelemmel kísérte két söprögető közkatona munkáját.

Jarmir szeme olyan szürkén csillant, mintha a kék szín egy szinte áttetsző, fakó változatát addig ötvözték volna a fémek ridegségével, amíg ki nem keverték volna belőle az ezredes íriszének jeges árnyalatát.

Jarmir számított rangidősnek a tisztek között, mégsem látszott rajta a kora. Egészen biztosan segítette a mindenféle értékes, ritka kenőcs, amelyeket a személyes szolgái szereztek be neki Iziliar messzi vidékeiről, és elalvás előtt az arcbőrébe dörzsölt. Az ezredes hiú volt, mint egy elkényeztetett nemes ficsúr, és ez még így, a kopottas egyenruhában is látszott rajta. Gőgösen, délcegen kihúzott háta egyszerre tükörképe és ellentéte volt a főparancsnok egyenes, merev testtartásának.

- Jó reggelt, uram! - köszönt Jarmir előre, ahogyan az illem megkívánta.

- Ma bejárjuk a tábort. - Thiago nem is viszonozta az üdvözlést. - Hozd a lovad!

Az ezredes kelletlenül húzta el a száját:

- Még nem reggeliztem.

- Lényegtelen. - Thiago türelmetlenül intett a másik férfinak, hogy kövesse. - Én sem ettem még, de mára sok tennivalónk van, nem érünk rá ilyesmire.

Jarmir tekintetén látszott, hogy legszívesebben egy életlen bicskával szeletelné apró darabokra a feljebbvalóját, de hősiesen mosolyt kényszerített az arcára, és elindult a főparancsnok után.

- Sikerrel járt a nyomozásod, uram? - kérdezte meg egyszer csak út közben. Thiagót meglepte az érdeklődés. Már két napja megérkezett a sereghez, és eddig senki nem törődött vele, hogy rákérdezzen, kiderített-e valamit Hindóról.

- Nem tudtam meg szinte semmit. - A főparancsnok megingatta a fejét. - Attól tartok, derék bajtársunk a halálát lelte egy titkos császári küldetés miatt.

Jarmir elmormolt egy sajnálkozó megjegyzést, de annyira őszintétlenül, hogy Thiago fogcsikorgatva eszmélt rá: egyáltalán nem jó szándékú érdeklődés vezérelte a kérdést.

- Ha biztosat tudnék, felkeresném a családját. Elmondanám nekik, mi történt - folytatta az előzőek ellenére, mert akármennyire is Atala besúgója volt Jarmir, mégis ő volt az egyetlen, aki szóba hozta a témát, és akivel ezért beszélhetett róla. - Hat gyereke volt, tudod.

Jarmir közönyösen elnézett a vár folyosóján. Nem is próbált úgy tenni, mintha érdekelné Hindo családi helyzete.

- Bármikor eleshetett volna a csatatéren is. - Ennyit mondott.

- De nem így történt! - Thiago megszaporázta a lépteit. - Dicső, méltó halált érdemelt volna, nem pedig azt, hogy a birodalmi játszmák áldozata legyen.

- Ha a fenséges úrnő úgy határozott - éljen örök boldogságban! -, hogy Hindónak küldetésre kell mennie, akkor ki vagy te, hogy kétségbe vond a döntését?

Thiago rájött, hogy jobban teszi, ha megválogatja a szavait. Bár kényelmetlenül érezte magát, hogy nem mondja ki, amit gondol, mégis csak annyit mormolt maga elé:

- Bizonyára igazad lehet.

Ezután mindketten úgy döntöttek, hogy inkább hanyagolják a társalgást az út további részére. Csöndben vonultak le a vár istállójához, és felnyergelték a lovaikat.

- Minden sátrat végig fogunk nézni - közölte Thiago ellentmondást nem tűrő hangon, ahogy kilovagoltak a kőerődítmény kapuján. - Tudod a szabályokat. A gyalogságiak a pengéket frissen élezték, a fekvőhelyüket összecsomagolták a zsákba, a pajzsokat kifényesítették, a ruházatuk hibátlan, dísztelen és tiszta. Ha bármit nem így találsz, rögtön jelented. A degertari íjászok szemléjénél külön ügyelj rá, hogy ne viseljék azokat a feleslegesen hivalkodó skalpokat az övükön. A múltkor leszedettem velük, mert akadályozta a kettősíj tökéletes kifeszítését...

- Estig sem érünk a végére, ha minden felszerelést egyenként ellenőrzünk - dünnyögte közbe Jarmir savanyú képpel. Thiago szúrós pillantást vetett rá.

- Én a harci mágusokkal kezdem - folytatta, figyelmen kívül hagyva az ezredes megjegyzését. - A gyógyító papokkal szintén mindig sok gond van, hozzájuk is magam megyek. Délben találkozunk a küklopszok alakulatánál. Indulj!

Jarmir további ellenvetések nélkül meghúzta a lova kantárát, és elkanyarodott a gyalogság sátraihoz. Thiago a harci mágusok színesre pingált, feltűnően külön csoportot alkotó sátoregyüttese felé irányozta a lova lépteit.

Egyszerre az a gondolata támadt, hogy undorító, amit csinál. Bosszantó megjegyzésekkel, eltúlzott parancsokkal próbálja kihozni a sodrából egy beosztottját, csak azért, hogy orvul meggyilkolhassa... Mégis, mivel különb ez annál, mint ha a hátába döfne egy kést? Mivel különb ez a birodalmi politikusok játszmáinál, Atala és Mazedrin cselszövéseinél, visszataszító csapdáinál? Képmutatás lenne azt állítani, hogy ez gerincesebb cselekedet, csak azért, mert kockázatosabb annál, mint ha álmában fojtaná meg az ezredest. Ez is csak egy aljas cselvetés, semmi több.

Eszébe jutott, amit Kerbelen főmágus mondott neki az ősmágusok tanácskozása után:

- Nem látod, hogy nincs választásod? Nincs olyan helyes út, ami járható lenne. Atala úrnő ellen - pompában fürödjön minden lépte! - csak a saját eszközeivel lehet harcolni. Ha esetleg mégis legyőzöd majd egy szép napon, az is hiábavaló lesz... A végére te magad fogsz olyanná válni, mint ő, aki ellen küzdöttél...

Ezek voltak a szavai, Thiago pontosan emlékezett rájuk. Hát, tényleg nincs más mód?

A főparancsnok egészen hirtelen rántotta meg a lova kantárjának a szárát, és megfordulásra késztette az állatot. A távolodó ezredes után ugratott. Gyorsan beérte:

- Hagyd a katonákat!

Jarmir megütközve fordult felé, mire Thiago hozzátette:

- Menjünk le a folyópartra, beszélni akarok veled!

Az ezredest még jobban meglepte az új utasítás.

- Rendben, uram - felelte aztán. Jégkék szemében óvatos fény villant. Míg lovaik elindultak a gázló felé, egymás mellett poroszkálva, Thiago körbenézett, hogy senki nem hallhatja-e.

- Mindketten tudjuk, hogy nem ugyanazon az oldalon állunk - kezdett bele aztán. - Nem hiszem, hogy magyarázatra szorulna. Az általunk képviselt elvek alapjaikban különböznek. Nem akarok most róluk vitát nyitni. Csak azt akarom, hogy tudd, tisztában vagyok vele, mi a helyzet. Te vagy a rangidős a tisztek között, és Atala téged akar főparancsnokként látni, de egyelőre még én is itt vagyok, jogot formálok a rangomra. Csak egy maradhat kettőnk közül, és valahogyan el kell döntenünk a kérdést. Te mit javasolsz, hogyan tegyük?

Jarmir elképedve bámulta meg a parancsnokát. Nyilvánvalóan nem számított ilyen őszinte beszédre.

- Azért jöttem vissza a táborba - folytatta Thiago, amikor látta, hogy a döbbent ezredestől egyelőre hiába vár feleletre -, hogy valahogyan eltegyelek láb alól, és megszilárdítsam a pozíciómat a sereg vezetőjeként. Úgy érzem viszont, hogy ez az alantas játszma nem méltó hozzánk. Döntsük el közösen most, hogy hogyan kell véget érnie! Ne adjuk el a becsületünket egy aranymedálért!

Jarmir egy darabig homlokát ráncolva tűnődött, csak aztán válaszolt:

- Köszönöm ezt az egyenességet - mondta komoly arccal. - Tudom, hogy híres az erkölcsi tartásod, de amennyi ellentét volt már köztünk, nem is mertem volna benne reménykedni, hogy ilyen nyíltan beszélhetünk. Ha a véleményemre vagy kíváncsi, megmondhatom kertelés nélkül, mi lenne a megoldás. Nincs más hátra, párbajt kell vívnunk, életre-halálra.

- Egyetértek. - Thiago bólintott.

- Csak egy kis haladékot kérek, hogy végiggondolhassak mindent! - Jarmir lassabbra fogta a lova lépteit, ahogy közeledtek a folyó hömpölygő, ezüstös vizéhez.

- Rendben. Mennyi időre van szükséged?

- Ma estig el tudom dönteni, hogy készen állok-e a párbajra. Találkozzunk itt alkonyatkor, a gázlónál! Akkor elmondom, hogyan határoztam. Megfelel így, uram? Aztán, ha jónak látjuk, keríthetünk is két segédet a közkatonák közül, és megtörténhet az összecsapás.

Thiago beleegyezésképpen biccentett, aztán már csak a nádason tartotta a tekintetét. A szellőben ringatózó aranygyékényt nézte. Jarmir a háttérből figyelte némán.

*

Thiago a nap hátralevő részére kimenőt adott az ezredesnek, hogy legyen ideje rendezni a gondolatait a halálos párbajjal kapcsolatban. Egyedül járta be a tábort.

A harci mágusokkal fél óráig vitatkoznia kellett, hogy változtassák meg a sátraik tájolását, ugyanis a bejárat fölé kiaggatott amulettek összegyűjtötték a napfényt, és koromfoltokat pörköltek egy ellátmányos szekér ponyvájára. Nagy nehezen sikerült megegyeznie velük, de rögtön utána meggyűlt a baja az életpapokkal, akik nem voltak hajlandóak beletörődni, hogy a csattanóporos törpékkel egy mezőn kell osztozniuk. Folyamatosan a törpéket piszkálták, és átkokat motyogtak feléjük. Thiago először szép szóval próbálta megértetni, hogy a törpék is ugyanolyan értékes tagjai a seregnek, mint a gyógyító papok, ezzel azonban csak még hangosabb zúgolódást váltott ki. A főparancsnok kénytelen volt becsörtetni a papok közé. Megragadta a leghangosabban elégedetlenkedőt, kivonszolta a sátrak közti tisztásra, és egy akkora pofont kevert le neki, hogy az áldozata elnyúlt a fűben. Thiago biztos volt benne, hogy a szerencsétlen legalább két-három fogának is búcsút mondhatott, és az orra palacsintává lapult az ütés hatására. Egyből csend lett, majd az életpapok vezetője sürgősen elnézést kért a törpék osztagától.

Hamar híre ment a táborban az intézkedésnek, ugyanis Thiago a továbbiakban semmilyen újabb szabályszegéssel nem találkozott. A katonák példás rendben várták a parancsnokukat, a sátrakban glédában állt a felszerelésük.

Mire a seregszemlével többé-kevésbé végzett, eltelt az egész nap. Rá kellett döbbennie, hogy még egy falatot sem evett. Magához vett egy lapos kenyérféleséget a várszoba felé vezető úton. Letört belőle egy falatot, de észrevette, hogy penészes, és inkább kidobta az egészet az ablakon keresztül az udvarra a vérebeknek. Megjegyezte gondolatban, hogy holnap meg kell majd büntetnie a tábori ellátmányozók közül a kenyérfelelőst. Aztán eszébe jutott, hogy talán már nincs is számára olyan, hogy „holnap”. Mindegy, akkor ez már az új főparancsnok feladata lesz - gondolta egykedvűen.

Bement a szobájába, és kipakolta a falnál álló asztalkájára az összes tőrét és kardját.

Nem nézte meg utoljára a bárányfelhők vonulását a kék égen. Nem csodálta meg a madarak röptét. Nem ivott egy kupa bort búcsúzóul. Csak leült egyedül a szürke, hűvös kőcellában, és üres tekintettel bámulta az asztalára kitett tőröket. Még nem döntötte el, melyiket választja majd a párbajhoz, és most higgadtan mérlegelte, hogy milyen fegyvert lenne érdemes magával vinnie.

Nem riasztotta a halál gondolata. Túl sokszor kellett már végignéznie ahhoz, hogy bármilyen hatást kiválthasson belőle. Emlékezett ugyan rá, amikor sok-sok évvel ezelőtt a sebhelyét szerezte az Ilvana-erdei csatában. Akkor egy pillanatra jeges halálfélelem kúszott végig minden tagján, ahogy a kentaur tőre lecsapott az arcára, hajszálnyival a szeme alatt, és végigvágta a puha húst. Az eszével tudta, mit érzett akkor, de a szívében már nem volt képes visszaidézni az élményt.

Rá kellett jönnie, hogy ironikus módon az egyetlen dolog, amit sajnál, az az, hogy nem láthatja többé Atalát. Bármennyire is abszurdnak tűnt ez a vágy jelenlegi helyzetében, azt kívánta, bárcsak még egyszer utoljára találkozhatnának. Bárcsak másképp váltak volna el! Az utolsó szavaival a fővárosi fogadó emeletén csak azt hangsúlyozta, hogy milyen mélységesen elítéli a császárnőt. Ez lesz a végső emléke róla, ezzel a képpel a szeme előtt kell majd meghalnia...

Felemelte a kezét, és az ajkához szorította a házassági gyűrűjét. Hosszan megcsókolta az ékszert.

Egy perc múlva felkelt, határozott nyugalommal felvette az egyik tőrt az asztal göcsörtös lapjáról, és az öve mellé tűzte. Kesztyűt húzott, gépies mozdulatokkal eligazította köpönyegét, majd indult is. Vissza sem nézett a szobára többet.

*

Ahogy fokról fokra alásüllyedt a nap vöröslő korongja az ég nyugati szegélyén, úgy vált a forró nyári levegő is egyre hűvösebbé. A folyó partján röpködő lepkék, szitakötők eltűntek. Csak egy-egy kósza denevér cikázott el a nádas fölött suhanó árnyként.

Thiago lova lassan lépdelt, aztán kényelmesen megállt, ahogy elérte a folyó partját. A katona körbenézett. Nyomát sem látta egyelőre Jarmir ezredesnek. Leszállt, és azon tűnődött, hogy melyik fához kösse ki az állatot. Elindult egy tölgy felé, de aztán meggondolta magát, és visszalépett, hogy egy közelebbi fácskához vezesse oda a hátast. Ekkor szisszenő hangot hallott. Szemmel szinte nem is látható sebességgel suhant el egy nyílvessző a levegőben az orra előtt, pont ott fúródva a földbe, ahol az előbb állt. Thiago abba az irányba kapta a fejét, ahonnan a nyíl érkezett. A part egy magasabb, sziklás részén egy térdelő íjász alakját látta a lemenő nap utolsó sugarainak fényénél. A merénylő éppen újabb nyilat készített elő kilövésre.

A katona fel akart pattanni a lova hátára, hogy elvágtasson, ám a második nyílvessző egyenesen az állat nyakába fúródott. Az felnyerített, aztán remegni kezdett. Ellökte magától a gazdáját. Thiagónak tehetetlenül kellett végignéznie, ahogy a gyönyörű állat szája körül véres hab jelenik meg, és a ló elterül az iszapos földön. A harmadik nyílvessző csak hajszállal vétette el a katonát, de a férfi még éppen időben ugrott le előle a partoldalról, be a nádasba. Egy mágus is segítette a támadó íjászt, ugyanis fényes varázsgömbök jelentek meg az esti félhomályban, hogy megvilágítsák a terepet a merénylő számára.

A lova még egy utolsót rúgott, aztán a feje erőtlenül nyaklott le. Az állatot megölte a pontosan kilőtt nyílvessző. Thiagónak nem volt ideje felfogni a veszteség súlyát, vagy azon keseregni, hogy miért nem fordult a vallatóként szerzett tapasztalataihoz, és miért nem figyelt reggel jobban, hogy Jarmir ezredes rosszban sántikál. Túlságosan el volt foglalva azzal, hogy a saját döntését latolgassa. Nem helyezett rá elég hangsúlyt, hogy arra gyanakodjon, az ezredesnek esze ágában sincs nyílt párbajt vívni, hanem inkább csapdába akarja csalni... Még hogy őszinte beszéd! Mit is hitt?! Hogyan feltételezhette egy pillanatig is, hogy Jarmirt meghatná az ő becsületessége?

De nem lehetett most ezen rágódni. Hasra ereszkedett a nádas posványos tövén, hogy a támadói ne láthassák. Mérlegelni kezdett: egy mágus, aki a fénygömböket megidézte, és egy íjász, azaz legalább két távolabbról leselkedő merénylő. Ketten osonnak a közeli bokrok közt is. Négy.

Készenlétbe helyezte a tőrét, ám a mozdulat túlságosan megzörgette a nádat, és a két közelgő, sötét alak egyből az ő irányába kezdett futni. Alegíri hosszúkést szorongattak a kezükben, az övükön további, kisebb pengék csörögtek. Mágus társuk odabűvölt egy fénygömböt a nádas fölé, hogy a késesek könnyebben kiszúrhassák, hol rejtőzik az áldozatuk. A katona megvárta, amíg elég közel érnek. Aztán hirtelen mozdulattal felemelkedett, és villámgyorsan bokán ragadta az elöl haladó merénylőt.

Érezte, hogy a kés pengéje átfúrja a köpenyét, és a hátába mélyed a jobb lapockája alatt. Elakadhatott az izomban a döfés, legalábbis nem szúrt olyan mélyre, mint ahogy a támadó szánta. Így Thiagónak maradt hozzá elég ereje, hogy lehúzza magával a merénylőt a partszegély alá, és egy erőteljes vágással elmetssze a torkát.

A katona érzékelte a hátába nyilalló fájdalmat, de nem törődött vele. Felugrott az egyik parti sziklára, és a másik késes merénylő mellett termett, mielőtt még az eltűnhetett volna a látómezejéből. Csikorogva összecsapott a bérgyilkos hosszúkésének a pengéje Thiago fegyverével. Az íjász újabb nyílvesszőket lőtt a mágus által varázsolt fénygömbök megvilágítása mellett a főparancsnok felé, ám a két harcoló olyan sebesen keringett egymás körül, hogy majdnem a társát találta el a katona helyett.

A késes merénylő villámgyorsan forgatta az alegíri pengét, szinte nem is látszott, merre vág vele, csak fémes villanások suhogtak. Thiago mégis fel tudta vele venni a versenyt, és amint egy pillanatra védtelenül maradt a bérgyilkos bal oldala, a katona belevágta a tőrt a támadójába. Annyira erős lett a szúrás, hogy az összeeső ellenfél lerántotta magával Thiagót a part vizenyős mocsarába. Újabb szúrás érte a főparancsnokot, most a mellkasán. Kitépte a tőrét a haldokló merénylőből, és arrébb tántorgott, hogy elkerüljön egy utolsó, kétségbeesett késdöfést. Térdre rogyott a nádas takarásában.

Merre lehet a mágus?

Sáros víz csorgott Thiago szemébe, és az arcát törölgetve küzdött vele, hogy kivegye a parti fák kusza, árnyas körvonalaiból, hogy hol áll lesben a másik két merénylő. A mágus jelzőfény-gömbje céltalanul bolyongott a víz fölött. Egy-két kósza, zöldszínű varázstűz lobbant a nádas sűrűjének különböző részein találomra. A katona ebből tudta, hogy egyelőre nem tudják, hová lett. Ki kell használnia ezt a pillanatnyi előnyt arra, hogy valahogyan a közelükbe kerüljön...

És végre észrevette! A mágus fent helyezkedett el, az egyik fa ágán. Ahogy újabb fényt idézett meg, egy pillanatra láthatóvá vált. Thiagót először felélénkítette a felfedezés, de aztán belátta, hogy nincs abban az állapotban, hogy a mágus után másszon. A háta jobb felében roncsolta az izmokat az első késszúrás, és a mellkasán is vér csorgott lefelé egy beazonosíthatatlan mélységű sebből. Talán ha megszerezné az íjász felszerelését, leszedhetné a mágust a faágról... Mindenesetre annyi biztos, hogy egyelőre legfeljebb az íjászt van esélye megközelíteni.

A fénygömbök és a varázstűz sistergő, zöld lángjai már közel jártak a nádasnak ahhoz a részéhez, ahol elbújt. Tudta, hogy itt hamarosan felfedezik. Szorosan megragadta vértől csúszós tőre markolatát, aztán elrugaszkodott, és kiugrott a növényzet rejtekéből. Teljes erejéből futni kezdett abba az irányba, amerre az íjász leshelyét sejtette.

Ha élt át valaha nagy fájdalmat, az semmi volt ahhoz képest, ami most a sebeibe mart, de összeszorította a fogát. A fákat használva fedezékül, a part emelkedő, kövecses szakasza felé száguldott. Egyszerre tűzbe borult mellette egy bokor, vörös lángok forró, sistergő hadát keltve életre. A mágus újabb varázslata... Thiago a gyorsaságának köszönhette, hogy mire lángra kapott az előtte összezáruló két cserje is, addigra éppen átért közöttük, és így a tűz inkább eltakarta őt a varázsló elől, semmint bajt okozott volna.

A katona lendületből felugrott, és felhúzta magát az első sziklára. Tudta, hogy a jobb kezével nem lenne képes ekkora erőkifejtésre a lapockája alatt tátongó szúrás miatt, ezért a bal karját használta. Feldobta magát a kőfelületre, és már meg is pillantotta az íjászt. Az egyenesen felé célzott egy nyíllal.

A nyílvessző Thiago jobb karjába fúródott. A főparancsnok nem bánta, mivel azt az oldalát már egyébként is aligha tudta volna komolyabb küzdelemre kényszeríteni. Egy szökkenéssel az íjász mellett kötött ki. Bár a kapkodva kést előhalászó merénylő megpróbált felkészülni a közelharcra, elkésett, a katona egy jól irányzott balkezes tőrdöféssel végzett vele.

Thiago odaroskadt az egyik szikla oldalához. Vérvörös fájdalom kavargott benne, már szédült tőle. Miközben lenézett a part laposabb részére, meg kellett magában állapítania, hogy az íjász remek leshelyet választott. Innen mindent figyelemmel lehetett kísérni, és a magasabb sziklák rejtekéből biztonsággal tudta célba venni az áldozatát.

Kénytelen volt tudomásul venni, hogy arról a tervéről, miszerint az íjász felszerelésével fogja lelőni a mágust, gyorsan le kell mondania. A jobb karja használhatatlanul lógott az oldala mellett, csak arra volt jó, hogy őrült fájdalomtömeget lövelljen magából ott, ahol a nyílvessző átütötte.

Ezúttal azonban a szerencse a segítségére sietett. A mágus ugyanis magától kezdett el lefelé mászni a fáról. Nyilvánvalóan félreértette a sziklák takarásában lejátszódó jelenetet, és azt hitte, hogy a társa került ki győztesen az összecsapásból. Így hanyagul, védtelenül közelgett a főparancsnok felé. A kopaszra borotvált fejű, sötét köpenyes férfi egy fénygömböt lebegtetve maga előtt, ruganyos léptekkel, gyanútlanul sétált a magasabb partrész irányába.

- Nem hittem volna, hogy ennyire keményre sikerül az összecsapás - kiáltotta oda a sziklákon térdeplő alaknak. - Og nyugodtan szólhatott volna, hogy hozzuk magunkkal azt a ciuriai késes fickót is, érte legalább nem lett volna kár. Átkozott katona, ki gondolta volna, hogy ilyen gyors?! Remélem, a császárnő busás veszélyességi pótlékot fizet majd...

Ekkor esett rá az előtte úszó fénygömb sárga sugara Thiago arcára, de a mágusnak nem maradt annyi ideje, hogy ráeszméljen, mi történik. A főparancsnok nagy lendülettel leugrott a szikláról. A földre taszította a közeledőt. A következő percben már csak egy újabb holttest fölött térdelt. Végzett az utolsó támadójával is.

Hagyta kihullani a kezéből a tőrt. Mindent vér borított körülötte, bár hogy a sajátja vagy a merénylőké, nem tudta volna megmondani. A háttérben zöld lángokkal és sűrű, fekete füsttel égett a nádas. Thiago maradék erejével elvonszolta magát a lovához, és ép karjával átölelve a halott állat nyakát, odaomlott mellé a sárba.

53. fejezet: Ledoran Királyság fogadójában

Henrik már rég elvágta a csuklóját rögzítő köteléket, de még mindig a fácska mellett kucorgott, ahová Marta meg Zizrel korábban kikötözte. A fiatalember többnyire derűlátó és életvidám volt, de most hamuszürke arccal, a homlokára szorított kézzel térdelt a hideg parti sziklákon. A szitakötő sípoló hangocskát hallatva repült körülötte. Hevesen verdesett, hogy jobb kedvre derítse, de a Hebrencs csak meredten bámulta a tenger ázalékos fövenyét.

- Hát tényleg senkinek sem vagyok jó?! - tört ki végül a fiatalemberből. A hangja rekedt volt, mintha betegség kínozná. - Az apám kidobott, és látni sem akart többé, amikor megtudta, hogy csattanópor keverő szeretnék lenni... Olyan sokáig bolyongtam egyedül az életben! És most végre találtam egy csapatot, négy embert, akik a társaim lettek, akikkel együtt vándoroltunk veszélyeken, kalandokon át, és... és...

Elhallgatott. A szitakötő odaröppent a vállára, és bökdösni kezdte kitines fejével Henrik állát.

- Árulónak kiáltottak ki - folytatta a szerencsétlen fiatalember megtört hangon. - Azt gondolják rólam, hogy hazug vagyok, gyilkos. De hát, nem mondhattam meg az igazat, mert az még szégyenletesebb, mint ha árulónak hisznek... Akkor aztán tényleg soha többé nem tartottak volna semmire! Így sem jobb viszont. Itt maradtam egyedül, mindenki gyűlöletétől övezve.

Már sokadjára ismét a kezébe temette az arcát.

- És Lila vagy Lorilla vagy akárhogyan is hívják! Te azúrkék ég, ő is itt hagyott! Pedig szeretem. Ez sem számít semmit? Soha senki nem fog hinni bennem? Senki nem fog bízni bennem? Ő sem... Senki! Mi lesz velem?

A szitakötő megelégelte a hasztalan siránkozást, és a felesleges erőlködését, ahogy megpróbálta kirezzenteni a fiatalembert a kesergésből. Így lendületet vett, és jó nagyot harapott a Hebrencs fülcimpájába.

- Aúúú! - jajdult fel Henrik, és a füléhez kapott. A rovar dühösen füttyentett. Kihúzta magát gazdája vállán ülve, amikor látta, hogy az végre magához tért.

- Ig... igazad van - nyögte a fiatalember. Megrázta magát. - Nem bőghetek itt éjt nappallá téve, mint a kövér Igarné szamara. Ja, várjunk, az Igarné az nem is szamaras mese... Akkor milyen szamár szerepel a mondásban? Dodula szamara? Vagy Ipet szamara? De lehet, hogy nem is szamár volt benne. Talán teve vagy ogre. Előfordulhat, hogy koboldbagoly... Na, mindegy, hagyjuk!

Felkászálódott a kemény kőről, és megmasszírozta elnyomódott térdét.

- Tennem kell valamit - határozta el. - Igaz, hogy itt hagytak, de mégiscsak ők az én csapatom. És nagy bajban vannak, ugyanis van köztük egy alattomos, gyilkos áruló, aki természetesen nem én vagyok! Ha nem tudom ezt időben megértetni velük, akkor mindannyiunknak vége...

*

Marta parancsa úgy szólt, hogy mindenki egyénileg próbálja végrehajtani a mágikus tekercsről leolvasott feladatát. Lila viszont attól félt, hogy nyelvismeret nélkül képtelen lesz kideríteni, mi az az énekes tetka. Márpedig, hogyan tudná elrabolni ezt a bizonyos tetkát - ahogyan a tekercs utasítása követelte - ha azt sem tudja, mi fán terem? Így megvárta, amíg Marta elcsörtet a település egyik utcáján a saját feladatát felmérni, és a lány odaólálkodott Gorthoshoz.

Az idős mágus éppen a brossba zárt nővel civakodott, aki próbálta kikövetelni, hogy ő is a kopasz, szakállas varázslóval tarthasson a városba.

- Nem érted, hogy ez egy titkos feladat?! - bizonygatta az öreg mágus már sokadjára. - Marta szíjat hasít a hátamból, ha megtudja, hogy magammal vittelek.

- De látni akarom Ledoran Királyságot! - nyafogott az ékszerbe zárt nő. - Belehalok, ha nem nézhetek szét a fővárosban...

- Ez erős túlzás! Ennyitől nem tudnak meghalni az ékszerlakat-bűbáj áldozatai.

- Olyan goromba vagy! Még azon is gúnyolódsz, hogy be vagyok zárva a brossba! Igazán tanulhattál volna egy kis jó modort is a rengeteg kódexből, amelyeket életed száznegyven éve alatt végigbújtál...

- Százharminckettő - mordulta Gorthos. - És kettőnk közül nem én szorulok illemtanácsokra!

- Jól van, akkor ne vigyél magaddal! - A brossba zárt nő félrecsapta a fejét. - Csak arra az egy kérdésre válaszolj, hogy megbízol-e bennem teljes szívedből!

- Minek kérdezel ilyesmit? Egy nagyszájú, feleselő, kiállhatatlan teremtés vagy. Hogyan bízhatnék meg benned?

- Csak felelj a kérdésemre egyenesen! - követelte a bross.

- A válaszom: nem!

Ekkor halovány, kék fénypászma futott végig a meglepett férfi vonásain. A varázsfény eltűnt olyan gyorsan, amilyen hirtelen felbukkant.

- Áháhá! - A bross diadalittasan elmosolyodott. - Elfelejtetted, hogy megesküdtél a Szurdok-őserdőben az amulettedre, hogy csak a színtiszta igazságot válaszolhatod, ha kérdezek tőled valamit! Márpedig, az előbb hazudtál. Szóval, vagy elveszíted a kék amuletted teljes varázserejét büntetésből, hiszen megszegted az esküdet, vagy nekem kell téged feloldoznom a hazugságod következményei alól. Akkor viszont el kell vinned magaddal ma a városba, különben búcsút mondhatsz az amulettednek.

Gorthos ráeszmélt, hogy a bross a bolondját járatta vele. Lila látta, hogy téglavörös színt ölt a férfi sápatag arca a dühtől.

- Manipulatív nőszemély! - Bevágta az ékszert a zsebébe. - Rendben, velem jössz.

Most odafordult a zavartan toporgó lányhoz.

- Te meg mit akarsz itt?! - förmedt rá.

Lila behúzta a nyakát:

- Én csak... egy kis segítséget szeretnék kérni.

- Mondd!

- A... a tekercsen az állt, hogy raboljak el valami tetkát. Énekes tetkát, ha jól emlékszem. De azt sem tudom, hogy mi az, így elég nehéz hozzáfognom...

- Az énekes tetka egy ritka madárfaj - adta meg a választ az idős varázsló. - Igen kevés példánya létezik, és minden kontinensen csak egyetlen pár fészkel belőle. Az iziliari két tetkát még az Őrült Simkar társcsászár süttette meg magának vacsorára körülbelül tizenhét évvel ezelőtt, így nálunk már egyetlen tetka sem él.

- Ez nagyon érdekes! - álmélkodott Lila. - Milyen különleges faj! Vajon mi szüksége lehet rá a fenséges császárnőnek - örök tavasz virradjon rá! - hogy vigyünk egyet?

- A legendák szerint „az énekes tetka dala elűzi az árnyakat”.

- Az árnyakat?

- „Mindent, ami sötét ezen a világon.” - Gorthoson látszott, hogy szó szerint idéz egy régi történetet. - Persze, ez csak a gyerekeknek szóló altatómese - tette hozzá már kicsit lesajnáló hangsúllyal. - Valójában az énekes tetka dala arra jó, hogy sötét mágiával okozott átkok és rontások hatását eltávolítsa, illetve a halál mágiája ellen használható. A legelső tetka úgy született, hogy a duliathi druidák száz éven keresztül őriztek egy madártojást egy etiliai lótusz szirmai közt. Ebből kelt ki két fióka, az első pár tetka.

- Miért nem szaporítják ezt a különleges madárfajt, ha ennyire hasznos?

- Nem lehet. A tetkák csak százévente raknak tojást. Egyébként is, nem egyszerű a képességeikből hasznot húzni, ugyanis csak akkor hajlandóak énekelni, ha duliathi rézből készült furulyán játszanak nekik. Felettébb ritka hangszer manapság, nem juthat hozzá akárki. No, meg a duliathi rézfurulya egyetlen használat után elreped, és többé nem jó semmire. Így mindig újat kellene szerezni belőle, de az lehetetlen lenne még egy gazdag ősmágusnak vagy főpapnak is.

- Ö... akkor végképp nem értem, mit akar az úrnő - áldja meg őt a kék ég! - egy tetkával, de mindegy, nem az én dolgom felülbírálni a szándékait. - Lila megigazgatta a haját takaró kendőt, és tettre készen körbefordult a ledorani település utcáin. - Lássuk csak, merre bújhatnak a tetkák!

*

Marta komoly tekintettel végignézett csapata megmaradt három tagján, ahogy felsorakoztak előtte a ledorani fogadó padlásán. A kétfejű, nyúlánk ledorani fogadós ugyanis az épület padlását nyitotta ki a négy utas számára. Lebernyegszerű, lelógó, kékre festett rongyok választották el egymástól a szögleteket, így végül is jutott saját szobaféleség mindenkinek. A falakon olyan kőedények függtek, mint amelyek az utcai világításról is gondoskodtak, csak ezek kisebbek voltak, és lyukacsos fedővel látták el őket, hogy ne fröccsenhessen ki belőlük a bíborszínű olaj. A vöröses fényben, a szövetekkel határolt szobák előtt gyűlt össze a csapat egy utolsó tanácskozásra.

- Mindenki jól figyeljen! - harsogta az asszonyság csípőre tett kézzel. - Most felkészülünk a Titkos Küldetés legfontosabb részére, a feladataink végrehajtására. Zizrel fiam, lenne hozzád egy kérdésem!

A félkobold az előtérbe nyomakodott.

- Igen? - sürgölődött.

- Ma, remélem, te is utánanéztél a saját titkos feladatodnak, ahogyan utasítottalak!

- Persze, csak természetes - bólogatott a rőt hajú, apró emberke buzgón.

- Jól van, de nem is ez a lényeg. Hanem azt szeretném tudni, hogy jártál-e közben a ledorani király palotájánál is, a fővárosban?

- Igen, arra vitt az utam.

Marta erre odahajolt a holmijához, és elővett belőle egy darab pergament.

- Akkor, légyszíves, rajzold le a palota körüli domborzati viszonyokat és az utcahálózatot! Szükségem lesz egy kiváló térképre a feladatom végrehajtásához.

Zizrel szeme kidülledt, és furcsa zavar jelent meg az arcán. Nem nyúlt a felé tartott pergamen irányába.

- Én... öhm... - makogta. - Én csak... elmentem mellette, nem figyeltem meg a... öhm... terepviszonyokat...

- Semmi gond, csak vázold fel, amire emlékszel! Egy ilyen jó térképkészítőnek ez gyerekjáték.

A félkobold átvette ugyan végre a papirost, de csak idegesen gyűrögetni kezdte.

- Nem... nem nagyon emlékszem semmire... - nyekeregte.

- Használd az eszed, fiam!

- Én... én...

Martának most már feltűnt, hogy valami nincs rendben a félkobolddal. Egyszerre pörögni kezdtek a nő agyában a gondolatok. Végül is, látta egyszer is térképet készíteni az út során Zizrelt? A félkobold csak mások által szerkesztett, már nála lévő térképekből dolgozott, és azokon is olyan lassan tudott kiigazodni néha, hogy Marta is gyorsabban leolvasta volna róluk a tudnivalókat. A hajón időtöltésképpen rajzolgatott meg pingált ugyan Zizrel ábrákat az általa vásárolt térképvázlatokra, de ki ellenőrizte, hogy pontos és helyes térképek lettek-e belőlük?

Az asszonyság jókorát csettintett az ujjaival a félkobold orra előtt a levegőben.

- Na, fiam, most jókora bajban vagy, rajtakaptunk! - bődült rá. - Nem is tudsz térképeket készíteni, mi?!

Zizrel szökkent egy kisebbet ijedtében.

- Én nem... én csak... - tiltakozott. De már az arcára volt írva a bűntudat, és Marta biztos volt benne, hogy rátapintott az igazságra. Még jól emlékezett rá, hogy mennyire rosszul esett Zizrelnek, amikor ő az árulót keresve a szemére hányta, hogy csak a régi sikerei fényében sütkérezik, és régóta nem állt elő híressé vált térképpel. A félkobold talán nem is csak a kiabálás meg a gorombaság miatt vette a szívére a szavakat, hanem sokkal mélyebben az elevenébe talált a vád...

- Kapsz egy esélyt, hogy megmagyarázz mindent, de ha nem élsz vele, hidd el, meg fogod bánni! - ripakodott rá az asszonyság, és fenyegetően fölé tornyosult. - Megkedveltelek, de ha most azonnal nem mondasz el mindent, amit titkolsz, úgy jársz, mint az egyszeri segédem, aki megpróbálta ellopni a zsákmányrészemet... Még azóta is Oske-földön ápolják a főtemplomban, pedig ez már húsz éve történt!

Zizrel megremegett, és Lila felé pislogott, mintha abban reménykedne, hogy a lány meg tudja cáfolni a sejtelmes rémtörténetet. De Lila csak szájtátva bámulta őket, így aligha adhatott volna választ a kérdésre, hogy találkozott-e Oske-földön Marta pórul járt segédjével.

- Háromig számolok, fiam! - mennydörögte az asszonyság.

- Jó, jó, inkább megmondom az igazat! - Zizrel reszketve kibökte: - Nem is Zizrel vagyok. Vagyis én vagyok Zizrel, de mégsem. Öhm... Kicsit zűrös ügy.

Marta érezte, hogy megdermed. Be kellett magának ismernie, hogy igazak voltak a korábbi szavai, tényleg megkedvelte a félkoboldot. Zizrel folyton igyekvő, túl lelkes engedelmessége mögött valódi bűnbánatot érzett a denevéremberes eset óta, és becsülte, hogy képes volt felülbírálni a saját elhamarkodott döntését. Olyasmi helyzet lehetett ez Zizrelnek kicsiben, mint amit Marta számára a gnóm falu véres pusztulása jelentett. Azzal a különbséggel, hogy Zizrelnek még volt lehetősége jóvátenni, amit elkövetett, és szemlátomást az egész út során ezen igyekezett. Lassan kezdett igazi útitárs válni belőle, egy nélkülözhetetlen segítség Marta oldalán, és a nő úgy érezte, hogy mindazok után, amiket már meg kellett élnie, megszakadna a szíve, ha most Zizrel valamilyen, sötét, gonosz titokról rántaná le a leplet.

- Az egész annyi, hogy engem igazából nem Zizrelnek hívnak, hanem Ziziknek, és a híres térképkészítő, Zizrel öccse vagyok. Ikertestvérekként, egyszerre születtünk a Kilenc Sziget földjén. - A félkobold lesütötte a szemét. Martának úgy tűnt, hogy főleg az ő tekintetét kerüli. - Együtt nevelkedtünk apró félkobold csemetékként. Együtt kezdtük el tanulni a térképrajzolást is. Zizrel hamar kitűnt a tehetségével és a rátermettségével. Már egészen fiatalon híressé vált, mindenki megismerte a nevét meg a képességeit a környéken. A koboldgyerekek felnéztek rá, mint egy bálványra, híres tudósok kezdték látogatni Iziliar minden tájáról. Én meg...

Zizrel még zavartabbnak tűnt, hegyes fülei egészen bevörösödtek.

- Én meg csak ültem a poros irattár mélyén, karistoltam az újabb meg újabb próbálkozásokat a papirosokra, de senkit nem érdekelt - folytatta akadozó hangon. - Ügyetlen voltam, tehetségtelen térképkészítő. Az emberek észre sem vettek, azt sem tudták, hogy létezem. Mindenki csak Zizrelről beszélt. Zizrel előállt a duliathi térképfüzérrel, bekerült a tankönyvekbe, ismert lett és sikeres. Titkon mindig arról álmodtam, hogy egy napon majd engem fog körbelengeni ez a dicsfény. Azt hittem, akkor többnek érezném magam. Hogy teljesebb lenne az életem.

A félkobold vékonyka hangja egyre erősebben remegett.

- Aztán egy napon, sok-sok éve már, meglátogattam Zizrel bátyámat. Az utazási terveiről mesélt. Közben leültünk vacsorázni, és hirtelen rosszul lett. Nyers halat ettünk, félrenyelt egy szálkát... Mire felocsúdtam, már megfulladt. Nem tehettem érte semmit. Egy darabig ültem fölötte, és sírdogáltam, aztán segítségért akartam indulni. Ekkor jutott eszembe, hogy hiszen éppen messze földre készült, ahol még nem látták személyesen, és egyébként is, mennyire hasonlítok rá... Mi lenne, ha pár napig sütkérezhetnék az őt övező rajongás, elismerés fényében? Össze volt már készítve az úti csomagja is, így végül titokban, az éj leple alatt eltemettem. Elmentem helyette a találkozóra, ahol híres térképkészítőkkel futottam össze. Gratuláltak, kitüntetett figyelemmel vettek körbe...

A félkobold óvatosan emelte fel a tekintetét, mintha félne attól, amit a többiek szemében láthat.

- Annyira lenyűgözött a váratlan hírnév, hogy nem is váltam meg többé a hazugságomtól - fejezte be végül a vallomását. - Hosszú éveken át éltem Zizrelként. Ám lassan kopni kezdett a bátyám emléke. Felhasználtam az összes térképet, amelyet a háza padlásán találtam, de nem tudtam újakat rajzolni. Egyre elmaradoztak az ünneplő gratulációk. Már nem is igazán hiányoztak. Összesen két dolog van, amit életem során igazán megbántam, és az első ez volt, amikor Zizrel nyomdokaiba léptem ilyen csaló módon. A második meg az őserdei árulásom, de azt tudjátok. Szóval, rájöttem, hogy sekélyes örömet okozott, hogy Zizrel tollaival ékeskedtem. Ettől nem lettem több, sőt, mindig csak kevésbé néztem fel saját magamra. Amikor épp kezdtem volna ezt elfogadni, pont akkor érkezett a megtisztelő császári felkérés, hogy vegyek részt a Titkos Küldetésben. Bebeszéltem magamnak, hogy ez azt bizonyítja, mégis szerezhetek saját érdemeket a térképészetben. Elvállaltam a feladatot. De - tessék! - be kell ismernem, nem történt meg a csoda, semmivel sem jutottam előrébb, és legalább olyan alkalmatlan vagyok a feladatom betöltésére, mint Lila, aki a halálát eljátszó Desdemona helyett jött el...

- Jól van, fiam, az önostorozó rizsát ugorjuk át! - szólt közbe Marta. - Nem nagy öröm, hogy az utolsó pillanatban jövünk rá, hogy a csapat összetétele ilyen silány, de hát, majd faragunk rajta. Mihez értesz, ha a térképkészítéshez nem?

- Semmihez. - Zizrel megint lehajtotta a fejét. - Semmi mást nem tanultam.

- Mégis, mi érdekel? Mit szeretsz csinálni? - kérdezgette tovább az asszonyság.

- Minden szabadidőmben a térképrajzolást erőltettem kisgyerekkoromtól kezdve. Mással nem foglalkoztam soha.

- Nos, fiam, akkor ez a küldetés egy remek lehetőség arra, hogy megtaláld, mi a te utad. Mert hogy nem a térképrajzolás, az biztos.

- De hát, miért mondod ezt? - fancsalodott el még az eddigieknél is jobban Zizrel ábrázata. - Hiszen Lilát mindig biztattad, hogy a nehézségek ellenére kövesse az álmait, legyen hősnő... Engem miért beszélnél le a térképészetről?

- Mert ez nem a te álmod, hanem a testvéredé. - Marta könyörtelen nyugalommal kimondta, amit gondolt. - És, igazad van, sosem leszel kiemelkedő benne, de nem pusztán azért, mert ügyetlen vagy hozzá, hanem mert nem szereted igazán csinálni. Húzd ki magad, fiam, itt az ideje, hogy szembenézz vele! Te nem Zizrel vagy, és Zizrelnek nem is leszel jó soha. Innentől igyekszünk majd Ziziknek hívni, mert bőven itt van már az ideje, hogy valaki észhez térítsen. És most már kanyarodjunk vissza a feladatainkhoz!

Az asszonyság egy legyintéssel elintézte, amikor a félkobold könnybe lábadó szemmel köszönetet akart rebegni a nyers, de annál találóbb szavakért. Marta határozott mozdulattal félredobta a térképrajzolásra szánt pergamendarabot, amelyet korábban ő nyomott az apró emberke kezébe.

*

Leültek egy utolsó közös vacsorához a fogadó étkezőjében. A kerek asztalokat a külvárosi telkeken látott gyapjas lovak szőréből szőtt takarók borították. A kétfejű fogadós felszolgálta a bort a négy utazónak, bár kissé megütközve szemlélték, hogy a rendelt nedű színe sötétzöld.

- Biztos, hogy jól mondtad neki, mit kérünk inni? - kérdezte meg Marta Gorthostól.

Az idős varázslót nem különösebben foglalkoztatta a gyanús külsejű bor, csak vállat vont. A gondolatai szokás szerint a brossba zárt nőnél jártak. Bosszantotta, hogy az ékszer rabja olyan kínosan szaván fogta az őserdei eskü miatt, és most törnie kellett magát az asszony kegyeiért, hogy nehogy végleg elveszítse az amulettje varázsképességeit. Valahol a szíve mélyén tudta, hogy a bross igazából nem élne vissza a helyzetével akkor sem, ha ráhagyná az egészet, és az asszony visszaadná az amulettje erejét mindenképpen. De volt valami a nőben, ami mégis arra kényszerítette Gorthost, hogy úgy táncoljon, ahogy ő fütyül, és a varázslót igazából ez idegesítette. Vissza akart vágni a brossnak azzal, hogy kinyomoz róla egy újabb részletet. Miután Marta már egyszer leleplezte az ékszer ügyeskedését, amikor az el akarta hitetni, hogy az ősmágusok kéme, most meg az asszonyság olyan sikeresen rávette Zizrelt is a színvallásra, az idős mágus úgy döntött, a terebélyes hölgyeményhez fog fordulni.

- Olyan régóta töprengek rajta, hogyan égett meg a karja - dünnyögte félhangosan.

- Te mi a pudvás tökhajról beszélsz? - csodálkozott rá a mellette ülő Marta.

- A brossba zárt nőn gondolkozom. Dorán, Isidorán vagy Siarán vagy hogy-is-hívjákon... Van pár égési sérülés a karján. Elég súlyosnak tűnt, nem sokkal a bezárása előtt szerezhette. De az arcán meg például nem égett meg. Vajon mi történt? Valamit titkol ezzel kapcsolatban, csak tudnám, hogy mit...

- Hát, ez egyszerű, fiam, mint a pofon.

Gorthos meglepetten nézett fel:

- Te tényleg tudod, hogy mi történhetett a karjával?

- Igen. Csak egy kérdésre válaszolj: szabálytalan vagy szabályos alakúak az égésnyomok?

Gorthos megpróbálta visszaidézni a sebek alakját.

- Olyan... nagyobb, kör alakúak, azt hiszem - motyogta.

- Akkor szándékosan okozták. Kínvallatás. Nyilván a sötét titok miatt, amit őriz. - Marta ivott a kupájából egy korty zöld bort. Elfintorodott, kicsit megrázkódott, majd prüszkölt egyet, és a maradékot odaöntötte a mellette szuszogó mamondu szájába. Közben megjegyezte: - Ne mondd, hogy ezen törni kellett a fejed!

- Milyen igazad van! - eszmélt rá az idős mágus. A homlokára csapott. - Már értem, hogyan került az ékszerbe!

Most Martán volt a csodálkozás sora.

- Ebből hogyan következik...

- Mindegy, a lényeg az, hogy én értem. - Gorthos sietve felkelt az asztaltól. Megfeledkezett a zöld borról is, otthagyta a többieknek. - Köszönöm a segítséget!

Felmászott a kékre pingált lépcsőfokokon a tetőtérbe. Félrecsapta a szobáját képező függönyt, és előkereste a brosst a zsákjából.

- Tudom, hogyan kerültél az ékszerbe! - ismételte el a nőnek elégedetten, diadalmas mosollyal.

- Jaj, már megint kezded ezt a nyomozósdit?! - grimaszolt a bross. - Olyan szánalmas, hogy annak idején ünnepélyesen megígérted, hogy nem fogsz vájkálni a múltamban, és azóta is folyamatosan csak azt csinálod!

- Elfogtak Odo császár katonái - kezdett bele Gorthos rendületlenül -, börtönbe vetettek a császári palota alatti pincékben, és megkínoztak, hogy kiszedjenek belőled egy fontos választ. Ők égették meg a karodat. Azt a titkot akarták megtudni, amelyet még most is őrzöl, és amely miatt feltétlenül életben kellett maradnod. Rajtad kívül nem ismeri senki. A kínzókamra mélyén nem volt olyan, akire rábízhattad volna. Mit tehettél? Egy kódexben olvastam, hogy az ékszerlakat bűbájt a kivégzésekkel együtt hajtják végre a fővárosban. Márpedig, a kivégzéshez használt eszközöket a császári palota alatti pincebörtönben szokták tárolni, amikor nincsenek éppen használatban. Nyilván velük együtt tették el az ékszert is, a Hordóhasú Hotarnak szántat...

- Jól van, jól van. - Az ékszer foglya leintette a kapkodva beszélő öreg mágust. - Inkább elmondom én a teljes történetet. Két hónapig egy penészes cellában tartottak a földalatti pincerendszerben. Bántalmaztak, összevertek, és izzó vasat nyomtak a karomra. Azt hitték, hogy előbb-utóbb megtörök, ha kellőképpen meggyötörnek.

A nő bánatos mosollyal jelezte, milyen hiábavaló ábránd is volt ez a vallatók részéről.

- Egyszer úgy tettem, mintha elájultam volna. Amikor elment a kínzómester egy vödör vízért, hogy fellocsoljon, én felpattantam. Hirtelen a háta mögé kerültem, és odakötöttem őt a termet tartó oszlopok egyikéhez a vaslánccal, amelyet az én sanyargatásomra használt. Utána elfutottam, már amennyire erőmből telt. Tudtam, hogy nem juthatok messzire. Csak percek kérdése, hogy a vallatóm mikor szabadul ki, és mikor riadóztatja a többi őrt. A palota tele volt Odo császár katonáival. Nem menekülhettem. Ha tudnád, milyen boldogan megöltem volna magam! Bárcsak vége lett volna... De nem tehettem, mert a titkomat meg kellett őriznem az utókornak. Ekkor bukkantam rá az egyik koszos, sötét folyosó végén a raktárra, ahol a kivégzéshez használt pallosokat meg az állványt őrizték. És ott volt ez a bross is. Ahogy megpillantottam, eszembe jutott egy beszélgetés, amit az őreim folytattak pár napja a cellám előtt. Hordóhasú Hotarról esett szó, akinek közelgett a büntetése. Nagyjából tudtam, mi az az ékszerlakat bűbáj, és azt is hallottam, hogy hírhedten szörnyű sors. Mégsem volt más választásom. Kínálkozott a kiút, és megragadtam a lehetőséget... Már rajta ült a brosson az ékszerlakat bűbáj, az áldozatára várva. Az ősmágusok korábban elhelyezték rajta az átkot. Ahogy megfogtam a drágaköves ékszert, magába szippantott a varázslat ereje. Utolsó erőmből még belöktem a brosst egy patkánylyukba a raktár sarkában.

Az ékszer kicsit elhallgatott, és Gorthos megítélése szerint ráébredhetett, hogy beszéd közben megint önkéntelenül a megégetett karjára tette a kezét, de most mégsem kapta el onnan az ujjait úgy, mint régebben.

- Így kerültem bele az ékszerbe. Hordóhasú Hotarnak gyártottak egy új brosst az elveszett helyett, és bezárták. Sosem tudták meg, hová tűntem. Ott raboskodtam a patkányfészekben hónapokon keresztül. Aztán egy takarító szolgáló megtalált. Elcserélt a vásárban egy korsó borért. Adtak-vettek éveken át, végül kikötöttem a khallaendari levéltár régiség-gyűjteményében. Mivel a levéltárban az ékszer mélyébe zártam magam a versike mögé, és nem váltam láthatóvá a külvilág számára, előbb-utóbb bedobtak néhány ósdi lopásgátló-varázslat meg pár érdektelen, több száz éves irat közé, ahol a kutya sem törődött többé velem. Ennyi.

Gorthos rádöbbent, hogy levegőt is alig vett, amíg a nőt hallgatta. Akart mondani valamit rá, de képtelen volt megszólalni.

- Nehogy most elkezdj sajnálkozni rajtam! - szólt rá a bross foglya gyorsan. - Nem kell a szánalom. Ha százszor ilyen rossz lett volna, akkor is vállaltam volna az ő emlékéért.

- Az egyetlen ember, akit szerettél... - lehelte Gorthos.

- Igen. Az ő titkát őriztem, és őrzöm még most is. A kishúgom volt, akit a lányomként neveltem fel. Neked nincs gyereked, de ha lenne, tudom, hogy te is megtennéd érte, amit én...

- Hogyan hagyhattad egy pillanatig is, hogy a degertari mészárlás okozójának tartsalak?! - Gorthos olyan váratlan hangerővel rivallt rá a nőre, hogy a bross összerezzent, és hátrált egy lépést az ékszer mélyén. - Te őrült nőszemély! Hogyan állíthattad magadról, hogy egy szívtelen gyilkos vagy?!

- Gondoltam, a degertari mészárlás elég sötét ügy ahhoz, hogy ne sokat kérdezz róla. Meg hát, azok a tekercsek, amelyek mellé behajítottak a khallaendari levéltárban, körülbelül kétszáz évesek voltak, és pont illettek korban a történethez... Azt hittem, ha kapzsi árulónak tartasz, elmegy majd a kedved a múltam firtatásától. - A bross rabja a vállát vonogatta. Látszott rajta, hogy kicsit megszeppent Gorthos kirohanásától. Az öreg varázsló még sosem emelte fel így a hangját.

- Hiábavaló volt az igyekezeted. - A mágus arckifejezése enyhült, de még mindig haragosan méregette a nőt.

- Úgy tűnik, bármit is próbáltam tenni ellene, nekünk az volt a végzetünk, hogy megkedveljük egymást - mosolyodott el a bross ezúttal őszintén. - Nem mintha hinnék olyanban, hogy „végzet”.

Gorthos érezte, hogy elpárolog a dühe:

- Azt hiszem, megértelek.

- Ha tudtam volna, hogy ilyen ártalmatlan kíváncsiskodó vagy, már hamarabb is elmeséltem volna mindezt - kacsintott rá a nő a varázslóra. - De hát, nem árt az óvatosság.

Az idős mágus megcsóválta a fejét. A bross a legképtelenebb helyzetekben is képes volt visszatérni a fölényeskedő, ironizáló stílusához.

- Na, jó, igazából tudom, hogy nem vagy ártalmatlan - javította ki magát a nő pimasz vigyorral. - Csak szeretsz úgy tenni, mintha egy holdkóros bácsika lennél a kódexeiddel meg a tanulmányaiddal.

Az idős mágus nem tudta megállni, muszáj volt elnevetnie magát. A bross foglya is kacagott, és a szívből jövő nevetés egy pillanatra mintha eloszlatta volna a múlt sötét árnyait a szobából.

54. fejezet: A palota alatti pincebörtönben

Az eső forró, szinte gőzölgő hullámokban szakadt le éjszaka a fővárosra. A nyár általában száraz hőséget hozott ezen a pontján az évnek, de most, ellentétben a megszokottal, viharos zápor terítette be a házakat. A föld repedései, a kövezett út hézagai bugyborékoló víztócsákkal teltek meg percek alatt, és a szikkadt talaj sártengerré változott.

Mazedrin főtanácsos lila köpönyegéből facsarni lehetett a vizet, mire a villájától megérkezett a császári palotához. Átázva betocsogott az egyik szolgák számára fenntartott oldalbejáraton keresztül a kertből az épületbe. Mivel nem kívánta, hogy bárki felismerje, nem húzta le magáról a víztől csöpögő, kapucnis felsőruházatot, hanem így osont végig az éjjeli sötétségbe boruló konyha melletti folyosón, majd fel a lépcsőkön. Csak akkor vetette le a csuklyát, amikor belépett a felesége hálószobájába, és felmérte, hogy a nő egyedül tartózkodik a helyiségben.

Nevra most is smaragdzöld selyemköntösét viselte, és az ágya szélén ülve olvasott egy varázsitalok főzéséről szóló könyvet. A férfi helyet foglalt mellette, nem törődve a felesége megjegyzésével, hogy hideg vízzel áztatja el a megvetett ágyat. Félretolta a nő elől a kötetet, hogy rá figyeljen.

- Semmi hír Thiagóról - jelentette be. Képtelennek érezte rá magát, hogy szokásos mosolyát magára kényszerítse, ezért csak fáradt szájrándulással kísérte szavait. - Úgy tűnik, Jarmir megölte. Végünk van...

- Lehet, hogy azért nem jelentkezik, mert kölcsönösen kinyuvasztották egymást. Gondolj bele, ez lenne a legjobb lehetőség, ami csak történhetett! - Nevra biztatóan megütögette a férje karját. - Végül is, egyelőre nyoma sincsen a város határában a hadseregnek. Ha Jarmir győzött volna, már értesültünk volna a csapatok vonulásáról.

- És ha Jarmir minden hozzánk hű katonát kivégeztetett? Nincs olyan sok kémem a seregben, Thiago gondoskodott róla az évek során, hogy ne tudjanak beépülni. Lehet, hogy a had már rég úton van, csak nem tudunk róla.

Nevra elbiggyesztette az ajkát.

- Ez éppen lehetséges - ismerte be. - De hát, nem igaz, hogy ennyit sem lehetett rábízni arra a karót nyelt Thiagóra! Az egyetlen dolog, amihez ért, az a gyilkolás, és még erre is képtelen volt...

- Nem tehetünk mást, bíznunk kell benne, hogy mégis sikerrel járt. - Mazedrin arcán egyre elgyötörtebbnek tűnt a kifejezés. - Ha elszúrta, akkor már minden mindegy, de nem adhatjuk fel a reményt...

- Jól van, bízzunk benne! Azért mindenesetre felkészülhetnénk rá, ha mégis Jarmir győzött, és már csak pár napunk van hátra az életünkből... - Nevra sejtelmesen elhallgatott.

- Mire gondolsz?

A nő elkezdte lehúzni magáról a köntöst, és félreérthetetlen pillantást vetett a férjére.

- Neked elment a maradék eszed is? - Mazedrin azonnal megállította. - Alig fél órám van, és egy nagyon fontos dolgot kell megbeszélnünk.

A nő kelletlen sóhajjal elfogadta a választ, és visszavette magára a ruhát:

- Nos, halljam az őrülten fontos közölnivalódat!

- Sikerült kifaggatnom az összes kémemet, akiket Thiagóra állítottam, amíg Edita után nyomozott. Mostanra összegyűjtöttem mindent, amit kiderített. - Mazedrin előkerített lila köpönyege zsebéből egy ázott, gyűrött pergamendarabot. Széthajtogatta. - A legfontosabbakat felírtam, tessék! - És a felesége kezébe nyomta a vizes papirost.

Nevra ránézett a felsorolt szavakra, amelyek a lapon sötétlettek.

- Zara? - olvasott fel hangosan egy nevet.

- Edita nővére volt.

- Két lánya is volt az ikreknek?! - hüledezett a nő.

- Jaj, nem, dehogy! Még csak az kéne! Zara vér szerint a Chellionok lánya volt, de mivel a Chellionok a sajátjukként nevelték Editát az ikrek eltűnése után, ezért olyan, mintha Edita valóban Zara húga lett volna.

- Ki nem állhattam a Chellionokat. Pöffeszkedő, lekezelő alakok. Az egyik kedvenc délutánom, amikor végignéztem a kivégzésüket...

- Nekem semmi személyes bajom nem volt velük - árulta el a báró egykedvűen.

- Akkor miért végeztetted ki őket?

- Mert szükségem volt az egyik birtokukon áthaladó útra egy kereskedelmi kapcsolat kialakításához. Nem voltak hajlandóak beleegyezni, hogy az áruval megrakott szekerek áthaladjanak a földjükön. Na, de mindegy is, ne nosztalgiázzunk tovább, mert a Chellionoknak nem sok szerepük volt Edita további sorsában. Amikor ki akarták adni Odo császár katonáinak, a Zara nevű lányuk megszöktette a kislányt, és ketten eltűntek valamerre Iziliar messzi vidékein.

- Ennyi? Ennyit sikerült megtudnod? Hát, ezzel nem jutottunk előrébb.

- Várj! Van itt más is. A besúgóim tegnap találtak egy halottidézőt, aki egy marék unikornissörényért cserébe hajlandó volt elárulni, hogy Atala felélesztette a segítségével kis időre Eguo testőrparancsnok csontvázát, hogy egy kérdést feltehessen neki. A kérdés így hangzott: „Hová lett az ikrek leszármazottja?” Ezek szerint még él az ikrek leszármazottja. És ami még érdekesebb, a halott azt felelte, hogy „Senki más nem tudja, csak Zara. Nála van a válasz a kérdésre!”

- Tehát valahogyan életben maradt Edita is meg ez a bizonyos Zara is? - Nevra hitetlenkedve felvonta a szemöldökét.

- Nem. - Mazedrin a fejét ingatta. - Editát megtalálták Odo császár katonái, és megölték. Kerbelen a szemtanúja volt, ahogyan a holttestét bemutatták az öreg császárnak.

- Akkor?

- Atala nem azt kérdezte Eguo csontvázától, hogy hová lett Edita, hanem azt, hogy az ikrek leszármazottja...

- És ez csak egyet jelenthet: Editának volt egy gyereke, akit nem találtak meg a katonák, és aki tovább vitte az ikrek vérvonalát! - eszmélt rá Nevra.

- Pontosan. Végül Zarát is sikerült elfogniuk, ezt egy öreg hóhér unokájától sikerült megtudnom. Vallatni kezdték, ugyanis ő rejtette el valahol Edita gyerekét... De mielőtt értelmes választ szedhettek volna ki belőle, Zara szőrén-szálán eltűnt a kínzókamrából. Szóval, végleg elakad a történet, mert senki sem tudja, hogyan válhatott az a nő köddé. És itt lenne szükségem a segítségedre. - Mazedrin megcirógatta a felesége haját. - Le kellene menned a pincébe, és meg kellene keresned Zara vérét. Egészen biztosan okoztak neki sebeket a kínzókamrában, és mivel nem hiszem, hogy az elmúlt pár száz évben alaposabban feltakarítottak volna ott, maradnia kellett pár csepp vérnek a köveken. Te varázslattal meg tudnád találni.

- És?

- És ha meglelnéd a vérét, ki tudnád vetni magadra a vérfelismerő bűbájt.

Nevra szemében felcsillant a megértés fénye. A vérfelismerő bűbáj arra szolgált, hogy ha a vér tulajdonosa a varázslat elvégzőjének közelében tartózkodik, a bűbáj értesítse erről a mágust. Nem kellett hozzá más, csak amulettek, bonyolult varázsigék és néhány csepp vér a keresett illetőtől. Bár kirívóan magas szintű amulett-használói tudást igényelt a bűbáj elvégzése, Nevra úgy vélte, képes lehet rá, ha megerőlteti magát. Csak azt nem értette, mivel vinné ez őket előrébb Zara keresésében.

- Gondolod, hogy pont összefutunk Zarával az elkövetkező pár napban? A vérfelismerő bűbáj hatása legfeljebb egy mérföldnyi távolságra terjed ki, és már ahhoz is elképesztő mágikus bravúrra lenne szükség részemről. Valószínűbb, hogy mindössze tíz-húszlépésnyi távra lesz érvényes, ha egyáltalán végre tudom hajtani...

- Tudom, hogy mindez több mint ötven évvel ezelőtt történt, és mások sem tudták megfejteni a talányt. Nem is sejtem, hogyan rejtőzhetett el ez a Zara, de annyi biztos, hogy Atala is a nyomában van. Nekünk kell előbb megtalálnunk, de ha mégis Atala lelne rá hamarabb, ezzel a vérfelismerő bűbájjal legalább esélyünk lesz azonosítani, ha börtönbe vetteti, és idehozza a nőt a közelünkbe.

- Meg akarod védeni Zarát Atalától?

- Igen. Ő a kulcs az ikrek leszármazottjához, aki pedig tényleg hasznunkra válhat még Atalával szemben. Mondjuk, ha Atala rájön, hogyan tudja felnyitni azt a titokzatos ládát, akkor nem számít többé senki és semmi...

- Jól van, megkeresem Zara vérét a kínzókamrában - ígérte Nevra, és bátorítóan a férje vállára tette a kezét.

- Ennyi? Semmi akadékoskodás, nyavalygás, hogy a mágikus körök meg egyéb bűbáj-vackok miatt milyen nehéz lesz megtalálni?

- Megpróbálok utánanézni, ennyit ígérhetek.

- Hát, akkor ez gyorsan ment. Lesz is időnk mással foglalkozni... - Mazedrin rámosolygott a feleségére, és végighordozta rajta a pillantását. Nevra egyből megértette az utalást, és a férje ölébe mászott, nem törődve a férfi ruhájából csöpögő hűvös vízzel. Elmélyült csókban fonódtak össze.

Ekkor azonban megnyikordult az ajtó. Rögtön ki is nyílt, és Atala úrnő toppant be rajta. Mazedrin és Nevra egyből szétrebbent.

A császárnő hófehér selyembe öltözött, és nyakában még most, estefelé is hatalmas aranyláncok függtek a felfűzött, zöldes színű méreg üvegcséje mellett. Húsos, porcelánszínű karján pedig drága karperecek csörögtek. Még puha saruba bújtatott lábán is nemesfém ékszerek csillogtak a falon pislákoló gyertyák fényében. Az úrnő sötét, szénnel kihúzott szemével kaján pillantást vetett Nevrára meg Mazedrinre, akik zavartan igazgatták a ruházatukat.

- Ó, mennyire sajnálom, hogy megzavartam ezt a meghitt pillanatot! - gúnyolódott a császárnő, miközben besétált a helyiségbe aggasztóan derűs mosollyal az arcán. - Viszont annak nagyon örülök, hogy együtt találtalak titeket, ugyanis egy fontos hírt szeretnék megosztani veletek. Mindkettőtöket érint.

Mazedrin megállapította gondolatban, hogy Atala valószínűleg szörnyű információt akar közölni. Többnyire a hátborzongató bejelentésekhez választott efféle alkalmatlan időpontokat. Biztosan győzött Jarmir a párbajban, közeleg a sereg, Thiago halott, és vele együtt minden tervünk. És a császárnő arra készül, hogy ezt most a lehető legnagyobb kárörömmel az orrunk alá dörgölje...

Csakhogy az úrnő elhangzó szavainak semmi köze nem volt a hadsereghez vagy a katonákhoz:

- Képzeljétek, megtudtam, hová lett a lányotok, a kis Lorilla!

Nevra alig érezhetően összerezzent a férje mellett, Mazedrin szívét pedig jeges félelem szorította össze. Akárhol is van Lorilla, és akármit csinál éppen, annyi biztos, hogy az semmi jót nem jelenthetett, ha Atala tudott róla. Főleg, ha ilyen kedélyes mosolygással beszélt...

- Nem is említettétek pedig, hogy elszökött a templomból - tette hozzá az úrnő -, de szerencsére magamtól is utánajártam az ügynek. És - milyen váratlan fordulat! - Lorillácska pont a Titkos Küldetés résztvevői között kötött ki.

A házaspár úgy bámult rá a császárnőre, mintha az hirtelen átalakult volna egy mocsári lidérccé. Atala élvezettel hatásszünetet tartott, nyilván azért, hogy gyönyörködhessen a pillanatban. Csak aztán folytatta:

- Ez, persze, igen sajnálatos körülmény, tekintve, hogy ti azon munkálkodtok, hogy a küldetés valamennyi résztvevőjét meggyilkoljátok... - Atala meglegyezte magát a kezével a fülledt melegben. - Így valószínűleg mostanra már halott. Ha pedig mégsem, akkor én fogom megöletni, amikor visszatér az útról. Nem maradhatnak tanúi a küldetésnek, úgyhogy ki fogom irtani az egész kis csapatot. Már várják őket az embereim.... Tragikus, nem?

Mazedrin érezte, hogy a szíve erősen, zaklatottan ver a benne ébredő aggodalomtól.

- Jaj, de nem is akarlak titeket tovább zavarni! - Atala csengő hangon felnevetett, és az ajtó felé fordult. - Itt az ideje, hogy elfogyasszak egy kis mézes fügét, aztán nyugovóra térjek. Csak szerettem volna, ha végre tudtok valami biztosat az eltűnt lányotokról, és gondoltam, éppen itt az ideje, hogy tájékoztassalak titeket. - Azzal vidám, ütemes léptekkel távozott a szobából, lazán belökve az ajtót maga mögött.

Mazedrin jó darabig fel sem fogta, hogy hol van, csak szoborrá dermedve meredt a császárnő mögött becsukódott ajtó lapjára. Nem érzett mást, csak szíve szabálytalan kalapálását. Végül a felesége térítette magához azzal, hogy remegő kézzel megfogta a báró köntösének az ujját.

- Szerinted igazat mondott? - Nevra hangja elfulladt. - Lehetséges, hogy... hogy... Lorilla meghalt miattunk?

- Nem tudom. - A férfi lassan elvonta a pillantását az ajtóról, és ránézett sápadt feleségére.

Egy darabig megint hallgattak mindketten, aztán Mazedrin összeszedte magát. Megragadta a nő kezét.

- Bízzunk Lorillában! - jelentette ki, bár nem tűnt túl mélynek a meggyőződése. - Olyan régóta vágyott rá, hogy hősnő lehessen! Valahogyan majd csak kivágja magát a csapdából... És még ott van az az esély is, hogy az áruló felismeri. Nem buta a kémem, rendelkezik annyi józan ésszel, hogy ha rájön, kicsoda Lorilla, nem fogja bántani. Még reménykedhetünk...

Nevra lehajtotta a fejét. Nem felelt.

- Tudod jól, hogy ha lett volna bármi más választásunk, én sem kezdtem volna bele ebbe az egészbe. - A báró hangjában olyan kimerültség érződött, mintha nem bírná tovább elviselni a ránehezedő terhek súlyát. - Lázálom, őrültség Atala ellen fordulni... Hányszor néztem végig, hogy az ellenségei hogyan végzik előbb-utóbb! De ha nem próbáljuk meg, akkor is végünk. Megölet minket meg a lányunkat is, ha megszerzi a végtelen hatalmat a ládából. Így legalább esélyünk volt...

Nevra hirtelen odasimult hozzá, és magához ölelte.

- Ugye, tudod, hogy Atala direkt azért árulta el most, hogy mi lett a lányunkkal, mert azt várja, hogy megtörünk, kétségbeesünk, és ostobaságokra ragadtatjuk magunkat? - suttogta.

- Igen, persze, hogy tudom. Sajnos, éppen elég jól ismerem. De mégis mit tehetnék? Ha Lorillának baja esett...

- Akkor már úgysem segíthetünk rajta. - Nevra visszaerőltette magára hideg nyugalmát. - Tartanunk kell magunkat a terveinkhez és bízni...

- Mi van, ha még tudnánk segíteni neki valahogyan? Ha embereket küldenék...

- Atala pontosan erre vár! Tudod jól, hogy ezt akarja. - A nő még erősebben magához szorította a férjét.

- De ha mégis...

- Ha lenne még esélyünk megmenteni, akkor Atala nem mondta volna meg, hogy hová lett! Ha arra fordítod az erődet, hogy megkeresd és megvédd a lányunkat, akkor Atala elnyeri a láda mágiáját. Megöl majd mindenkit, Lorillát is. Olyan látszatot próbál kelteni, mintha dönthetnél, hogy bizonytalanságba sodorjon, de valójában nincs választásod. - A nő hangja már teljesen határozott volt. - De ne nekem kelljen már helyetted gondolkodnom!

Mazedrin csókot nyomott a felesége nyakára.

- Igazad van. Ez is csak egy csapda, mint minden más, ami Atalával kapcsolatos.

- Légy erős! Ha most elrontunk valamit, akkor nagyobb bajba keverjük Lorillát még ennél is... Észnél kell lennünk.

- Még szerencse, hogy a birodalom legjégszívűbb boszorkányát vettem feleségül - dünnyögte a férfi egy árnyalatnyi mosollyal a szája szegletében. - Mihez kezdenék különben nélküled?

- Tudod, hogy én is aggódom Lorilla miatt. De nem hagyhatjuk, hogy Atala elérje a célját!

Mazedrin a karjában tartotta a feleségét, és elgondolkodva hallgatott egy percig.

- Kitaláltam, mit fogunk tenni - mondta végül. - Abban igazad van, hogy olyan személyt nem küldhetünk el a fővárosból Lorilla megmentésére, akire itt van szükségünk... De tudok valakit, aki itt nem lenne a segítségünkre, viszont ha beszélek vele, akkor talán elsiet majd az Öböl-tenger partjára, és megpróbálja megvédeni a Titkos Küldetés résztvevőit Atala merénylőitől. Ha a megfelelő dolgokat közölném vele... Lehet, hogy már így is túl késő, meg ő csak egyetlen ember, de ennél többet nem tehetünk. Még mindig jobb, mint a semmi.

*

Az eső dobolása behallatszott a mennyezet alatt húzódó ablakréseken keresztül a pincefolyosókra is. Itt már egyre kevésbé érvényesült a nyári meleg, és erősödött a nyirkos falakból áradó dohos penészszag. Ráadásul, folyamatosan hűlt a levegő minden lépcsősorral, ahogy Nevra a börtönrendszer mélyebben fekvő cellái felé ereszkedett le. A nő sovány derekán halvány fénnyel derengtek az övére függesztett amulettek, jelezve, hogy gazdájuk számtalan mágikus kört és varázsaurát idéz meg maga körül, miközben a pince sötétjében lopakodik.

Nevra érezte, hogy kezdi felemészteni az erejét az útját leplező sok rejtő bűbáj, és már a mágia okozta fájdalomtól is egyre zavarosabbá váltak a léptei. Kénytelen volt egy-két kevésbé fontos varázst megszüntetni. Szerencsére már elég mélyre jutott a nyálkás, víztől csöpögő folyosók labirintusában. Tudta, hogy lemaradt messze az utolsó kém is, aki egy órája még a nyomában loholt mosókonyhai szolgának öltözve.

A nő kiválasztott egy pókhálókkal beszőtt, sötét sarkot. Nem törődve az ízeltlábúakkal meg egy patkány porladó csontvázával, letérdelt. Leoldozta az övéről az amuletteket sorban, és kipakolta mindet maga elé a porba félkör alakban. Aztán előhúzott az öve mellől egy ezüstözött élű kést.

- A vér a vérhez tartozik... - szűrte a foga között egy régi, halál mágiával foglalkozó könyv szavait, és belemélyesztette alkarja fehér, inas oldalába a pengét. Úgy tartotta a kezét, hogy a kibuggyanó vörös vér az amulettekre csorogjon le. Behunyt szemmel elkezdte magában megidézni a mágikus kereséshez szükséges varázserőket. A vér buborékokat vetett, és forrni kezdett az amulettekhez érve, azok pedig vakító, színes fényjátékban törtek ki.

Nevra egyszerre megérezte a pince kínzókamráiban évszázadok alatt kiontott vér ezernyi maradványát, a megszámlálhatatlan áldozat emlékét. A kövek megőrizték a sikolyokat, a félelmet... A nő keze megvonaglott az amulettek fölött a levegőben, de erővel ott tartotta, és kényszerítette rá magát, hogy még mélyebbre lépjen a varázslat örvényében.

A pincebörtön hatalmas volt. Megannyi titkos folyosója túlterjedt még a császári palota alapterületén is. A varázslónő tudatában megjelent a hideg folyosók szövevényes, szerteágazó útvesztőjének képe... Bár a pincebörtönnek azon a részén, ahol a varázslatot végezte, síri csönd honolt, mégis folyamatosan lánccsörgést és távoli sikolyokat hallott felé kúszni az árnyak közül.

Valahol biztosan ott rejtőzött a szerencsétlenül járt Zara nevű nő vérének néhány cseppje is, de Nevra egyelőre nem találta. Csak vértócsákat és vérpatakokat látott kirajzolódni behunyt szemhéján keresztül, de nem tudta azonosítani egyesével.

Kiélesítette a bűbáj érzékelését a pincerendszer egész területére és még kicsivel azon túlra is, bár a túl nagy erejű varázslat izzó fájdalommal mart a csontjaiba. A nő összeszorította a fogát, és igyekezett nem elveszteni az irányítást a varázserők fölött. Hideg szél támadt fel körülötte, és a térde előtt pihenő amulettek rezegni kezdtek a porban. A karjáról csorgó vér cseppjei sisteregve táncoltak az amulettek tükrös felületén.

És ahogy Nevra a vérmaradványokat egyre növelt mágikus erővel kutatta mindenfelé, egyszerre rájött valamire, aminek ugyan semmi köze nem volt Zarához, de olyan döbbenetes felfedezés volt, hogy a nő meglepetésében elvesztette a varázslata erejét. A mágikus megterheléstől zihálva omlott a porba az amulettjei mellé.

*

Másnap reggel a méregkeverőnő első útja a fővárosi könyvtárba vezetett. Összeszedette egy könyvtárossal az összes történetírói krónikát Iziliar közelmúltbeli történelméről, és behordatta egy olvasóterembe. Délig fel sem kelt mellőlük, csak megszállottan lapozott.

Délután is csak a férje érkezése szakította meg a kutatómunkáját.

- A szolga, akit hozzám küldtél, azt mondta, hogy sürgős beszélnivalód van velem. - A báró odahúzott egy széket a felesége olvasóasztalához, és leült. - Mit keres előtted ez a sok krónika meg más régi feljegyzés?

- Tegnap éjjel a vér keresése során tettem egy felfedezést. Nem köthető Zarához, és nem is a pincében találtam rá, hanem csak a közelében, de fontos lehet. - A szőke hajú varázslónő körbeintett az írások felé. - Most bizonyítékokat gyűjtök, hogy alátámasszam az elméletemet.

- Egyáltalán, megértesz ilyen bonyolult szövegeket?

- Élcelődés helyett inkább azzal törődj, hogy felfogd, amit mondok! Koncentrálj! - Nevra áthajolt az asztal fölött a kódexekből, pergamenekből rakott hegy mellett, és egészen közel húzódott a férjéhez. Csak súgva, alig hallhatóan formálta ajkával a szavakat: - Rájöttem, hogy Odo császár miért hozatta annak idején a palotába a fekete mágiával teli ládát, és miért üldöztette olyan megszállottan az ikrek leszármazottját. Azért, mert magának akarta megőrizni a császári hatalmat örökre. Meg akarta kaparintani a láda mágiáját, hogy minden az övé maradhasson az idők végezetéig. Egyetlen trónkövetelő sem bukkanhatott fel... Ugyanis az öreg császár egy óriási titkot őrzött, amelyre ha ellenfelei netán fényt derítenek, akkor a bukását okozta volna. Végül hajlott kora, és az, hogy öregségére szenilis lett, megakadályozta abban Odót, hogy megfejtse a láda titkát, de...

- Ez valami jókora sületlenség, amit itt összehordasz - szólt közbe Mazedrin. - Odo mindig is a fiaira, Grigorra meg Simkarra akarta hagyni a trónját, nem pedig magának megtartani. Mindenki tudta.

- Valóban? - Nevra szeme felvillant. - Mi van, ha mégsem? Ha olyan titka volt, ami kizárja, hogy Simkarra vagy Grigorra akarta volna ruházni a birodalom irányítását...

- És mégis mi volt szerinted Odo császár nagy-nagy titka?

- Az, hogy igazából egy kentaur volt!

Mazedrin egy pillanatig döbbenten nézett a feleségére, aztán szánakozó mosoly jelent meg a szája szegletében.

- Te megőrültél - szögezte le. - Sejtettem, hogy előbb-utóbb meg fog neked ártani a kotyvasztott főzetek mérges kipárolgása...

Nevra karon ragadta a férjét.

- Mondtam, hogy összpontosíts! - sziszegte.

- Odo császár nem lehetett kentaur - válaszolta a báró olyan lassan és tagoltan, mintha tényleg egy elmeháborodotthoz beszélne. - Gyerekkoromban még láttam is egy felvonuláson, és teljesen átlagos ember volt, mint te vagy én. Egyébként is, nem gondolod, hogy valakinek feltűnt volna, ha az idős császár félig egy ló?!

- Senkinek nem tűnhetett fel, ugyanis Odo alakváltó volt. Figyelj! - Nevra felkapott egy kódexet a sok közül, és levágta a férje elé az asztal szélére. Odalapozott az egyik utolsó fejezetéhez. - „Az Odo nevű katonatiszt Tikut falu környékéről származott, egy erdei kis településről, ahol kentaurok, törpék és emberek éltek a fák gyökerei közt, sárból tapasztott kunyhókban. Ne feledjük, hogy mindez még a nagy kentaurok elleni háború előtt történt, amikor béke és virágzás honolt a birodalomban. A kentaurok meg emberek úgy éltek együtt, mint a testvérek...” - olvasta fel a nő hangosan.

- Hát, ez nem bizonyít semmit - legyintett Mazedrin. - A szülőföldemen trollok és sellők laknak az emberek mellett, és mégsem vagyok sem troll, sem sellő. Szerintem ne nagyon lovalld bele magad ebbe az elvetemült teóriába! - A férfi megsemmisítő mosolyt mellékelt a lovas kifejezéséhez.

Nevra most egy tekercset lobogtatott meg a férje orra előtt.

- Itt egy recept Odo császár kedvenc ételéről. A főszakácsa jegyezte fel. Májpástétom!

- Ööö... - Mazedrinen látszott, hogy most már végképp nem tudja követni az észszerűséget a felesége szavaiban. - Hogy jön ide a májpástétom?

- Tudod, hogyan készítik a hagyományos délvidéki májpástétomot? Disznóvérrel. - Nevra diadalmasan nézett a férjére, de az még mindig értetlenül pislogott rá.

- És?

- És olvasd, mit írt a recept aljára apró betűkkel a szakács! - A nő a tekercsre bökött hegyesre reszelt körmével. - „Odo császár kedvenc pástétomához mindig a hű testőrparancsnoka, Eguo hozatta a legfinomabb vért, amilyet csak Iziliar földjén szerezni lehetett...” Fogadjunk, hogy nem is disznóvér volt, hanem emberi!

- Ez nagyon gusztustalan ötlet, és tényleg nem tudom felfogni, hogy mi lehet a jelentősége.

- Az alakváltóknak egy éven át minden reggel meg kell inniuk a teremtmény véréből, amellyé át akarnak alakulni - magyarázta Nevra. - És miután sikeresen elsajátították egy másik lény külsejének felöltését, utána is néha-néha meg kell ismételniük a szertartást. Fogyasztaniuk kell a faj véréből, amelynek az alakját bitorolják. Érted már?

- És hányan esznek délvidéki májpástétomot, akiknek semmi közük az alakváltókhoz? Ez egy légből kapott...

- Akkor azt mivel magyarázod - vágott közbe a nő -, hogy Odo császár maradványai a Nagy Márvány Kriptában csak fele részben mutatnak azonosságot emberi vérrel, mert másik felükben kentaurvér érzékelhető rajtuk?

Mazedrin kimeredt szemmel bámult rá a feleségére.

- Komolyan? - nyögte ki aztán.

- Igen. Tudom, hogy hajmeresztően hangzik, és én sem hallottam még róla, hogy a mágiától irtózó kentaurok valaha is olyan komoly varázslással foglalkoztak volna, mint az alakváltás, de... Végül is, ki állítja, hogy egy kentaur nem tanulhat a Bhakti-hegységben? Találtam még legalább negyven olyan részletet a kódexekben, amelyek alátámasztják az elméletemet. - Nevra megpaskolta egy kötet bőrborításos oldalát. - Ez például azt írja, hogy Eguo, akiből később az öreg császár imádott testőrparancsnoka lett, korábban egy kentaur istállóban dolgozott patkolókovácsként. Aztán az akkor még katonatiszt Odo maga mellé vette. Pont egy kentauristállóban találkozott a későbbi leghűbb szolgájával?! Amúgy meg nem tartod furcsának, hogy lépten-nyomon Eguo nevébe ütközünk, ha Odo múltját akarjuk kutatni? Szerintem, ő volt az egyetlen bizalmasa az öreg császárnak, és egyedül ő tudta az igazságot Odo származásáról.

Nevra vett egy nagy levegőt, hogy szünetet tartson, de amikor látta a férje arckifejezésén, hogy még mindig nem tudta meggyőzni, mondta is tovább:

- Ja, és a sebhelyek Odo homlokán - azokat még a szobrászok is rámintázták a róla készült alkotásokra - szintén elgondolkodtatók. Nézd meg például a legfőbb kémmestert, milyen pörsenéses az ábrázata! Ismertem egy másik alakváltót is, akinek pedig az állán voltak régi karcolások maradványai... Van egy elméletem arról, hogy amikor egy alakváltó emberi formát ölt, az gyakran nem sikerül tökéletesen, és ez mindenféle bőrhibákban nyilvánul meg. Ha ez az elképzelésem igaz, akkor itt egy újabb ok arra, hogy feltételezzük, Odo alakváltó volt. Na?

- Még mindig úgy gondolom, hogy képtelenség.

- Éjjel leszármazást vizsgáló varázslatot végeztem a Nagy Márvány Kripta halottai között - folytatta a nő -, és mind Simkar, mind Grigor vér szerint igazából Eguo fiai, és nem Odóé. Odónak nem lehetett saját gyermeke, hiszen azon meglátszott volna a kentaur származás. Így inkább kedvenc testőrparancsnokát kérte meg rá, hogy segítsen be ilyen téren is...

- Egyre elvetemültebben hangzik! Biztos vagy abban, amit beszélsz?

- Ennél biztosabb nem is lehetnék. - Nevra mélyen a férje szemébe nézett. - Bízz bennem! Nem mondanék ilyesmit, ha lehetséges lenne, hogy tévedek.

- Jól van. - A férfi arcáról eltűnt a kétkedés. - Ez viszont, tudod, mit jelent? Azt, hogy egy lépéssel közelebb jutottunk a fekete láda eredetének a megfejtéséhez, mint Atala, mert az biztos, hogy ő nem tud Odo titkáról. A láda magyarázatát a kentauroknál kell keresnünk.

55. fejezet: Ledoran királyi palotájában

Marta aggódott, bár ezt eddig ügyesen elrejtette a csapata tagjai elől. Érzett rá ugyan valami szokatlan késztetést, hogy leüljön valakivel megvitatni a kételyeit, de próbált úrrá lenni rajta. Mégis, kivel beszélhetne? Lila még gyászolja Henrik elvesztését. Zizrel pedig éppen most rántotta le a leplet arról, hogy valójában Zizik, és küzd, hogy rátaláljon saját magára. Gorthos pedig csak a brossba zárt nővel hajlandó tűrhető kedvességgel szót váltani, nem sok barátságos megértésre számíthat tőle...

Végül mégis úgy döntött, hogy meg kell osztania valakivel az aggályait. Annak idején is merültek fel benne kétségek, amikor a gnóm falu kirablására indultak. Mégsem kérte ki senki véleményét, és tessék, mi lett a vége...!

Úgy találta, hogy Gorthos az, aki a leginkább terhelhető efféle témákkal a megpróbáltatások előtt. Így másnap reggel, amikor Lila és a félkobold már lemászott a fogadó étkezőjébe elfogyasztani a reggelijét, az asszonyság odalépett a szedelőzködő idős mágus mellé. Gorthos éppen meglehetősen morcosan helyet keresgélt a hátizsákjában a brossnak.

- Nos, öhm... - Marta hangja bizonytalanabb volt a szokásosnál. - Csak meg akarok kérdezni tőled valamit, mielőtt mindenki útnak indulna a feladata végrehajtására...

Az öreg mágus letette a kezéből az ékszert a csomag tetejére, és odafordult az asszonysághoz:

- Nem tűnt fel, hogy eddig engedély kellett volna a megszólalásaidhoz. Tessék! Mondjad!

Marta úgy döntött, egyenesen megfogalmazza, amire kíváncsi:

- Szerinted, pontosan mire irányul a Titkos Küldetés?

- Fogalmam sincs, nem gondolkoztam még rajta.

- Téged nem is érdekel, hogy mi lesz, ha visszatérünk, és átadjuk a fenséges úrnőnek - örök boldogság jusson minden napjára! - a küldetésünk eredményeit?

- Gondolom, bőkezűen megjutalmaz. - Az idős varázsló vállat vont.

- Igen, de mi lesz utána? Mire kellenek neki a mágikus tárgyak? Mert az én feladatom egy mágiával kapcsolatos holmi ellopására irányul, ennyit nyugodtan elárulhatok. És egy helyi lakossal lemásoltattam a megkerült pergamentekercsről Henrik feladatának betűjeleit. A kétfejű fickó egy szót sem értett belőle, én viszont így el tudtam olvasni a Hebrencs feladatát. Majd elvégzem az áruló munkáját is. És neki szintén varázstárgyat kell lopnia. Minek ezek a császárnőnek - áldás rá! -, ha egyszer ő nem is mágus?

Gorthoson még mindig nem látszott, hogy foglalkoztatná a kérdés:

- Biztosan az udvari varázslónője fogja felhasználni a varázstárgyakat. Nem hiszem, hogy sok közünk lenne hozzá.

- A küldetésünk annyira titkos, hogy senki sem értesülhet róla a császári udvarból. A mágikus tárgyak nem a varázslónőnek kellenek, hanem személyesen magának a császárnőnek - éljen örökké virágzó tavaszban! És a főtanácsosa árulót épített be közénk a küldetés megakadályozására. Mit jelenthet mindez?

- Nem hiszem, hogy megérthetnénk egy annyira szövevényes, nyúlós és undorító valamit, mint a birodalmi politika. - Az öreg mágus újból visszafordult a pakoláshoz. Igazgatni kezdte a hátizsákja terhét.

- Benned nincsenek kételyek a megbízásoddal kapcsolatban?

Gorthos keze megállt a mozdulat közben, és abbahagyta, amibe belefogott. Tűnődve nézett Martára.

- Mi van, ha rosszat teszünk? - fogalmazta meg a termetes nő a legerősebben mardosó kételyét. - Mi van, ha ártatlanok halnak majd meg miattunk?

Az öreg varázsló nem tudott felelni, csak álldogált némán, elnyílt ajakkal. Marta úgy találta, hogy kezd meghökkentő mértéket ölteni a mágusra szálló ledermedés. Mintha képtelen lenne moccanni...

Ekkor a brossba zárt nő szólt közbe:

- Egyszer már eldöntötted, hogy elvégzed a feladatot, nem? - kérdezte Martától.

- Igen, elvállaltam.

- És? Mi változott azóta?

Marta csak széttárta a karját:

- Nem tudom. Végül is, semmi olyan nem derült ki a küldetésről, amit ne sejtettem volna már az elején.

- Na, látod? - A brossba zárt nő rámosolygott bátorítóan az asszonyságra. - Mindennek ára van, nem lehet örökké azon tépelődni, hogy megéri-e. Nyilván nem véletlenül döntöttél úgy, hogy eljössz az útra. Lehet, hogy kételkedsz a drágalátos császárnőben vagy a gusztustalan játszmákban vagy a végkifejletben vagy akármiben, de a saját döntésedben bízz meg! Mert ha még abban sem tudsz, akkor semminek sincs értelme.

Martának az az érzése támadt, hogy annak ellenére, hogy az ékszerbe zárt nő egyenesen őrá néz, és hozzá intézi mondatait, mintha valójában inkább az elakadt szavú Gorthoshoz beszélt volna. Talán így is lehetett, mivel a brosst hallva felengedett az idős férfi arcán a megfagyott kifejezés. Újból visszatért a csomagja összekészítéséhez.

- Jól van, azt hiszem, igazad lehet - látta be Marta is. - Sajnos, nem tudjuk felmérni a birodalmi játszmákat, és nem tudhatjuk, hová vezet az út. Csak akkor fog kiderülni, ha végigjárjuk.

Elindult a kékre festett lépcsőfokokon az étkező felé, hogy csatlakozzon Zizikhez és Lilához a reggelinél.

Egy fokkal könnyebb lett volna a vállára nehezedő teher, ha tényleg szívből meg tudott volna bízni a saját döntéseiben, de a gnómok halála óta nem volt képes. És bármennyire is próbált visszatérni a korábbi határozott, törekvő magabiztosságához, mindez csak egy álarc maradt. Nem tudta már tökéletesen elfojtani a felébredő bizonytalanságot.

*

Lila megette az utolsó falatot is a tányérján gőzölgő, sáfrányszínű kásaféleségből. Megtörölte a száját a terítő szegélyébe helyi szokás szerint, aztán felkelt a ledorani fogadó asztalától. Annyit sikerült kiderítenie tegnap a terep-felmérő kutatása során, hogy a Ledorani Királyság fővárosához tartozik egy madárkert is. Legalábbis az iziliari főnyelvet kicsit beszélő öreg ledorani, akit a lány hosszas bolyongás után előtalált egy kocsma padlásán zöld bort vedelve, ezt a két szót használta az énekes tetka lelőhelyére. „Madár” és „kert”.

Lila meg is lelte tegnap a madárkertet. Kívülről már megnézte: egy elkerített földterület volt, amelyet virágokkal és fákkal ültettek tele, és fémrácsos ketreceket pakoltak be. A ketrecek mélyén különféle színes, furcsa madarak ültek. Némelyiket ágakból kirakott fészkek vettek körbe, másoknak odú jelentette a lakhelyét. Az egyik bagoly pedig fejjel lefelé lógott egy üreges fatörzsről.

Mivel a belépő ára igen borsos volt, Lila úgy döntött, hogy nem fizeti ki kétszer. Így mára maradt a feladat, hogy belül körbenézzen. Remélte, hogy egy leendő hősnő számára nem okozhat problémát egy madarat eltulajdonítani a kertből, ugyanis mindössze két őr állt a kapuban a belépési díj beszedésére, más védelem nem látszott. Mindenesetre, azért némileg ez is aggasztó volt.

A lány rövid séta után kiért a városból, és megállt az elkerített madárkert előtt. Előkotorta a Marta tanácsára viselt jellegtelen, barna köpeny zsebéből a pénzét. Az őrök gyanútlanul lézengtek a bejáratot jelentő fémkapu két oldalánál, az egyikük el is volt foglalva egy bokor megmetszésével. Nem úgy néztek ki, mintha rablásra számítanának. A lány megnyugodva kiszámolta az egyik őr meghökkentően sok ujjban szétágazó tenyerébe az előző nap átváltott, ledorani kagylóhéjból hasított pénzérméket, és igyekezve megacélozni lépteit, besétált a kertbe.

Alig tett két lépést az első ketrec irányába, egyszerre megindult felé egy madár. Egyedüliként szabadon eresztve mászkált a kertben, és korábban egy csiga kifordításában ügyködött. Ritka csúf teremtmény volt. Alkatilag leginkább az Iziliar keleti pusztáin élő futómadarakra emlékeztetett, hiszen erős, hosszú lábai voltak, hiányzott belőle azonban az izmos kecsesség, és kisebb termettel rendelkezett, Lila derekáig ért körülbelül. Zömök, formátlan törzse és csupasz, bibircsókos nyaka sem nyújtott túl szívderítő látványt.

Lila megpróbálta elhessegetni az ocsmány állatot, ekkor azonban a madár megköszörülte a torkát, és megszólalt az iziliari főnyelven:

- Üdvözöllek a ledorani madárkertben, ifjú hölgy.

Lila ugrott egy kisebbet riadalmában.

- Azúrkék ég! - sikította.

A madár félrebillentette a fejét, és várt, amíg a lány lehiggad.

- Én leszek a vezetőd a séta során. Megmutatom a kertet, és tájékoztatlak az egyes madárfajok jellegzetességeiről.

- Én azt hittem, hogy az állatok nem tudnak beszélni - szabadkozott Lila, ijedelmét magyarázva. - Egy varázslat ül rajtad, igaz?

- Nem tudom. - A madár egykedvűen megborzolta a tollakat csökevényes bal szárnyán. - Születésem óta tudok beszélni és mindenkihez a saját nyelvén. Ez az egyetlen hasznosítható tulajdonságom van, ezért a ledoraniak betettek ide a látogatók kiszolgálására. Merre induljunk, ifjú hölgy?

Lila tanácstalanul körbenézett. Nem akarta elárulni a bágyadtan kornyadozó madárnak, hogy milyen céllal jött a kertbe, így végül találomra intett az egyik irányba.

- Menjünk, nézzük meg azt a tűzvörös tollazatú példányt ott!

*

Zizik furcsa felszabadultságot érzett. Annak ellenére, hogy éppen egy nem kimondottan szívderítő feladatra készülődött, egy mágikus takaró elrablására a császárnő tekercsre írt utasításának megfelelően, mégis könnyűnek találta a szívét. Szinte ugrándozva haladt végig a ledorani utcákon. Életében először vallotta be a szégyenletes csalást, amellyel a testvére helyére tolakodott. Bár mindig azt hitte, hogy legnagyobb álma, hogy Zizrel életét élhesse, most olyan volt, mintha egy nyomasztó terhet dobott volna le a válláról. Végre levetette Zizrel fullasztó bőrét, és elindulhat az úton, hogy saját maga legyen! És Marta is megértette! A félkobold be kellett hogy ismerje saját magának, hogy a nagyhangú asszonyság véleménye meghatározóvá vált számára. Ki tudja? Talán ha most jól elvégezné a feladatát a Titkos Küldetés során, Marta megengedné, hogy segédként elkísérje további vándorutakra, újabb kalandos küldetésekre... Milyen szép is lenne! Ha létezik valaki, aki segíteni tudna rátalálni önmagára, az Marta. Ő olyan magabiztos és lényeglátó...!

Ábrándozását félbeszakította, amikor megérkezett a ledorani szövőmester házához. Tegnap már körbeszimatolt az iziliari villákkal vetekedő, kőből épült műhely körül. Annyit sikerült kinyomoznia, hogy a gazdag mesterember a pincében tárolja a varázserővel bíró portékáit.

Mivel az épület tele volt személyzettel - még az ablakban is ült egy megtermett ledorani fickó - Zizik jobb híján nyíltan kért bebocsátást. Jó erősen rá vert a kapura a mamonduagyarból faragott kopogtatóval.

*

A madárkertet csipogás és károgás töltötte be, ahogy Lila és az idegenvezetését végző madár körbe-körbe járt.

- Közepes termetű. Lágyhéjú tojással szaporodik. Fészekhagyó... - A csúnyácska futómadár elfojtott egy ásítást, miközben egy újabb ketrecsorhoz terelte Lilát. - Most pedig, a pávafélékhez érkezünk. A százszemű páva messziről felismerhető jellegzetes faroktollazatáról...

- Mindenkinek ugyanezt kell elmondanod? - kérdezett közbe a lány.

- Igen. Ez a dolgom. Szóval, jellegzetes faroktollazata...

- Egyáltalán, szeretsz itt dolgozni? Nem tűnik egy álomnak, hogy egész nap kísérgeted a szájtáti embereket, és egy betanult szöveget mondasz fel.

- Ugyan, ugyan. - A madár megcsóválta borzas üstökét. - Az én külső adottságaimmal örülhetek, hogy életben hagytak.

- Jaj, ne mondj ilyet! - Lila együttérzően megütögette a madár feje búbját. - Az apám egy fontos ember a szülőhazámban. És ő... Nem tudom, hogyan csinálja, de valahogy egyszerűen csak keresztülnéz az ilyen felszínes látszat dolgokon, és meglátja mindenkiben pontosan azt a hasznot, amit az illető a legjobb képességei szerint hajtani tud. Lehet, hogy ez sem hangzik túl bájosan, de most csak ez jutott eszembe a vigasztalásodra. Apa biztosan kinevezett volna már téged személyes tolmácsává. Sokkal érdekesebb meló lenne, köztiszteletnek örvendenél. Ő értékelné, hogy ilyen remek képességeid vannak, hogy minden ismert nyelven beszélsz.

- Tényleg megvigasztaltál - dünnyögte maga elé a madár eltéveszthetetlen iróniával a hangjában -, hogy milyen sokra vihettem volna, ha nem ezen a kontinensen kell élnem.

A lány egyre jobban megsajnálta a fancsali állatot:

- Tudod mit? Ha valaha erre járok még, újra meglátogatlak. Hátha akkor lenne időnk kicsit beszélgetni. Most sajnos eléggé sietek...

- Hová?

- Tovább kell utaznom. Többet, sajnos, nem mondhatok.

- Akkor, térjünk rá a pávafélék faroktollazatára! - A madár folytatta a szövege darálását.

*

Marta leporolta az utazóköpenye szegélyét, és felegyenesedett a ledorani királyi palota konyháján. A szemétledobón keresztül mászott fel, így most nem ártott eltávolítania egy halcsontvázat és egy gyümölcscsutkát a köpönyege redőiből. Eredetileg kényelmesebb bejutási lehetőséget akart keresni, rejtekfolyosófélét feltárni térképészeti vázlatok segítségével, megtalálva az épület legalkalmasabb pontját. Ám Zizik vallomását hallva kénytelen volt feladni az elképzelését.

Nem baj, nem árt egy kis kihívás.

Eltüntette a ruhaujjáról az utolsó fonnyadt levélmaradványokat is, aztán elindult az üresen álló konyharészből egy forgalmasabb másik terem felé. Jó sokáig kellett várnia a szemétledobóban hallgatózva, hogy üres legyen ez a helyiség. Most már nem akart sokáig téblábolni, nehogy belebotoljon egy dolgos segédszakácsba vagy konyhai szolgába, aki megkérdőjelezheti az ittlétét.

A nyüzsgő főkonyha tele volt élettel. A ledorani főzési szokások szembeötlően eltértek az iziliaritól, már ha csak az emberméretű parázzsal teli kőhalmokat nézte, ahová csörlőn engedték le egy-egy függőleges üregben a zárt agyagedényeket, vagy ha az ecetszagú hordókban posvasztott, bepuhult tojásokat vette szemügyre... De a lótás-futás és a fogások választékának gazdagsága maga nem sokban különbözött egy iziliari lakoma előkészületeitől.

Marta lekapott az egyik szegről egy kötényt, és úti ruhája fölé kötötte. Úgy indult beljebb a főzés káoszában. Útközben felvett egy nagy fakanalat is, hogy még hitelesebb legyen az álcája.

„Tudjátok meg, hogy milyen eszközzel érik el, hogy nem működik a mágia a ledorani király palotájában, és akármi legyen is az, szerezzétek meg!” - Így szólt Marta saját feladata. Henriknek pedig egy tükröző márványkőből faragott apró tűt kellett ellopnia a palota kincstárából. Az asszony nem bánta, hogy egy helyszínen utána tud járni mindkét teendőjének, bár a lopkodás kilátása továbbra sem töltötte el túlzott örömmel.

Keresztülnyomakodott a konyha forgatagán, magában fohászkodva, hogy senkinek ne tűnjön fel, hogy eggyel kevesebb feje van az itt megszokottnál. A vállán ugyan vitt egy rongyba csavart káposztaszerű növényfejet - a szemétben találta -, de nem volt azért elég ütős álca. Szerencsére, senki nem vetett ügyet a háttérben osonó személyzetre, és eljutott egy néptelenebb folyosóra.

Indulhat a neheze.

*

A madárkertben még több tollas fészkelt, mint kívülről látszott. Mire a végére értek, Lila lába kezdett sajogni a sok lassú körbe-körbe mászkálástól. Egyszerre viszont megint ott álltak a kapuban.

- Köszönjük a látogatást! - hajtott fejet egy unásig gyakorolt gesztussal az idegenvezető madár.

- Ööö... - Lila zavartan körbepislogott. - Ennyi az összes?

- Nem volt még bőven elég? - A rút madár ásított egyet, és elindult egy fa töve felé csigákat keresni.

- Várj, várj! - A lány utána ugrott. Próbált úgy fogalmazni, hogy ne buktassa le a küldetése célját: - Én egy rendkívül különleges madárfajban szeretnék gyönyörködni. Úgy hallottam, itt találom, de még nem láttam.

- A kesuati fürj? Múlt héten megdöglött.

- Nem, ez egy borzasztóan ritka, csodálatos kis madár...

- A színehagyó sármány? Mostanában be van rekedve, és nem jön elő az odújából trillázni. Nem látogatható.

- Még speciálisabb madárka. Lótusz szirmai között született, dala elűzi az árnyakat...

- Nem hallottam ilyenről. - A madár elkezdett kopogtatni tömpe csőrével egy meszes vázat. - Valószínűleg, már régen elpusztult, ha volt is itt.

- Hát, sajnálom. Azért köszönöm szépen a körbekalauzolást. - Lila elindult a kapu felé, de aztán belenyilallt az együttérzés a bágyadtan ütemes koppantások hallatán. Visszafordult: - Vigyázz magadra! Ja, és tetszik, hogy ilyen ügyesen beszéled az iziliari főnyelvet. Fel a fejjel, majd csak kapsz érdekesebb feladatokat!

- Köszönöm a biztatást, ifjú hölgy, de semmi értelme. Itt is csak épphogy megtűrnek. - A madár életuntan bökdöste tovább a csigaházat.

Lila egyszerre visszalépett:

- Nincs kedved velem jönni?

A váratlan kérdést kis csend követte.

- Én? Komolyan? - A madár hangja fásult kiábrándultságról árulkodott.

- Sajnos, nem mondhatom el, mit kell csinálnom Ledoranban, de ha ennek ellenére velem tartanál, utána elvinnélek Iziliarba. Apa biztosan büszke lenne rám, ha egy ilyen izgi egzotikus ajándékot hoznék neki a nagy útról. Te pedig talán udvari tolmáccsá válhatnál. Na? Mit szólsz?

- Bár nem sok reményt fűzök ehhez az egészhez, de... Úgysincs jobb dolgom. - A madár elcsámpázott Lila után. Az őrök meg sem próbálták visszatartani.

56. fejezet: A Kilenctoronyban

Atala úrnő kinn ült a császári palota kertjében, szokás szerint a zebontáblája mellett. A növényzet felfrissült egy újabb forró záportól, és a zöld levelek még a szokottnál is élénkebben csillogtak. A szökőkút színültig telt, számos vízsugarat köpve az immár ragyogó napfénybe.

Az úrnő felnyitotta a márványtábla szélére tett dobozt, és végigfuttatta puha, fehér ujjait a napvilágra kerülő bábukon.

Ekkor érkezett oda Mazedrin főtanácsos, akiért Atala nem rég elküldetett.

A báró olyan mélyen meghajolt, amennyire csak elkényelmesedett alkata lehetővé tette:

- Az örök égi fény süssön napjaidra, drága úrnőm!

Atala nem viszonozta a köszönést, csak hosszan nézett rá. Mazedrin nyilván megérezte, hogy az úrnő agyal valamin, ugyanis egy idő után kiegyenesedett mézes-mázos mosolyával a képén, hogy láthassa Atala arckifejezését.

- Miben lehetek a szolgálatodra, fenséges császárnőm? - puhatolózott.

- Unatkozom. - Atala egy sóhajjal hátradőlt aranyozott székén. - Zebont akarok játszani.

- Remek választás az idő szórakoztató eltöltésére, fenség.

- Veled.

Mazedrin újból földig hajolt:

- Aligha kötnélek le. Nem vagyok méltó ellenfele a világ legjobb zebonjátékosának.

- Ez nem kifogás! Mindig elkerülted a sok-sok év során, hogy egy asztalhoz ülj velem játszani. Miért?

- Nem szeretem a zebonjátékot, drága úrnőm.

Atalát meglepte, sőt, már-már mulattatta a válasz:

- Valóban? Pedig azt gondoltam, kedvedre való időtöltés. Te, aki mindig taktikázol, miért is ne élveznél egy pont erről szóló játékot?

- Nem szolgál a tetszésemre, ahogyan a zebonjáték rangsorolja a táblán szereplő bábukat.

- Ugyan! Magad is beláthatod, hogy egy birodalomban vannak fontos vezető személyek és értéktelen közrendű senkik egyaránt! A zebonjáték mindössze a valóságot képezi le.

- Biztos vagyok benne, hogy te mélyebben átlátod a világot végtelen bölcsességeddel, fenséges úrnőm. Nekem még, mindenesetre, ennyi megélt évem alatt egyszer sem volt alkalmam megtapasztalni, hogy egy birodalomban efféle módon csoportosíthatók lennének a haszontalanabb lakosok.

Atala végigmérte a bárót még egyszer, aztán a tábla felé intett:

- Ülj le!

Mazedrin kényszeredett lassúsággal foglalt helyet:

- Mit vársz tőlem, császári fenség?

- Játszani fogsz ellenem. Melyiket választod, a fehéret vagy a vöröset?

A főtanácsos meghajtotta a fejét:

- Nem merészelnék dönteni, tedd meg, kérlek, helyettem!

- Én kezdek. - Atala a saját oldalán látott neki a vörös bábuk felsorakoztatásának. Mazedrin követte a példáját a fehérekkel, még mindig kissé vontatott tempóban.

- Megparancsolom, hogy játssz a legjobb tudásod szerint! - szólt rá Atala figyelmeztetésképpen.

- Kegyes úrnőm, nem tehetem. Már a gondolat is felségsértő lenne, ha azt merészelném képzelni magamról, hogy győzhetek...

- Ha megnyered a játszmát, elárulom, mi van a nyakamban lógó üvegben.

Mazedrin keze megfagyott egy pillanatra a bábuk pakolása közben. Aztán egyenletesen folytatta a mozdulatsort:

- Tudom, hogy téged még sosem győzött le senki.

- Nem gondolod, hogy fontos lenne azt is tudnod, hogy mit kotyvasztott a feleséged? - Atala nyomatékképpen meglötyögtette a nyakában függő, lezárt üvegcsét. - Nos?

- Megteszem, ami tőlem telik, de nem sokat fog érni veled szemben, fenség.

- Csak játssz! - Azzal Atala kemény koppanással egy körrel beljebb tolta a halászt, és megnyitotta a játszmát.

Mazedrin egy kis habozás után végül beletörődött sorsába, és ő is elmozdított egy ritka ásványból faragott bábut válaszlépésként.

*

Bayu, Mazedrin főtanácsos nomád származású testőre el sem akarta hinni a szerencséjét. A szíve majd’ kiugrott a helyéből, amikor a főtanácsos kinevezte a Kilenctorony ideiglenes vezetésére, és megbízta Kerbelen ükunokájának felkutatásával.

Mindig is a Kilenctorony volt az álma.

Az egész gyerekkorában kezdődött. Az orpaki törzs, ahol felnevelkedett, nem ejtett foglyokat. Minden kirabolt kereskedőt, közéjük tévedt utazót, bekerített katonát kivégeztek. A kis Bayu már egészen hamar kérdezgetni kezdte, hogy nem lehetne-e másképp. Megmondták, hogy nem. Így szokás, és kész.

Ő azonban egyre álmodozott egy jókora jurtáról, ahol a foglyok élhetnének. Vajon tudnának hasznot hajtani a törzsnek? Elvégezhetnék például a sajtkészítést. Nem nehéz, de annál időigényesebb munka a rongyba csavart alvadt tej facsarása, préselése. Igazán megcsinálhatnák. És, egymással hogyan jönnének ki? Lehetne ő a felügyelőjük, és segítene annak a számtalan különféle utazónak egy csapattá kovácsolódni. Aztán taposhatnák a sok tejsavót, és mennyi finom sajt készülne! Talán még eladásra is maradna.

Amikor tizenhárom évesen, elérve a törzsben a nagykorúság határát, végre a vezetők elé állhatott, előrukkolt az ötletével. Természetesen, körberöhögték. Közölték vele, hogy annál férfiatlanabb dolgot elképzelni sem tudnak, mint hogy valaki tartózkodjon az utazók lekaszabolásától. A következő rajtaütésnél őt küldték előre, hogy kardélre hányjon egy kereskedőcsaládot.

Bevágtatott a karaván táborába, ám szándékosan csak felriasztotta az őrszemeket. Aztán megragadott egy élelmiszerekkel megpakolt zsákot, és elporzott egymaga a puszta mélye felé.

Elhatározta, hogy keres más földeket, olyat, mint ahonnan a kereskedők jöttek. Hátha ott léteznek foglyok. Kiváltképp érdekelte, hogy más népek vajon mit csinálnak a foglyokkal. Előkerített egy másik karavánt, és odament megkérdezni. Ott azonban nem beszélték az ögeb nyelvet, őt magát meg láncra verték. Elvitték rabszolgának.

Így kezdődtek az ismeretei arról, hogy mi történik a birodalmi foglyokkal.

Iziliar városai furcsa helyek voltak. Hamar megszokta, hogy mindenki fintorog, amikor felismerik a vonásaiban az orpaki nomádokét, mégsem bántották. Csak adták-vették, dolgoztatták a földeken. Nem volt túl változatos munka, de az évek során talált egy kedves félküklopsz lányt, így megnősült, és családot alapított. A feleségétől hallott először a Kilenctoronyról. Akkoriban azonban annyi bajlódni valójuk volt a nem rég született ötösikrekkel, hogy nem volt ideje börtönökön gondolkozni.

Pár évre rá a gazdája eladta egy fővárosi rabszolgakereskedőnek. Így elszakadt a családjától, és a hazaküldött élelmiszercsomagokon kívül nem sokat tudott tenni értük.

Kezdte magányosnak érezni magát, és egyre többet álmodozott a Kilenctoronyról. Mindaddig a kemény munkával kellett foglalkoznia viszont, amíg a gazdája egy napon egy fejsérülés miatt újra piacra nem dobta.

Ekkor mosolygott rá a szerencse. Ugyanis, Mazedrin báró egy szikkadt síkságon keresztül kívánt kereskedőkaravánt indítani, és harcosokat keresett a szállítmánya kísérésére. Egyből megvásárolta őt, amint megpillantotta. Az eladót kiváltképp meglepte, hogy Kharon bárója még alkudni sem próbált, mert a nomádok árát gyakorta fél- vagy negyedárra is le lehetett nyomni a népszerűtlenségük következtében. Bayu fejsérüléséről nem is beszélve.

A bárónak azonban tetszett, hogy a nomád szívós, és alkalmas a zord időjárási viszonyok közötti munkavégzésre, így egy jó lovat adott alá, és fontos felelősségeket ruházott rá. Még személyes testőrként is elkísérhette a gazdáját, amikor az kietlen tájakra utazott.

Bayu fejsérülése begyógyult, és egyre több hasznot tudott hajtani. Viszont még ekkor sem merte remélni, hogy valaha eljut a Kilenctoronyba. Kharon bárója ellenben különös ember volt, és még arra is hajlandónak bizonyult, hogy olykor-olykor beszélgessen a nomád származású szolgájával. Így került szóba köztük a hírhedt börtön. Pár hónapra rá pedig Bayu már úton volt gazdájával a Kilenctorony felé.

Még most, hogy már hetek óta itt erőlködött a rend kialakításán, így is álomszerűnek tűnt az egész. Pedig elég döcögősen indult. A börtönőrök összezártak, és csak ímmel-ámmal, fogcsikorgatva végezték a parancsait. Összesúgtak a háta mögött, a szemüket forgatták. Kizárólag a főtanácsos bosszújától való félelmükben engedelmeskedtek.

Aztán azonban Bayu megtanított nekik egy légzéstechnikát, amellyel könnyebben ment a lépcsőzés a hőségben. Készített egy-egy archálót is mindenkinek sivatagi növények szálából, hogy ne szúrjon úgy a tüdejük a forró, poros széltől. Amikor kikevert egy gyerekkorában a szülei jurtájában tanult recept szerinti légyriasztó pasztát is, és megtisztította a konyhát a zümmögő rovarok felhőjétől, elindult végre a változás. Észlelte, hogy lelkiismeretesebben hajtják végre az utasításait, és egyre inkább felfogják az értelmüket. Márpedig számtalan fejlesztési ötlete volt, amelyek a napok teltével kezdtek észrevehetően működni. Ma reggelre pedig az egyik őr már “Uram”-nak szólította. A Kilenctorony tényleg varázslatos hely volt.

Bayu éppen egy új kút ásási terveit rajzolta egy széndarabbal a hálókamrája padlóján kiterített vászonra, amikor kopogtak. Ez volt az első alkalom, hogy betartották vele szemben az illemszabályt belépéskor.

Reno érkezett, az őr, aki megérkezésekor a bárót is fogadta.

- A megszökött rab cellájából jövök - jelentette a férfi, letörölve a verejtéket a homlokáról. - Követtük az újabb utasításaidat, és feltörtük a falakat, hogy átkutathassuk a réseket. És végre találtunk valamit.

Reno előrenyújtotta a tenyerét, megmutatva az apró tárgyat. Egy fémesen fényes, elhajlott korong volt. Smaragdzöld színben játszott.

- Ugyan mi lehet ez? - csodálkozott rá Bayu.

- Sejtelmünk sincs, de talán a szökevény után maradt ott.

A nomád átvette, és közelebbről is megszemlélte. Némán tanulmányozta egy darabig.

- Talán egy asszony ruhájáról származó dísz - vélekedett közben Reno. - Azok hordanak ilyen fényes kacatokat. Egy nő segített neki megszökni?

Bayu csak csöndben odatartotta a színes korongot a napfényre, hogy még jobban láthassa.

- Fel kell keresnünk a legközelebbi oázist - közölte aztán a nomád egyszer csak. - Gyere, elkísérsz. Hozz két öszvért, hogy most rögtön indulhassunk! Ellenőriznünk kell valamit...

Sietve zsebre vágta a fényes lapocskát, és nekiállt összepakolni az útra.

*

Olyan hosszúra nyúlt a zebonjátszma, hogy már magát Atalát is kezdte meglepni. Arra számított, hogy könnyedén legyőzi Mazedrint, főleg, miután a főtanácsos felfedte, hogy nem is kedveli a játékot. Csakhogy a férfi annyira passzívan és óvatosan játszott, hogy lehetetlen volt rést találni a védelmén. Láthatóan maga sem tört a győzelemre, de mindent megtett, hogy bebiztosítsa sorait. Már elhaladt az égen a nap, és Atala csak egyetlen halászt tudott leütni. Kezdte elveszteni a türelmét, de méltóságán alulinak érezte volna beismerni, hogy legszívesebben feladná. Inkább erőlködött tovább, hogy legalább egy újabb bábut bekeríthessen.

Aztán váratlan változatosság történt.

Megzördültek egy közeli örökzöld cserje levelei, és a legfőbb kémmester toppant az asztalhoz.

- Híreket szereztem északról, kegyes fenség - hajolt földig.

Atala felnézett a játékból, és érezte, hogy elakad a lélegzete. Szokatlanul gyenge hangon tudta csak megformázni a választ:

- Már legfőbb ideje volt. Halljuk!

- Elnézést a hosszú várakozásért, de eddig nem tudtam pontos részleteket kihámozni a levelekből, mert óriási a fejetlenség a hadseregnél. A kémem igen nehezen jut információkhoz... De most már biztos, hogy Og merénylői lemészároltak egy magasrangú katonai vezetőt az erődmenti patak partján. - A kémmester, mintha csak késedelmét próbálná bepótolni, úgy hadarta a hírt. - A főkatonák nem mondanak semmit, amíg az eset kivizsgálása tart, de a kémem szerint Thiago főparancsnok az áldozat. A kém látta, ahogyan egy véres ponyván becipelték egy sátorba a holttestet, és az átázott szövetből kilógó kézen megcsillant a főparancsnoki gyűrű.

A közölteket dermesztő csend követte. Mazedrin nyilván most döbbent rá, hogy mindennek vége. Legalábbis, ahogyan megereszkedett a válla a széken ülve, egyértelműen mutatta. Vége a terveinek, az esélyeinek, a reményeinek. Hamarosan elveszít mindent, a hatalmát, az életét, a családját...

Atala tekintete is elsötétült a hír hallatán, és diadalittas öröm helyett csak egészségtelen sápadás ült ki az arcára.

A hír hozója kínos feszengéssel állt mellettük. Látszott, hogy nemigen tudja, hogyan kellene viselkednie a feszültségkeltő bejelentése után. Végül az úrnő kásás hangon annyit bírt kipréselni magából:

- Takarodj!

A kémmester egyből távozóra fogta az aggasztóan kurta parancs hallatán. Atala még annyit utána szólt:

- A fizetséged elküldetem a tollfosztók utcájába.

A kém eliszkolt a kert dísznövényei között, a zebontábla mellett ülő két emberre pedig újra csend nehezedett.

Végül a császárnő talált magában erőt, hogy újra beszéljen:

- Legyőztelek. Thiago halott, a hadsereg pedig végérvényesen az enyém.

Mazedrin tekintete a kőtáblán pihent:

- Szeretett téged.

Atala úgy tett, mintha a válasz nem érdekelné. Erős koppanással áthelyezve egy bábut, folytatta a játékot. Csak annyit vetett oda közben feleletül:

- Tudom. Játssz tovább!

- És te is szeretted. Ő volt az egyetlen, akit valaha szerettél.

Mazedrin elmozdította a császár bábuját válaszlépésként. Atala kellemetlen szorítást érzett a torkában. Képtelen volt megállni, hogy ne kérdezzen rá:

- Honnan veszed?

- Onnan, hogy ő volt az egyetlen olyan férfi, aki a te kegyedből jutott magas rangba, és mégsem próbáltad soha a hálótermedbe kéretni. Nyilván tartottál attól, amit iránta érzel.

- Jók a kémeid.

- Nem éppen. Jó az emberismeretem, fenség.

A császárnő hirtelen nem tudott megfelelő visszavágással előállni. Tettek csöndben néhány zebonlépést, aztán Mazedrin megkérdezte:

- Megérte feláldozni a győzelmedért?

- Neked megérte feláldozni a saját lányodat? Milyen érzés, hogy te magad ölted meg az egyetlen gyermekedet a hatalmi terveid szövögetésével? - Atala oldalra lépett a pap bábuval.

Mazedrin is eltolt egy bábut a táblán, de képtelen volt választ formálni. A lánya hirtelen említése láthatóan szíven ütötte.

Úgyhogy, a császárnő beszélt tovább:

- Gyenge vagy. Én nem változtatnék semmin. Thiago legyen csak halott, a győzelmem pedig biztos. Mindig is büszke voltam arra, hogy fölöttem senkinek nincs hatalma, még annak sem, akit szeretek.

- Valóban így lenne, drága úrnőm?

Mazedrin ártatlan képpel a zebontábla felé intett. Atala lepillantott a kék-fehér körökre. És egyből belévillant a felismerés... Thiago főparancsnok halálhíre hallatán ugyanis elkövetett egy óvatlan lépést, és véletlenül utat nyitott Mazedrin zsoldosának az Örök Élet Palotája felé. A főtanácsos pedig észrevétlenül kihasználta beszélgetésük közben az alkalmat, és épp most juttatta át a bábut az utolsó akadályon.

A császárnőt életében először legyőzték a zebonjátékban!

Mazedrin betolta a bábuját a győzelmi körbe, majd felkelt az asztaltól. Rezzenetlen bájmosollyal mélyen meghajolt.

Atala sokáig némán nézte a vesztes végállását a táblán. Aztán apró mosoly tűnt fel az ő ajkán is:

- Ó, akkor most illő lenne elárulnom, hogy mi van a nyakamban lógó üvegben, nem igaz?

- Parancsolj, fenséges úrnőm!

- A Tigriskarom Csapása nevű méreg. A feleséged főzte a parancsomra.

- Sajnálatos módon még sosem hallottam erről a főzetről. Mit illene tudnom róla?

- Azt, hogy kifejezetten a te hajszáladdal készült, így amikor csak kedvem támad meginni, egyből megölhetlek vele. Akármilyen távolságból. Rendkívül ritka, bonyolult méreg, a feleségeden kívül más nem is hiszem, hogy képes lenne kikeverni. Ráadásul, nem éppen a legszebb halál, úgy olvastam...

Mazedrin hátrálni kezdett, ahogy érzékelte, hogy az úrnő a színtiszta igazságot mondja. Megtántorodott, és bele kellett kapaszkodnia az egyik rózsabokor ágába támasztékképpen. Atala pedig kéjes élvezettel folytatta:

- Szegény tanácsosom! Azt hitted, hogy felbosszantasz azzal, hogy veszítettem ellened a zebonjátékban? Nos, nem. Pont szerettem volna egy ilyen kivételes pillanatban közölni veled az igazságot.

- A feleségem... megfőzött egy mérget, amellyel bármikor megölhetsz a távolból is akár? Megtette az utasításodra?

- Minden kémem ellenőrizte. Kétség sem férhet hozzá, hogy igen. A te drága Nevrád szemrebbenés nélkül elkészítette számodra a tökéletes halálos mérget. Elárult, és még csak nem is bánta. Nem gondolod, hogy mindig is ez volt a titkolt célja, amióta megtudta, miféle páratlan erő rejtőzik Odo császár ládájában? Amíg te kínhalált halsz a Tigriskarom Csapása méregtől, ő megszerzi minden vagyonodat, hatalmadat, majd fő szövetségesem és tanácsadóm lesz az eljövendő mágikus birodalmamban. Nincs rád többé szüksége.

Mazedrinnek ezúttal valóban teljes erejéből rá kellett szorítania a bokor ágára, pedig a növény tüskéi nem tették túl célszerűvé. A császárnő nem állt meg a beszédben, amikor látta, milyen hatása van a szavainak:

- Kérdezd meg tőle magától! Csak ne kövesd el azt a hibát, hogy ha esküdözni kezd, hogy nem a Tigriskarom Csapása lóg a nyakamban, hiszel neki! Biztosan megpróbálja majd kimagyarázni, de ne dőlj be! A kémeim igazolták. Nyilván próbál majd megnyugtatni, hogy folytasd csak bátran a terveteket, mert így tudnád előkészíteni az útját a végtelen hatalomhoz. Aztán már a legkevésbé sem bánja majd, ha a legvégén, a szerepedet betöltve, szörnyet halsz!

Atala is felkelt a tábla mellől, és egy leereszkedő mozdulattal lesöpörte a bábukat:

- Még ennyi év alatt sem tanultad meg, hogy a Birodalmamban minden az én szándékaim szerint történik? Szerencsétlen bolond, komolyan azt hitted, hogy legyőzhetsz? Lám, lám, milyen gyengévé és vakká tett a családod iránti szeretet! Most már ideje, hogy felébredj!

Mazedrin ujjai között parányi vércseppek ütköztek ki a tüskés ág köré fonódva. Atalát már-már csodálattal töltötte el, hogy a férfinak hogyan sikerült a következő pillanatban mégis visszaerőltetnie a képére egy nyájas udvaronc műmosolyát.

Mazedrin felelete finom halksággal érkezett:

- Akárhogyan is, de a zebonjátszmát én nyertem, fenség. És a helyedben én nem feledkeznék meg erről.

Majd egyszerre elengedte a rózsaágat, és újból meghajolva, távozott.

57. fejezet: Ledoran Királyság utcáin

Zizik kénytelen volt megállapítani gondolatban, hogy ahhoz képest, hogy a szövőmester mindössze három szót ismert az iziliari főnyelven, elég bőbeszédűnek bizonyult. Bár a félkobold világossá tette már az elején, hogy semmit sem ért a ledorani beszédből, a mindkét fején aranypántot viselő gazdag kereskedő mégis hosszasan magyarázott minden egyes portékáról. Kézzel-lábbal mutogatott, és persze, jócskán ömlengett a saját nyelvén is, nem törődve bele a hiábavalóságba. Színpompás kelméket, szőnyegeket, ruházatokat terített ki a pultra a vevője elé.

A bőséges szóözön csak még feleslegesebbnek bizonyult, amikor a pincébe leérve kiderült, hogy ránézésre is látszik, melyik áru kell Ziziknek. Ugyanis a drága, mamondufülszőrből szőtt, mágikus takaró ott lebegett a kőből épített, földmélyi helyiség közepén. Oldalt is érdekes varázstárgyak lógtak a falakon, például egy köpönyeg, amelyik mindig felvette a környezete színeit, kitűnő rejtőzködést biztosítva. Vagy akadt ott egy édes álmokat biztosító vánkos és egy tánckészségeket javító pörgős szoknya is.

A félkobold feladata viszont egészen pontosan úgy hangzott, hogy egy repülőtakarót kell eltulajdonítania, úgyhogy a többi tárgy nem kötötte le a figyelmét. A középső takaró minden kétséget kizáróan a levegőben úszott. Viszont, aranyozott korlátok vették körbe, elzárva a túl kíváncsi vásárlók elől.

Zizik rásandított az értékes áruk között keringő fegyveres őrökre. Egyértelmű, hogy cselhez kell folyamodnia, ha boldogulni akar.

Megcsörgetett egy kaviccsal teli erszényt. Még reggel, az akció kivitelezése előtt készítette elő, és olyan kövecskéket gyűjtött bele, amelyeknek az összekoccanása erősen emlékeztetett a ledoraniak kagylóból faragott pénzérméinek hangjára.

Az erszény sejtelmes csörgésére egyből felcsillant a kereskedő szeme, és még készségesebben tukmálta a termékeit.

- Azt a középsőt szeretném megnézni közelebbről - kísérte szavait egyértelműsítő kézmozdulatokkal a félkobold.

A kereskedő újabb ajánlószöveget zúdított rá ledorani nyelven. Közben kinyittatta az aranykorlátot az egyik őrrel, és a sarkánál fogva kihúzta a lebegő takarót a kiállított áruk közötti járófolyosóra.

- Gyönyörű! - ámult el Zizik, végigsimítva a takaró ezüstfehér, meglepően puha felszínét.

Az eladó mesélt valamit arról, hogy hány száz öreg mamondu fülszőrét kellett lenyírogatni az elkészítéshez, de a félkobold nem sokat értett belőle. Nem is nagyon érdekelték az efféle részletek. Mindenesetre, mégis meghallgatta türelemmel.

Utána, újra nyomatékosan megcsörgetve az erszényét, igyekezett megtudakolni, hogy kipróbálhatja-e az árut.

Az eladó megengedte.

- Köszönöm szépen! - Zizik felszökkent az ezüstfehér takaróra, és elhelyezkedett a közepén.

Követve a kereskedő instrukcióit, odatette a tenyerét a szöveten az egyetlen hímzett mintára. A tűzvörös kis ábra egy apró mamondut ábrázolt. A félkobold rögtön megérezte az ízületeiben a sajgást. Bár nem sűrűn használt még varázstárgyakat, mégis tudta, hogy elég komoly fájdalommal jár a működtetésük. Ennek a takarónak a kezelése még enyhének is bizonyult. Csak egy csuklóficammal ért fel, elosztva a porcikái között. Zizik viszont hallott olyanról is, hogy egy hajdani ősmágus a puszta fájdalomba halt bele egy komolyabb varázslat megidézésekor.

- Megyek itt egy kis kört, jó? - Zizik az akaratával és a mamondumintára tenyerelve elindította a takarót. Körbelebegett az áruk közötti üres térben.

Közben egyre törte a fejét, hogy mit kezdjen. Hogyan szerezze meg a méregdrága portékát?

Ekkor nyílt a pincébe vezető lépcső ajtaja. Egy újabb vásárló nézett be.

Zizik pedig, egy hirtelen ötlettől vezérelve, odapréselte a tenyerét a mamonduhímzésre. Nem volt ideje végiggondolni, mit művel, egyszerűen csak teljes sebességgel száguldani kezdett a feltáruló ajtórés felé.

*

Marta emlékezett arra, mennyire meglepte a társait az Ótvaros-síkságon, hogy ilyen jól tudott tájékozódni térképek és útmutatás nélkül. Nos, ezt a készséget még a néhai nagyanyjának köszönhette. Amikor a kis Marta már sokadjára tévedt el gyermekkorában az erdő mélyén, ahol az idős nő nevelte, a gyógyfüvek gyűjtésével foglalkozó anyóka elvitte a kislányt a városba egy mágushoz. Kifizette az összes félretett vagyonkáját a varázslónak. Ott aztán addig bűvölték a gyereket, amíg mágikus hatásra útkereső képesség nem csírázott ki benne. Azóta pedig a nő számtalan utazása során olyannyira tökélyre fejlesztette a tulajdonságot, hogy mostanra bárhol képes volt meglelni a legrövidebb utat. Ez a ledorani palotában is jól jött. Máskülönben talán sosem tudott volna kiigazodni a labirintusszerű folyosók hálózatán, így viszont egyenesen haladt az épület belseje felé.

- „Tudjátok meg, hogy milyen eszközzel érik el, hogy nem működik a mágia a ledorani király palotájában, és akármi legyen is az, szerezzétek meg!” - mormolta maga elé a feladatát.

Marta nem volt mágiaszakértő, de annyit tudott, hogy efféle óriási védelmi rendszert csak varázstárgy tud létrehozni. A nagy területet lefedő bűbájokhoz ráadásul majdnem mindig kellett varázskör is. Ezt a lopásgátló varázslatok elemzése során tanulta, betöréssel járó küldetései során. Ha pedig varázskör, akkor érdemes a középpontját beazonosítani. Próbálta megbecsülni a kör sugarát a palota felépítése alapján.

Volt egy egészen enyhe mágikus erőt használó kis töklámpása, amelyet úgy lehetett begyújtani, ha a gazdája szimplán belefújt. Marta a különleges tárgyat egy hóbortos megrendelőnek faragta varázsmézben pácolt dísztökből, ám az illető a végleges ár hallatán meggondolta magát. Így Marta megtartotta az apró eszközt. A Titkos Küldetésre is magával hozta. Az eddigi út során nem sok hasznát látta, mert a minitök nem adott elég fényt érdemi világításhoz. Most viszont remek segítségnek ígérkezett ahhoz, hogy az asszonyság a begyújtogatásával próbálja ki, hol kezdődik a mágiablokkoló varázskör széle. Ahol nem lobbant fel a töklámpás mélyén az apró lila láng a fújásra, ott már láthatta, hogy a hatósugáron belülre ért. Így mérte fel a kör ívét.

Oda tartott, ahová a középpontot becsülte, mert feltételezte, hogy ott lesz a varázstárgy.

Útközben elcsórta egy takarító vödrét, rongyát és köpenyét, majd új álcájában haladt tovább. Ha őrök jöttek szembe, lekushadt a padlót súrolni. Ügyet sem vetettek rá. Marta már megszokta küldetései során, hogy az egyszerű dolgozó személyzetre figyelnek a legkevésbé, és így lehet a leginkább beolvadni. Most is jól működött az átverés, és eljutott a középpontnak saccolt teremig.

Itt már lelassított. Óvatosan körbefülelt, mielőtt besurrant az ajtón. A fából faragott trónushoz vezető lépcsők és az impozáns oszlopok alapján megállapította, hogy a trónterembe érkezett. Még szerencse, hogy az ebédidőt választotta a betöréshez, így a fontos terem üresen állt, Marta pedig besétálhatott, hogy megkeresse a forrást.

- Na, lássuk, hová dugtátok a mágiablokkolót?

Nem sokat kellett tanakodnia, ugyanis észrevette, hogy a mozaikszerűen elrendezett padlóburkoló kövek közé tűzpiros kis kristályok is le vannak téve. A kristályokat körbelengő finom fény jelezte, hogy varázslatot bocsátanak ki, márpedig, ha működött a mágiájuk a blokkolóvarázs ellenére, az csak azt jelenthette, hogy ők maguk a felelősek a védelmi rendszerért.

Marta letérdelt a vörös kövek mellé, és megpiszkált egyet.

- Ó, a kékazúr égre! - fújt egyet, amikor rájött, hogy a kristályok be vannak építve a padlóba.

Kénytelen volt nekiállni, hogy egyenként kivésse a kövecskéket a késeivel és egyéb betörőszerszámaival a padlóból.

Amint az elsőt kifaragta a helyéről, a kristályok fénye kihunyt. Marta kikövetkeztette, hogy nyilván megszűnt a mágiablokkolás, így igyekezett begyorsítani, mert sejtette, hogy nem sokáig marad már észrevétlen a ténykedése.

Egyszer nyílt az ajtó, és egy elhaladó őr benézett. Az asszonyság szétloccsantotta a vödréből a vizet. Aztán nagy tocsogással súrolni kezdte a kövezetet, eltakarva rongyával a megbontott padlót.

Szerencsére, az őr hamarosan továbbállt.

Marta folytathatta egy újabb kristály kifeszegetését. Összesen tizenkét kristályt gyűjtött össze, mielőtt újra felkapta volna a felmosó vödrét. Utána iparkodott kifelé.

Útja azonban nem a kijárat felé vezetett, hanem egy lépcsőt keresett. Annyit ugyanis sikerült még reggel kiszednie egy ledoraniból, aki némileg beszélte az iziliari főnyelvet, hogy a kincstár az egyik toronyban van. Ha jól értette az illető rémes akcentusát, a keleti tornyot kellett keresnie.

- Jöhet a következő feladat. - Marta nekivágott a keleti lépcső megmászásának.

Félúton járt, amikor megneszelte a lopásgátló varázslatok közelségét. Észrevette a falon az árnyékmágia hagyta jellegzetes sötét alakokat, amelyekhez nem tartozott gazda, és egy varázsaura széle is kikéklett az egyik ablakpárkány mellől.

- Hm - dünnyögte maga elé. - Szóval, azért tették a kincstárt a toronyba, hogy a mágiablokkoló varázskör fölé emelkedjen. Itt ugyanis számos varázs lapul, amelyeket nyilvánvalóan nem ért el a mágiát kivédő rendszer hatása. Úgy látszik, csak vízszintesen működik a blokkolás.

Marta ezért még némileg feljebb haladt, és csak utána szedte elő a vörös kristályokat. Kipakolta mindet a lépcső tetejére. Addig igazgatta az ásványokat kör alakba, amíg ismét világítani nem kezdtek, és fájó sajgás nem kúszott végig a nő tagjain. A falról egyből eltűntek a felesleges árnyékok.

- Ennyit a nagy rakás őrzővédő varázslatotokról! - Marta berúgta a toronyszoba ajtaját.

Becsörtetett, átnézni a fenn őrzött kincseket. Valóban nem futott bele újabb lopásgátló bűbájba, a vörös kristályok ugyanis mindet megszüntették.

A toronyszobában bársonyra kipakolt kincsek, ritka aranytárgyak, drágakövek sokasága fogadta. A körben húzódó ablakokon besütő napfény ragyogva csillogott az ékességeken.

Az asszony egyetlen ökölcsapással bezúzott egy selyempárnára borított üvegburát, amely alatt ott lapult egy tű. Szemmel láthatóan fényes kőből készült. Henrik feladata szerint egy tükröző márványkőből faragott apró tűt kellett ellopnia, és Marta nem látott más hasonló tárgyat. Ezért zsebre vágta a tűt, majd összeszedve a kinn lepakolt vörös kristályokat, pucolt lefelé a lépcsőn.

Visszadobta a vállára a rothadó káposztafejet, és megcélozta a konyhát, hogy ismét bekeveredhessen a nyüzsgő személyzet sűrűjébe.

Hamarosan már az utcán porolta köpenyéről a szemétledobóban rátapadt újabb hulladékmaradványokat.

Kitűnő. Minden simán ment. Szokás szerint kifogástalanul elvégezte a betörési feladatait. Most pedig végre megpihenhet a siker tudatával...

Ekkor bukkant fel a szemközti utcából Zizik, egy takaró hátán csimpaszkodva. Derékmagasságban repült a levegőben, hatalmas “SEGÍTSÉÉÉÉÉG!” üvöltéssel.

A nyomában pedig rohant tíz-húsz fegyveres ledorani őr és még vagy harminc hozzájuk csapódott lakos, vasvillákkal felszerelkezve.

*

Lila harmadjára járta körbe a várost a nyomában kullogó futómadárféleséggel. Amikor már negyedjére haladt el egy ismerős kapu mellett, végül lelassított. Olyan fanyar képpel állt meg, mintha most derült volna ki, hogy zsűritagnak nevezték ki a virágfakadás ünnepi pörgettyűdobáló versenyre.

- Mi a baj? - kérdezett rá állattársa némi együttérzéssel.

- Nem találok több madárkertet, hiába keresem.

- Mert nincs is. A munkahelyem az egyetlen.

- Akkor viszont nem értem. Az az öreg ledorani azt mondta, hogy a madárkertben... - A lány nem folytatta a titkos információt, hanem tanácstalanul forgolódott. - Most mégis, mihez kezdjek? Hogyan találhatnék rá a legcsodálatosabb madárfajra?

- Megnézhetjük a közeli erdőben például. Úgy hallottam, van ott egy napsütötte tisztás, ahol szívesen ejtőznek a trópusi varjak.

- Én viszont nem egy varjút keresek.

- A sziklás tengerparton lelhetünk pár ritka pingvinfélét.

- Nem is pingvint.

- Tudok egy baglyok által kedvelt barlangról.

- Nem, sajnos a bagoly sem jó. Ez tényleg a világ legelbűvölőbb, legkülönlegesebb madara.

- Sejtelmem sincs, mi lehet az. - A madár odatotyogott egy üreghez, és kutakodni kezdett csigák után.

Lila egy darabig ácsorgott a kezét tördelve, aztán felsóhajtott:

- Hát, jó, menjünk, keressük meg a többieket! Megkérem, hogy holnap segítsenek, mert egyedül nem boldogulok. Gorthos rendesen beszéli a helyi nyelvet, Zizik jó a besurranásban, Marta pedig... Nos, ő Marta. Mindent megold. Gyere, indulju...

A lányba belefagyott a folytatás. Ugyanis, amint ellépett egy sarok felé, hatalmas csetepaté tárult a szeme elé.

És két társa állt a középpontjában! Zizik meg Marta egy ezüstfehér repülőtakaró közepéről igyekezett hárítani a körülöttük hadonászó ledoraniak támadását. A helyiek lándzsákkal és vasvillákkal próbálták lepiszkálni a takaró két utasát. Marta egy felkapott itatóvályúval ütötte félre a szúrásokat, Zizik pedig a takaróba csimpaszkodva erőlködött a repülő tárgy irányításával.

A takaró azonban nem emelkedett a támadók feje fölé, így nem tudtak kitörni a ledoraniak gyűrűjéből. Azok mindig sikeresen visszataszították két áldozatukat középre, amint megindultak valamelyik irányba.

Lila rádöbbent, hogy azonnal cselekednie kell, ha nem akarja, hogy a társait kilyuggassa a felbőszült tömeg.

- Gyere! - A karjába nyalábolta a madarát, és futni kezdett a csőcselék felé. - Üvöltsd ledorani nyelven, hogy tűz van, mert felrobbant az egyik gyúlékony folyadékkal telt utcai lámpás!

A madár engedelmeskedett, legalábbis teletüdőből rikácsolni kezdett. Úgy tűnt, valóban azt hirdeti, amivel a lány megbízta, ugyanis az összegyűltek riadtan kapkodták a fejüket a rikoltások hallatán.

Ez a kis figyelemelterelés pedig elégnek bizonyult. Marta sikeresen félresodort egy elbambult lándzsást a vályúval, és a helyén kitörtek a gyűrűből. A repülőtakaró és két utasa Lila felé száguldott.

Mielőtt pedig a lány észbe kaphatott volna, az asszonyság már madarastul felrántotta maguk mellé.

- Most már aztán gyerünk, fiam! - ordította közben a termetes nőszemély.

- Nem tudunk gyorsabban menni - cincogta Zizik behúzott nyakkal. - Pont azért üldöztek idáig is, mert nem sikerült lehagynom őket...

- Akkor nekünk még van egy kis dolgunk, lányom!

Marta a takaró hátsó felére húzta Lilát, hogy segítsen kivédeni az ismét utánuk özönlő ledoraniak támadásait. Kétségbeesetten csapkodtak a vályúval, az üldözőik mégis egyre közelebb értek.

- Valahogyan meg kell toldani a sebességet, különben végünk - mennydörögte az asszonyság.

- Sajnálom, nem megy... - sipított vissza Zizik.

Ekkor bukkant fel Gorthos egy mellékutcából. A hátán jókora zsákot cipelt.

- Kérlek, vegyetek fel! - zihálta a csapat felé, roskadozva a terhe alatt. - Egy egész szobrot darabjaira kellett bontanom.

Zizik arra kanyarodott, Marta pedig az idős mágust is felcincálta Lila segítségével.

- Most mi lesz? - siránkozott közben a félkobold. - Túl lassúak vagyunk, mindjárt utolérnek...

Ekkor azonban Gorthos előrántotta a kék amulettjét, majd egyenest rányomta Zizik tenyere mellett a hímzett mamondumintára. A varázskő felragyogott, és a következő pillanatban a takaró úgy kilőtt a négy utasával, mint egy nyílvessző. Hatalmas szélt kavarva elzúgott a messzibe, végleg lehagyva a loholó ledoraniakat.

*

A lakott területet messze maguk mögött tudva végre lekászálódhattak a takaróról. A mamondu egy tengerparti szikla közelében várt rájuk kikötve, körülötte a csapat lepakolt holmija. A hátasállat mellett szálltak le.

- Idekészítettem mindent, mert sejtettem, hogy rázós lesz a távozásunk. - Marta lesimította gyűrött köpenyét. - Nem akartam, hogy vissza kelljen térnünk a fogadóba.

- Nagyszerű előrelátás! - tódította Zizik azonnal.

Az asszonyság nem sokat törődött a félkobold hízelgésével, inkább Lilára meredt, aki remegő kézzel szólásra jelentkezett:

- Mit akarsz, leányom?

- Én... sajnálom... Ne haragudjatok, de nekem még nem sikerült végrehajtanom a feladatomat.

Marta hátrahőkölt:

- Te azúrkék ég! Hiszen többé a közelébe sem mehetünk a ledorani területeknek! Mégis, hogyan gondoltad ezt?

- Úgy sajnálom, de egyszerűen nem tudtam, hol folytassam a keresést...

- És, akkor miért lófráltál dologtalanul az utcákon egy megkopasztott kacsával?!

Lila védelmezőn az oldala mellé húzta a madarát:

- Mi csak...

- Halljuk először is, mi lett volna a feladatod! - csettintett közbe az asszonyság.

- Szereznem kellett egy énekes tetkát, de annyira ritka madárfaj, hogy egész Ledoranban nem találtam.

- Édes lányom...

A csúnyácska madár ekkor köszörült egyet a torkán:

- Én... khm... jól értem, hogy az énekes tetka nevű madárfajról van szó?

- Igen, most már kénytelen vagyok bevallani - szepegte Lila lehajtott fejjel.

- De hát, az énekes tetka én vagyok.

A madár szavait csend követte, majd minden szempár rászegeződött Lilára. Mivel Marta látta, hogy a lány nem furcsállta a szárnyas beszédkészségét, ő sem akadt fenn rajta. Végül is, ha Lila hozta, akkor csak tudja, hogy normális-e, hogy az állat beszél.

- Mi az a tetka? - kérdezte inkább az asszonyság.

- Ez a fajtám neve. - A madár bágyadtan megborzolta gyér tollazatát. - Az ifjú hölgy egy ritka szép csodamadárkáról beszélt, fel sem merült bennem, hogy engem keres.

Lilának végre eljutott a tudatáig, hogy miről is van szó.

- Hiszen te vagy az! - tört ki belőle, érzékelhetően megkönnyebbült örömmel, és magához ölelte a csúf madarat. - Jaj de jó! Nem is sejtettem, amikor rábeszéltelek a madárkertben, hogy kísérj el. Úgy örülök!

Marta dörgő hangon közbetapsolt:

- Le a kalappal, lányom! Magam is megfordultam a madárkert környékén. Azért mentem oda, mert először arra gondoltam, hogy megsütök egy madarat álcának, és azzal megyek be a palotakonyhára egy tálon hordozva a különleges sültet. Aztán azonban, amikor láttam, hogy mennyi lopásgátló varázslat őrzi a madárkertet, egyből meggondoltam magam. Rendkívüli taktikai érzékre vall, hogy nem erőltetted a tolvajlást, hanem kicsalogattad a madarat. Zseniális ötlet!

- Hát, én ööö...

Lila zavart ábrázata láttán Marta inkább felhagyott a dicsérésével, és a többiekhez fordult:

- Mindenkinek köszönöm a mai helytállását. Derekas volt. Együtt összehoztuk a feladatainkat...

- De hogyan jutunk haza? - kérdezett közbe Lila. - Egyetlen helyi kikötő közelében sem bukkanhatunk fel egy ekkora betöréssorozat elkövetése után.

Marta csak legyintett az értetlenség hallatán:

- Mit gondolsz, mi a kékazúr égnek kellett elrabolnunk egy óriási mágikus takarót? Hát, azért, hogy azon ülve utazzunk vissza a szerzeményeinkkel Iziliarba!

- Igen, igen - csatlakozott Zizik is -, a feladatomban nem csak az állt, hogy tulajdonítsuk el a takarót, hanem az is, hogy használjuk fel a hazaútra. A mágusunk egy-két amulett segítségével annyira fel tudja gyorsítani a takaró repülését, hogy pár nap alatt megtehetjük a hatalmas távolságot.

- Remek. - Marta ismét nagyot csettintett. - Akkor a következőket kell tennünk. Felmálházzuk a takarót, felszerelkezünk az útra, és alaposan megitatjuk a mamondut a közeli folyónál, hogy ne nyakalja fel tömlőszámra a vízkészletünket a repülés során. Az estét még itt töltjük, kipihenjük magunkat, készletezünk. Ellenvetés?

Amikor mindenki csak helyeslően bólogatott, az asszony szigorú arcán végre megjelent egy mosoly:

- És, úgy gondolom, hogy most kivételesen megengedhetünk magunknak egy kis felhőtlen ünneplést is. Ma este ülünk egy győzelmi lakomát. Mindenki hozza a kedvenc ételét és egy nagy kancsó bort! Értettem?

*

Estére tábortüzet raktak a köves tengerparton, majd varázstakarójukat leterítve, letelepedtek a leszálló sötétségben.

Kellemes idő volt, csak az eget borították felhők. A tengerparton lágy, nyári meleg honolt.

Gorthos, aki vállalta a vacsora kikészítését, most körbejárt egy nagy kancsó zöld ledorani borral.

Marta elégedettségében még a furcsa itókával is kibékült. Sikerre vitt egy újabb küldetést! De rég érezte már ezt a mámorító elégedettséget! Egyetlen repülés választja el a befejezéstől. Ideje megnyugodni, mert a nehezén túl vannak.

Élvezettel falatoztak a kipakolt ételekből.

- Még egyszer köszönöm mindenkinek a helytállását. - Az asszonyság összekoccintotta a serlege peremét a többiekével, majd ittak egy jót.

- Szeretnék megosztani én is egy gondolatot - emelkedett fel ezután Zizik a tűz mellől. - Arról lenne szó, hogy én... sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd ilyen csapatra találok. Ahol úgy érzem, hogy elfogadnak annak, aki vagyok. És... és még a dzsungelmélyi megingásomat is megbocsátják. Akármit hozzon is az élet, sosem fogom elfelejteni...

Ekkor azonban beléfagyott az elérzékenyült folytatás, ugyanis hatalmas lendülettel egy szürke köpenyes alak rontott be közéjük. A következő pillanatban pedig Henrik, a Hebrencs állt ott a tűz szélénél, kavics esőt rúgva fel erőltetett fékezésével, minden porcikájában remegve a kimerültségtől. A szitakötője lemaradva követte.

- Napok óta csak rohanok, hogy utolérjelek titeket - kapkodott a férfi levegő után. - Hari felderítő repülései segítettek egyáltalán eljutnom idáig. Kérlek, hallgassatok meg...

Marta közbevágott:

- Fiam, akármit is akarsz mondani, ez nem a megfelelő pillanat.

- Könyörgöm. - Henrik térdre omlott a tűz mellett. - Kérlek!

Gorthos adott egy kupát a kiszáradt torokkal ziháló Henriknek, mire a fiatal férfi fulladozva ivott belőle egy jókora kortyot.

- Bocsánat - szuszogta aztán -, de eléggé kivagyok. Szinte étlen-szomjan futottam...

- Nem fogsz minket meghatni efféle mártír szövegekkel! - harsogta közbe Marta. - Nem akarjuk, hogy elrontsd a győzelmi lakománkat. Fel is út, le is út!

- Esedezem... Meg kell értenetek, hogy nem én vagyok az áruló!

Kényelmetlen csend állt be a tűz körül.

- Mégis, mit akarsz ezzel? - kérdezte végül az asszonyság.

- Inkább elmondom a teljes igazságot arról, hogy hogyan kerültem a Titkos Küldetés résztvevői közé. - A fiatal férfi lenyelt még egy adag bort, aztán hadarta is tovább: - Elmondok mindent. Először nem akartam, mert annyira szánalmas történet, hogy még árulónak minősülni is jobb. Mostanra viszont beláttam, hogy nem mentegethetem magam. Hiszen azzal titeket is bajba keverlek, mert az igazi áruló rejtve marad. Halljátok hát! A fenséges császárnő - virágozzon örökké az élete! - nem engem jelölt ki a Titkos Küldetésre, hanem Hetedik Bibbont, a híres csattanópor készítő törpe, Negyedik Bibbon dédunokáját. Hetedik Bibbon maga is egy neves robbanószergyártó. Talán már hallottatok róla...

- Persze, hogy hallottunk - intett közbe Marta, hogy Henrik felesleges magyarázatok helyett térjen már inkább a lényegre.

- Hetedik Bibbon az egyik tanárom volt. Ő próbált meg felkészíteni a saját khallaendari csattanóporos boltom megnyitására. És, szóval, éppen útra kelt volna a küldetésre, amikor...

Henrik elhallgatott, lesütve a szemét. A többiek egyetlen hozzáfűzött kérdéssel sem segítették ki, így végül erőt vett magán, és folytatta:

- Tehát, a boltom terveit nézegettük az elindulása előtti este is. És... és volt egy új készítményem, egy keverék. Még kísérleti fázisban tartott. Én viszont annyira siettem megmutatni a nagy út előtt, úgy izgultam, hogy mi lesz a véleménye a termékmintáról... Szóval, az történt, hogy balesetet okoztam. A keverék meggyulladt a levegőn, és hatalmasat robbant. Az egész labor összeomlott. Szegény Bibbon pedig...

A fiatal férfi hangja ismét elfúlt.

- A bénaságoddal megölted Hetedik Bibbont, a világhírű csattanóporkészítőt?! - sipított fel Zizik.

- Nem, de a tanárom majdnem belehalt a robbanásba. Ha jól tudom, azóta is az életpapok ápolják, nem tudják magához téríteni egy fejsérülésből. - Henrik a kezébe temette az arcát. - Ráadásul, akkora kárt okoztam a laboreszközeimet kölcsönbe adó tanodának, hogy azonnal útilaput kötöttek a talpamra. Egyetlen lyukas rézpénz nélkül elűztek. Nem tudtam, mit tehetnék. Egy darabig csak bolyongtam Khallaendarban, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve eljöttem a küldetésre. Hetedik Bibbon rajtam kívül senkinek nem mesélt róla, így úgy gondoltam, hogy észrevétlenül a helyére léphetek, és véghez vihetem a feladatát. Ennyivel tartoztam neki.

Marta felnyögött, Henrik pedig zavartan hozzátoldotta:

- Azért érkeztem üres kézzel, felszerelés nélkül, mert minden vagy megsemmisült a robbanásban, vagy a tanodában kellett hagynom a károk megtérítésére. Így viszont már legalább láthatjátok, hogy nem lehetek a főtanácsos kéme. Hiszen egy baleset miatt, véletlenül kerültem közétek.

- Már ha igaz, amit mondasz. - Zizik elhúzta a száját.

- Sajnos, attól tartok, igen. - Marta még egyszer végigmérte a fiatalembert. - Őszintének tűnik.

- Hiszen ez csodálatos! - Lila felugrott a tűz mellől, meglepő lelkesedéssel. - Henrik, te nem vagy áruló? Igazán?

- Persze, hogy nem!

A lány a feszélyezetten üldögélő fiatal férfi köré fonta a karját, és magához ölelte:

- Olyan boldog vagyok!

- Csak ne örömködj, lányom! - figyelmeztette az asszonyság a homlokát ráncolva. - Ez ugyanis azt jelenti, hogy az áruló még mindig köztünk lapul.

Sorban végighordozta a tekintetét Lilán, Ziziken és Gorthoson.

- Tehát, melyikőtök az?

A három személy egyszerre kezdett beszélni a vádló kérdés hallatán. Martának rá kellett csapnia a mellette pihenő, kiürült sültes tálra, hogy elhallgattassa a szóözönt:

- Egyszer és mindenkorra el kell döntenünk! Addig innen nem kelünk fel, amíg nem sikerül. Henrik és Zizik története meggyőzött, elhiszem, hogy úgy kerültek a küldetés résztvevői közé, ahogyan egy-egy alkalommal mesélték. Lila pedig láthatóan igyekszik tanulni és fejlődni. Gorthos, te mivel igazolod az ártatlanságodat?

Az idős varázsló mordan húzott egyet a vállán:

- Nem fogok magyarázkodni. Ha az nem elég, hogy egy köztiszteletben álló, megbecsült, tudós történetíró vagyok, akkor nem tudom, mi mást mondhatnék.

Martának támadt egy ötlete, és egyszerre kinyújtotta a kezét az idős mágus felé:

- Add ide a brosst!

Gorthos meglepetten nézett az asszonyságra, és vonakodva ugyan, de előhalászta a drágaköves ékszert a zsebéből. Átnyújtotta Martának. A termetes nő kikapta az aggastyán kezéből, és lecsapta közéjük a takaróra.

- Gorthos megesküdött még a Szurdok-őserdőben a kék amulettjére, hogy neked csak igazat válaszolhat, bármit kérdezel tőle, nemde? - faggatta a bezárt nőt. - És ha hazudik, akkor varázsfény fogja jelezni, hogy nem mondott igazat.

A bross foglya tétován bólintott, bár látszott rajta, hogy nem szívesen teszi. Az asszonyság ekkor ráparancsolt:

- Nos, akkor gyerünk, kérdezd meg tőle, hogy ő-e a csapat árulója!

Az ékszerbe zárt nő arcvonásai megdermedtek egy röpke pillanatra, ám rögtön utána nevetni kezdett. Könnyedén legyintett:

- Gorthos? Ugyan már! Nem kérdezek tőle ilyesmit, mert tudom, hogy ő nem lehet áruló.

Marta rámeredt teljes szigorával, és ismét felszólította:

- Kérdezd meg tőle! Halljuk!

- Nem kérdezem. - Az ékszer tekintete elkomorodott. - Megbízom Gorthosban, tűzbe tenném érte a kezem - pedig van egy pár nem túl bájos emlékem izzó tárgyakról. Ő sosem árulná el sem a küldetését, sem titeket, és végképp nem egy orgyilkos!

- Ha annyira megbízol benne, akkor nincs mitől tartani, ugyebár. A válasz úgyis megnyugtató lesz. Gyerünk, kérdezd meg!

- Nem fogom vallatni, mint egy bűnöst. - A bross összepréselte az ajkát.

Marta elismételte néhányszor az utasítást, egyre növekvő hangerővel, ám nem ért célt, legalábbis az ékszer rabja nem felelt.

Marta ekkor intett Henriknek:

- Fogd le a varázslót!

A Hebrencs engedelmesen megragadta az idős Gorthos karját, és kényszerítette, hogy ülve maradjon. A termetes asszonyság pedig felkapta a brosst, majd két határozott lépéssel közelebb ment a tenger hullámzó víztükréhez.

- Ha nem kérdezed meg most rögtön Gorthostól, hogy ő-e a csapat árulója, úgy ítélem meg, hogy haszontalan vagy számunkra, és behajítalak a vízbe! - förmedt rá az ékszerre. - Olyan mélyre bedoblak, hogy soha többé nem kerülsz felszínre. Évezredekig nézegetheted a vaksötét víztömeget, bele fogsz bolondulni az unalmas semmibe.

Gorthos arcán rándulás futott végig. Megpróbált egy nagyobb mozdulatot tenni, de Henrik erővel visszatartotta.

- Nem vagyok hajlandó kétségbe vonni Gorthos megbízhatóságát - válaszolta a brossba zárt nő sziklaszilárd határozottsággal. - Ő sosem árulna el titeket, ebben a szívem legmélyéből hiszek. Nem fogok semmit kérdezni tőle.

- Háromig számolok.

- Inkább dobj be, mint hogy kétséget mutassak Gorthos szavahihetőségével kapcsolatban!

- Egy!

- Gyerünk, tedd meg! - Az ékszerbe zárt nőnek a szeme sem rebbent.

- Kettő!

A bross hallgatott. Marta megemelte az ékszert a levegőbe, és látszott, hogy gyűjti a lendületet a dobáshoz, miközben készül az utolsó szám kimondására.

Gorthos ekkor nem bírta tovább:

- Hagyd! Én vagyok az áruló - suttogta, kiszáradó torokkal. - Én vagyok a kém, aki üzeneteket küld a fővárosba, én loptam el a feladatainkat tartalmazó tekercset, sőt, még az Orpak piacot is én pusztítottam el, bár az csak egy mágikus álcázás volt. A vásárnak nem esett baja igazából.

Mindenki rábámult, és hirtelen pisszenés sem hallatszott a tűz körül.

Egyszerre újra a brossba zárt nő törte meg a csendet, erőltetett felnevetéssel:

- Nehogy már elhiggyétek ezt az ostobaságot! Csak engem akar védeni...

- Elég - intette le Gorthos rekedten. - Nem hagyhatom, hogy te szenvedj az én tetteimért. Elmondok mindent...

- Ugyan már! - tiltakozott tovább a bross. - Hiszen Marta jó eséllyel nem dobna be a vízbe. Szerintem, ő nem annyira kegyetlen, hogy...

Az asszonyság közbedörrent:

- Ha nem hallgatsz el, lányom, most azonnal, akkor mindjárt meglátod, hogy mennyire vagyok kegyetlen!

- Elmondok mindent, de cserébe szeretném, ha egyetlen dolgot megtennétek - folytatta Gorthos, továbbra is erőtlen hangon. - Vigyázzatok a brossra! Lehet, hogy a vízbe nem dobnátok be, de nyilván nem törnétek magatokat azért, hogy jó életet biztosítsatok számára a hazugságai után. Csak annyit kérek, hogy velem bármi történjen is, vigyétek el őt Barak városába. Ott szeretne lakni a békaszerzetekkel, rálátva a vízcsörlőző gépezetre...

Az ékszerbe zárt nő félbeszakította, szinte sikoltva:

- Nélküled nem akarok Barakba menni! Fejezd be ezt az őrültséget! Ne mondj egy szót sem...

Marta belevágta a brosst a mamondu puttonyába olyan mélyre, hogy a behalmozott úti holmik elfojtsák a hangját.

- Rendben - fordult ezután az asszonyság Gorthoshoz. - Megígérem becsületszavamra, hogy nem fogunk az ékszeren bosszút állni a te döntéseid miatt. Visszavisszük magunkkal Iziliarba, és emberséges körülményeket biztosítunk számára, olyan hosszú időre, amennyire csak lehetséges a hátralévő életünk során. Cserébe viszont most elvárom az őszinteségedet. Kezdjük ott, hogy mit is mondtál az előbb az Orpak fűszerpiacról? Mi az, hogy nem pusztult el?

- Egy bűbájjal elrejtettem előletek, aztán úgy tettem ott a piacromoknál, mintha vizsgálódnék. Valójában csak azt akartam elkerülni, hogy túlságosan firtassátok a vásár sorsát.

- Mire volt ez jó? - Marta összevonta a szemöldökét. - Nem akartad, hogy találkozzunk a küldönccel?

- Nem, mert ismerte a küldetés résztvevőit. Mazedrin főtanácsos előre figyelmeztetett, hogy kerüljem el az orpaki küldöncöt. Nem hagyhattam, hogy az illető rájöjjön, hogy változás történt a csapat összetételében, és netán lebuktassa a beépülésemet. Az tűnt a legegyszerűbbnek, ha merítek az amulettem erejéből, és szórok rátok egy ideiglenes megtévesztő bűbájt.

- Ha viszont a piac lerombolása csak rövidtávú megtévesztés volt, hogyan ijesztettél rá a nomádokra, amikor körbevettek minket? - vallatta tovább Marta. - Hiszen nekik azt mondtad, hogy az Orpak piacot leromboló nagyerejű mágusok vagyunk, nem?

Gorthos megingatta a fejét:

- Igazából nem ijesztettem rájuk. Mazedrin főtanácsosnak van egy nomád származású testőre, ő előre tárgyalt a népével. A főtanácsos megfizette a törzset, hogy engedjék át a területükön a küldötteit, és valójában ezt magyaráztam el ögeb nyelven. A főtanácsostól kapott amulettemet felmutatva azonosítottam magam, mint Mazedrin báró követét. Ezért hagytak átkelni.

- Látom, komoly cselszövés részese vagy. - Marta szomorú fejlehajtással vette tudomásul a hallottakat. - Sajnálom, hogy így csalódnunk kellett benned, fiam. Azt már meg sem kérdezem, hogy honnan szerezted a zöld tintát a főtanácsosnak írott leveledhez. Nyilván Ziziktől csórtál térképészeti algatintát, hiszen közös kabinban utaztatok a hajón. Még a levélírást is alattomosan másra próbáltad kenni lebukás esetére! Aztán később meg képes voltál hagyni, hogy a brossba zárt nődnek kelljen rámutatnia Henrikre árulójelöltként, mert még annyi gerincesség sem szorult beléd, hogy nyíltan magad végezd a piszkos munkát! Nem találok szavakat...

Az asszonyság fáradtságot érzett, és megdörzsölte a homlokát. Nem folytatta kirohanását, csak annyit mormolt még maga elé:

- El kell hát döntenünk, mi legyen a gyáva áruló sorsa...

- Nem lesz rá szükség. - Gorthos felnézett, és különös fény csillant a szemében. - A borba ugyanis altatót kevertem a felszolgálás előtt, és épp most kezd hatni. Úgy gondoltam, hogy a győzelmi lakoma alkalmas rá, hogy emberséges módon végezhessek veletek, álmotokban megölve, és utána egyedül visszavihessem az út eredményeit a főtanácsosnak. Bevégzem a feladatomat, most pedig már csak azt várom, hogy elnyomjon titeket az álom.

Marta rádöbbent, hogy valóban rohamosan növekszik benne az álmosság. A felismerés ledermesztette, és képtelen volt megszólalni.

Lila viszont felemelte a kezét:

- Nekem... mondanom kell valami nagyon fontosat. Valamit tudnod kell rólam, mielőtt...

A lány keze azonban ekkor visszaereszkedett a helyére. A következő pillanatban pedig kábán elterült a földön.

Henrik kinyitotta a száját, mintha folytatni akarná Lila megkezdett mondatát, ám az ő tekintete is zavarossá vált, és a lány mellé omlott a porba.

Hamarosan Zizik is ott hevert mellettük, vékony koboldhangon hortyogva.

Már Marta is érezte, hogy vége. Összefolyt előtte a világ, majd ráborult a sötétség. Az utolsó gondolata az volt, hogy kudarcot vallott.

58. fejezet: A Kilenctorony melletti oázisban

Kerbelen főmágus nem tudta volna megmondani, hogy mi tehetné még nyomorúságosabbá a Lezárt Irattár kulcsának ellopása feletti kesergéssel töltött napjait. Amikor azonban a szolgálója jelentette, hogy ismét Mazedrin főtanácsos jött látogatóba, az öreg varázsló megkapta a választ a kérdésre. Már a gondolattól is kirázta a hideg.

Mégis bebocsáttatta Kharon báróját. Felkászálódott birkabőrrel kibélelt karosszékéből, és szembefordult az érkezővel.

Az égkék köntösbe burkolózó báró mély főhajtással egy köszöntésbe fogott volna, Kerbelen azonban villámló szemmel közbevágta:

- Hogy merészeltél idejönni?

- Nem értem a fogadtatást. Éppen érdeklődni akartam, hogy nem tesz-e rosszat az egészségednek a fülledt, esős időjárás...

- Azok után, hogy átvertél, és ellopattad a Lezárt Irattár kulcsát?!

- Mégis, miről beszélsz, kedves főmágus uram?

- A legutóbbi ittjártadról.

- Azt állítod, hogy a Lezárt Irattár kulcsa nincs nálad? - Mazedrin kedélyes nyugalommal kérdezett vissza.

- Tudod jól, hogy nincs.

- Mi lenne, ha belenéznél abba a kódexbe? Csak, hogy ellenőrizd...

Kerbelen érezte, hogy kihagy a szíve egy ütemet. Elcsoszogott a könyvtárszobája polcához, és reszkető kézzel kinyitotta a vastag, kivágott belsejű kötetet. A Lezárt Irattár kulcsa ott pihent a mélyén.

Az öreg varázsló megborzongott:

- Mi ez? Mit műveltél?

- Úgy vélem, hogy a kulcs ott van, ahol lennie kell. Mindkettőnk számára üdvös, ha nem feszegetjük tovább a kérdést. - Mazedrin követte, és most a könyvtárszoba ajtajából szűrődött halk, selymes felelete.

Kerbelen egy nehézkes nyeléssel kereste a szavakat, de nem tudott egyből reagálni. Végül annyit préselt ki magából:

- Te vagy a legocsmányabb ember, aki valaha élt Iziliarban.

- Így lenne? - A báró csak mosolygott a válasz hallatán. - Mindenesetre, a jövetelem okát talán szeretnéd megtudni. Beszélnünk kell a Titkos Küldetésről.

Kerbelen megtántorodott, Kharon bárója pedig belekarolt, és odavezette az idős mágust egy karosszékhez, hogy le tudjon ülni.

- Elmondok mindent, amit tudnod kell - folytatta Mazedrin, amikor látta, hogy Kerbelen szédülése kezd múlni.

Aztán a főtanácsos valóban így tett. Részletesen mesélt a hosszú útról, a résztvevőiről és arról, amennyit sejtett a küldetés céljairól. Amikor befejezte, nekiszegezte a főmágusnak a kérdést:

- Segítesz tehát majd nekem? Megvéded a császárnőtől a Titkos Küldetés résztvevőit a visszatértükkor, amennyiben még nem túl késő?

Kerbelen próbálta megemészteni az információkat. Végül válasz helyett mást hozott fel:

- Szóval, Atala úrnő ellen fordultál - éljen örök békében? Igazán? Micsoda hálátlan szörnyeteg vagy! Te is és a kígyó feleséged is! Mindent a császárnőnek köszönhettek, ragyogja be égi fény a napjait!

- Ebből is láthatod, hogy százszor több veszítenivalónk van, mint neked, és mégis belevágtunk.

- Miért? Miért lett belőled, a leghűbb udvaroncból áruló?

- A császárnő olyasmire készül, ami az egész kontinenst romba döntheti. Nem nézhettem ölbe tett kézzel.

- Én viszont nem tehetek semmit. Még akkor sem, ha tényleg eltűnt az ükunokám a Kilenctoronyból, ahogyan állítod. Nem fogok szembefordulni Atala úrnővel - örök fény ragyogása szálljon rá! Semmiképpen sem kockáztathatom az ükunokám biztonságát.

- Nem akarsz tenni a Birodalom békéjéért?

- Én vagyok itt az egyetlen, aki sok-sok éven át szívből próbált tenni valamit érte. Mára viszont már feladtam. Fáradt vagyok. - Kerbelen a tenyerébe támasztotta a homlokát.

- Te? A békéért?

Kerbelent meghökkentette a visszakérdezés:

- Nem emlékszel a kentaurok elleni nagy háborúra? Kiálltam, és a társcsászárok szemébe mondtam, hogy helytelen a háborúskodás fenntartása. Pedig rendkívüli vakmerőség volt ellent mondani nekik. Én azonban mindig a béke pártját fogtam, a saját biztonságom árán is.

- A kentaurok elleni nagy háború? Igen, hogyne emlékeznék - hagyta rá Mazedrin, elmerengve. - Rendkívül választékosan körülírtad, hogy miféle romlásokat hoz. Hogy milyen szörnyű a gyermeksorkatonaság! Hogy mennyit éhezik a vidék! Hogy hogyan fosztogat a lezüllött, zsold nélkül maradt sereg! Minden tanácsgyűlésen jó hosszan kifejtetted. És végül talán te voltál az, aki elment követségbe a kentaurokhoz? Aki majdnem fél éven át tárgyalt velük, minden egyes nap úgy kelve fel, hogy egyetlen rosszul megválasztott szóért görbe pengék sorát vághatják belé? Te aludtál a kentauristállók döngölt földjén? Te hallgattad álmatlanul a fiatal csikók fejhangú nyihogását? Te ettél négy-öt hónapon keresztül lótrágyától bűzlő zabkenyeret? Vagy téged rugdosott meg több felbőszült kentaur alkirály? Mert mondogatni gyönyörű szépen tudtad, hogy milyen rossz nekünk a háború...

Kerbelen kényszeredett bólintással félbeszakította:

- Nos, igen, tudom, hogy te voltál. A te diplomáciai trükkjeid fejezték be a háborút. Ha azonban a császárnő - fényesség szálljon életére! - rám ruházta volna a követség megtisztelő felelősségét, én is büszkén vállaltam volna.

- Rád ruházta volna? - Mazedrin ajkán fanyarrá vált a mosoly. - Tudod, mennyit tanulmányoztam a kentaurok belső viszonyait, hogy pontos tárgyalási tervet készíthessek? Aztán heteken át térden csúszva-mászva kérleltem az úrnőt, hogy hajlandó legyen elküldeni követségbe. Minden meggyőzőképességemre szükségem volt. Gondolod, hogy a császárnő volt az, aki erőfeszítést akart tenni a nyomorgó alattvalók terheinek könnyítéséért? Aki pusztítás helyett újjáépíteni akart? Hogy kegyként osztogatta a követség lehetőségét? Majdnem kivégeztetett, amikor először szóba mertem hozni a béketárgyalást!

- Én... ezt nem tudtam... - Kerbelen szava elakadt egy pillanatra. - Úgy képzeltem, hogy azon a ponton már maga az úrnő is - örök fény ragyogja be a napjait! - belátta, hogy nem szabad folytatni a minden erőforrást felemésztő háborút.

- Sok mindent nem tudsz.

Az udvaronchoz nem illő, váratlanul gúnyos válasz meglepte, és még jobban elgondolkoztatta Kerbelent. Csak kis hallgatás után szólalt meg újra:

- Semmi sem változtathat a megvetésen, amelyet irántad érzek.

- Nem kell a jóérzésed, csak az, hogy fejezd be a bujkálást! Foglalj állást, ha eljön az ideje. Ennyit kérek tőled.

- Ha a császárnő győz, példátlanul kegyetlen bosszút áll rajtam és az ükunokámon, amikor őt is előtalálja. Nem zúdíthatom magunkra a haragját.

- Közeleg a hadsereg, és túl kevés a szövetségesünk. Ha nem állsz mellénk, esélyünk sincs a győzelemre. Egy olyan nagy erejű mágusra van szükségünk, mint te. A feleségem nem véletlenül lett udvari varázslónő, jól ért a mágiához, de ha elhagyná a palotát, magára irányítaná Atala figyelmét, és akkor nem működne a mentőakció. Téged viszont nem figyeltet az úrnő, nem feltételezné rólad, hogy beavatkoznál. El kell menned megvédeni a Titkos Küldetés tagjait, legalábbis, aki még életben maradhatott.

- Nem tehetem.

- Nem kérem, hogy nyíltan szegülj szembe az úrnővel, csak legalább ennyit...

- Nem. Túl sok forog kockán. Szegény ükunokám...

- Kérlek, gondolkozz! Nincs más esélyed, csak az, ha megállítjuk Atalát. Ha győz, így is, úgy is megöl mindenkit, akinek egy kis ereje van. Miután megszerzi a láda mágiáját, nem lesz többé szüksége támogatókra, a hatalommal bíró emberek csak elsöprendő porszemmé válnak számára...

- Sosem lenne olyan őrült, hogy kinyissa azt a ládát!

- Biztos vagy benne?

Kerbelen még jobban magába roskadt a karosszékben, a halántékát masszírozva:

- Nem... nem teheti...

- Tudod, hogy megteszi. Te is ismered, még ha nem is olyan jól, mint én. Mindenre képes a hatalomért.

- Igen... Attól tartok, igazad van...

- Kiállsz hát a Titkos Küldetés résztvevőiért, amikor eljön a döntő pillanat?

Kerbelen sokáig hallgatott, és végül csak annyit lehelt:

- Sajnálom, de képtelen vagyok rá. Hagyj nyugalomban, békében leélni az utolsó napjaimat, és ne gyere vissza többé!

Mazedrin dermedten állt a főmágus mellett. Várt, de amikor Kerbelen nem szólalt meg újra, láthatta, hogy végleges választ kapott.

A báró, magára erőltetve hamis bájmosolyát, fejet hajtott:

- Ez esetben, kellemes pihenést kívánok, főmágus uram!

Kisétált a könyvtárszobából. A bejárati ajtó finom puffanással csukódott be mögötte.

*

Bayu, a nomád lepakolta az öszvér hátáról a csomagját.

A Kilenctoronyhoz legközelebb eső oázis igazi felüdülést jelentett a végtelen puszta után. A pálmafák zöld levelei árnyékkal várták az utazókat, és a közöttük felcsillanó tavacska ezüstös vize is hívogatott.

- Végre megtölthetjük a kulacsunkat - fújtatta Reno, nyilvánvalóan jócskán eltikkadva a hőségtől.

Bayu hátrapillantott a szamárhátról lekecmergő őrre:

- Nem ajánlom. Már innen látom, hogy a víz nem iható, ugyanis megél benne a vörösszirmú keltike. Valószínűleg halálos lenne egy-két korty után. Ha frissítőre vágysz, a fák gyümölcseit javaslom.

Reno inkább visszacsavarta a kulacsa dugóját.

Bayu közben kibontotta a csomagokat, és hidrabőrből készült védőcsizmát húzott fel. Még szerencse, hogy Kharon bárója nem fukarkodott a szolgálója úti felszereléseinek megvásárlásakor, mert Bayu máskülönben biztosan nem engedhetett volna meg magának ilyen drága holmit. Márpedig a mérgező vízbe aligha lett volna ajánlatos mezítláb bemerülni.

Utána előkeresett egy feltekert, rostokból szőtt hálót.

- Minek az a háló? - Reno éledő kíváncsisággal figyelte a főnökét, miközben beleállította csontnyelű kését egy bokron növő barackféleség oldalába. - Halászni fogunk? Egy hal pikkelye lenne a toronyban talált fényes lemezke?

- Nem, de valóban egy állatot akarok elkapni a nádasban.

Bayu begázolt a vízbe, és elindult hálójával egy napfényben fürdő tavirózsa felé, ahol ott sütkérezett a kinézett példány.

*

Mazedrin benyitott a felesége szobájába.

Nevra hanyatt feküdt az ágyon smaragdzöld selyemköntösében, és egy guptafüves pipát szívott. A helyiség levegőjét belengte a besütő holdfényben az édeskés, színes füst. A főtanácsos már a kitágult pupilla látványából sejtette, hogy a nő jó ideje ezzel az elfoglaltsággal múlatja az idejét.

- Mit művelsz? - mérte végig az asszonyt.

- Elhelyeztem minden varázskört, ahogy korábban megbeszéltük. Az összes feladatomat végrehajtottam, ennél többet már nem tehetek. Nem árt így estére pihennem is.

- Egyszer azt mondtad, hogy sosem szívsz guptafüvet, mert károsak a hosszútávú hatásai.

Nevra nehézkesen, második próbálkozásra felült, és elhessegette a sűrű, éppen kékes füstöt az ajka elől:

- Amikor elmentem a mai tanácskozásra a kocsma pincéjébe, kiderült, hogy kivételesen féláron mérik. Rendkívül megérte.

- És, te mióta szoktál leárazott vackokat összevásárolni?

Mazedrin általában kétféle stílust öltött magára, amikor a feleségével beszélt: vagy a gúnyosan fölényest, vagy az udvarban megszokott rejtelmes-ravaszkodót. Most küzdött, hogy valamelyiket magára erőltesse, a hangja azonban türelmetlen és keserű maradt.

Nevra észrevehette, hogy a férjének valami baja van. Nem válaszolt neki egyből, csak nagyra nyílt pupillával nézett rá. Azután sem a guptafüves kérdésre felelt, hanem fajsúlyosabb dolgokról kezdett beszélni:

- Hallottam a kocsmában, hogy Thiago halálos merénylet áldozata lett. Vigasztaljon a tudat, hogy hány éven át gyengítette a pozíciónkat a hadseregnél! Más körülmények között igazi sikerélmény lenne, hogy végre elpatkolt, innánk egy jó kupa bort az örömhírre. Kár, hogy most az esélyeinket rontja, és egyébként sem lennénk képesek ünnepelni, amíg a lányunk életveszélyben van. Mindezek ellenére sem tudtam azért elfojtani egy mosolyt, amikor meghallottam annak az idegesítő főparancsnoknak a halálhírét.

Mazedrin nem bírt megszólalni.

Próbált megfogalmazni egy lekezelő, kreatív hasonlatot az ágyon heverésző, guptafüstbe burkolózó feleségével kapcsolatban, vagy legalább a Thiagóra tett kárörvendő megjegyzésekhez csatlakozni, de nem hagyta el hang az ajkát.

Nevra tovább próbálkozott a jobb kedvre derítésével, igyekezve rátalálni a férje rossz hangulatának valódi okára:

- Gondolom, Kerbelennél sem sok sikert értél el. Mindegy, amúgy sem számíthattunk többre pont tőle. Nem egy ilyen emberen fog múlni a Birodalom sorsa. Eddig sem rajta múlt, soha. Nem tehetünk mást, próbáljunk meg hinni abban, hogy még így is van egy kis esély!

Mazedrin még mindig csak némán állt a nővel szemben. Egy idő után gépiesen igazgatni kezdte a tenyerére csavart szövetdarabot.

Nevra észrevette, és közelebb húzódott felé az ágyon:

⁃ Megsérültél?

⁃ Megszúrt délelőtt egy bokor ága itt a kertben, egy zebonjátszma után.

⁃ Micsoda ügyetlen kétbalkezes vagy! Na, mutasd, megnézem. Az ideültetett növények többsége ártalmatlan, de ha a bürökzanót tövise volt...

A főtanácsos nem adta oda bekötött kezét, pedig az asszony felé nyúlt. A férfi inkább, mellőzve minden megszokott modorosságát, egyszerűen odavetette:

⁃ Nem mindegy, hogy mi okozta?

⁃ Természetesen, nem. A bürökzanót tövise gyulladáskeltő hatású, és...

⁃ Akkor sem mindegy, ha pár héten belül egyébként is biztosan halott leszek?

⁃ Hát, akkor igen, de ennél azért fűzhetnél egy fokkal több reményt is a terveinkhez.

Mazedrin hangja továbbra is szokatlanul kemény maradt:

⁃ Az enyémekhez vagy a tieidhez?

⁃ Hogy értsem ezt?

A főtanácsos arra gondolt, hogy lehet, hogy ő a legnagyobb balek egész Iziliarban, ha még az Atalától megtudottak után is őszinte a feleségével... De mégis egyszerre megnyúlt bekötözött tenyerével, és megragadta az asszony továbbra is várakozóan felé tartott kezét:

⁃ Az az üvegcse Atala nyakában... Nem lehetséges, hogy egy olyan mérgedet tartalmazza, amelyik bármikor megölhet engem a távolból?

Nevra hagyta, hogy a férje húsos ujjai az ő hűvös, fehér kézfeje köré fonódjanak. Aztán blazírt nyugalommal annyit felelt:

⁃ Nem, nem lehetséges.

⁃ És, ha azt állítanám, hogy Atala elmondta az egészet? Hogy hogyan főzette meg a Tigriskarom Csapását, és hogy hogyan ellenőriztette a kémeivel, hogy biztosan ezt a halálos mérget készíted-e el? Hogy te tényleg meg is tetted a parancsára? Hogy csak az én hajszálam volt nálad, hogy beledobhasd? És hogy a lötty most ott lóg egy fiolában Atala nyaka körül, hogy bármelyik pillanatban végezhessen velem?

⁃ Akkor azt válaszolnám, hogy Atala nem mondott igazat.

A főtanácsos egyszerre elengedte a nő kezét:

⁃ Nem hiszek neked. Nézz a szemembe, és mondd úgy, hogy nem fogok meghalni, ha megissza a mérget!

Nevra megtette:

⁃ Nem fogsz.

Mazedrin nem tudta, mit gondoljon. Továbbra is balsejtelemmel töltötte el a felesége titkolózása, de szeretett volna hinni neki. Bolond, ha így tesz? Vagy más csapdát kellene sejtenie?

Óvatosan rákérdezett:

⁃ És, ugye, a főzet semmilyen más módon sem fog megakadályozni a céljaim elérésében?

⁃ Nem fog. Tedd, amit tenned kell, és ügyet se vess az üvegcse tartalmára! Hadd igya meg Atala, amikor csak akarja!

⁃ Akkor miért nem árulod el, mi az a kotyvalék pontosan?

⁃ Mert csak és kizárólag a tervezett lépéseinkre szabad koncentrálnod. Nem gondolhatsz másra!

⁃ Egyedül a Tigriskarom Csapása lehet, máskülönben a kémek lebuktattak volna...

⁃ Nem érted, hogy veszélyes ilyeneken törnöd a fejed a fontos teendőid helyett?!

⁃ Atala megmondta, hogy tagadni fogsz, hogy manipulálhass a nagyravágyó törekvéseid érdekében.

A nő felszegte az állát:

⁃ Inkább hiszel Atalának, mint nekem?

⁃ Tudod, hogy nem, de...

⁃ Nincs de! Húsz éve vagy a Birodalom legjobb méregkeverőjének a férje. Húsz éve egy házban élünk, egy asztalnál eszünk, egy fedél alatt alszunk... és komolyan azt hiszed, hogy egy szeszélyes császárnő kiszámíthatatlan bájital-iszogatására kellene támaszkodnom ahhoz, hogy a nekem tetsző pillanatban eltehesselek láb alól?

- Amióta tudomásodra jutott a láda titka, még nem jártál otthon.

- Hidd el, hogy ha meg akarnálak mérgezni, nem csak otthon, hanem most is, itt is, bármikor képes lennék rá. Kapásból legalább ötven módot fel tudnék sorolni, ahogyan különböző mérgeket adagolhatnék, és észre sem vennéd.

- Ha ezt megnyugtatásnak szánod...

- Nem érdekel a nyugalmad. Az eszedet használd!

A főtanácsos nem nagyon tudott erre mit felelni. De, biztos, ami biztos, mégegyszer, utoljára megkérdezte:

⁃ Tehát, igazán, szívből megesküszöl, hogy amikor Atala megissza azt a kotyvalékot, annak nem lesz semmiféle számomra nem kívánatos hatása?

Nevra erre még mélyebben a szemébe nézett, úgy felelt:

⁃ Nem lesz. Biztosan tudom.

A férfi nem tehetett mást, muszáj volt legalább egy egészen kicsit elhinnie, amit a felesége mondott. Az, ahogyan a tekintetük szokatlanul hosszú ideig összekapcsolódott, lehetetlenné tette, hogy mást gondoljon.

Nevra ezután megragadta a férje csuklóját, és erővel felfelé fordította a bekötött tenyerét:

- Most viszont már tényleg mutasd azt a szúrást, te ügyefogyott!

59. fejezet: Ledoran Királyság kikötőjében

Gorthos sokáig csak némán üldögélt alvó társai mellett, és a brosst nézte, akit kitett a puttonyból a takaróra, a tábortűzzel szemben. A nő szintén hallgatott. Sűrű, sötét éjszaka volt, még a két hold is eltűnt az égről a felhők mögött. A távolban vonyított egy állat, talán a ledoraniak gyapjas lovai közül elszabadult az egyik.

A mamondu egy fa árnyékában legelészett, az egyik fához kikötött tetka egy csigát igyekezett kiásni a földből, a szitakötő pedig újra abban a kalitkában gubbasztott, amelyikben még Henrik tartotta a hajón. Gorthos bezárta, miután a rovar kétszer is megpróbálta megtámadni az idős mágust az alvó Henrik fölött őrködve.

A brossba zárt nő egy idő után unottan igazgatni kezdte fekete köntöse ujját. A mozdulatok közönyös hétköznapisága magához térítette Gorthost örvénylő gondolatai közül.

- Mióta tudod? - kérdezte meg az idős férfi.

- Azt, hogy elárulod a csapatot és a küldetést?

- Igen.

- Mindig is tudtam - felelte a bross egyszerűen. - Amióta ismerlek.

Gorthos dobott egy gallyat a tűzre, és szótlanul figyelte, ahogy a lángok martalékává válik.

- Miből jöttél rá? - kérdezte aztán.

- Mondtam már, hogy egyből kiszúrom, ha valaki rosszban sántikál. A sok évnyi menekülés és rejtőzködés tapasztalatai után simán megérzem, de nem csak erről van szó. Például, miért is nem hoztál bőségesen pénzt az útra, holott egy jólétben élő tudós nemesember vagy? Mert előre arra készültél, hogy ha kiderülne, hogy áruló bújik meg közöttetek, akkor semmiképpen se tűnhess gyanúsan függetlennek a császárnő úti adományaitól. Vagy miért nem álltál szinte soha a sarkadra Marta parancsolgatásával szemben, pedig nyilván nem tetszett a stílusa? Mert nem akartad indokolatlanul magadra irányítani a figyelmet a viszálykodással. Vagy miért...

- Jól van, értem. - A varázsló leállította a felsorolást egy fáradt legyintéssel. - Miért nem beszéltél róla soha? Rákérdezhettél volna.

- Semmi közöm hozzá. - A bross féloldalra billentette a fejét. - Engem nem érdekel sem a küldetés, sem a drágalátos császárnőtök, sem a nagyhatalmi célok, és a legkevésbé sem zavar, hogy elárulod-e őket. Sosem kedveltem a birodalmi politikát. És akkor pedig végképp kiábrándultam belőle, amikor a „kedves, jó” Odo császár emberei börtönbe vetettek, és megkínoztak. Remélem, ebből érthető számodra, hogy miért nem vagyok nagy rajongója semmiféle császári titoknak meg küldetésnek.

Gorthos belebámult a sötétségbe. A tenger hullámai sós, jéghideg ostrommal verték a parti sziklákat.

- Most pedig meg kellene ölnöm négyüket - mormolta az öreg varázsló egészen halkan, szinte csak formálva a szavakat keskeny, vértelen szájával. - Addig nem végzek a küldetéssel, amíg meg nem haltak mind. Nem maradhatnak tanúk. Így kell véget érnie...

- Akkor meg mire vársz? - A bross olyan egyszerű természetességgel tette fel a kérdést, mintha csak arról beszélgetnének, hogy mit egyenek vacsorára.

Gorthos elhűlve nézett rá:

- Hiszen élő emberek! A társaim voltak hosszú hónapokon át. Annyi mindent átéltünk együtt, és egyébként is... Nem vagyok gyilkos! Azt sem tudom, milyen módszerhez folyamodjak.

- Amikor elkezdted végrehajtani a feladatodat, hogy beépülsz, és aláásod a csapat küldetését, akkor is tudtad, hogy előbb-utóbb ez lesz a vége - mondta ki a nő. - Tudtad jól, hogy ezzel jár, mégis elvállaltad. Már nem gondolsz a célra, ami a szemed előtt lebegett, amikor belekezdtél az egészbe?

Gorthos el akarta odázni a pillanatot, amikor végeznie kell a társaival, ezért inkább megpróbálta másfelé terelni az ékszer figyelmét, hogy ne arra emlékeztesse, ami a kötelessége lenne:

- Soha nem kérdezted, hogy miért csinálom. És most sem kérdezed, pedig látod, hogy arra készülök, hogy négy ártatlan embert meggyilkoljak miatta...

- Az elején tényleg nem akartam tudni semmit, ami udvari politikával kapcsolatos. Azt egyébként sem sejthettem, hogy gyilkolni készülsz miatta. Most pedig már azért nem kérdezem, mert megbízom a tetteidben, akármi legyen is az okuk.

Az idős varázsló szíve megdobbant.

A brossba zárt nő szomorú mosolyt vetett rá, Gorthos pedig utána visszafordult az alvó társaihoz. Elnézte, ahogy mély álomban, ütemesen szedik a levegőt, emelkedik-süllyed az oldaluk.

- Hogyan tehetném?! - Az idős mágus hangja megremegett. - Mit kezdjek? Dobjam őket az óceánba?

Az ékszer nem válaszolt.

- Az kíméletes halál, ha álmukban belököm őket a tenger vizébe? - motyogta maga elé Gorthos tanácstalanul. - Vagy mit tegyek velük? Te hogyan csinálnád?

A nő most sem szólalt meg.

- Kérlek, mondj valamit! Segíts rajtam!

- Nem tudok.

- Meg fogsz vetni, ha megölöm őket?

- Nem.

- És ha életben hagyok mindenkit, megfutamodva a feladatom elől?

- Akkor sem.

Gorthos felsóhajtott, és megint végighordozta a tekintetét Ziziken, Henriken, Lilán, végül Martán. Rádöbbent, hogy a leginkább attól bizonytalanodott el a küldetését illetően, hogy látta, a brossba zárt nő feltételek nélkül megbízik a döntésében. Korábban is voltak kételyei, és nem örült, hogy ilyen sötét ügyletekbe kellett belevágnia, de eddig a pillanatig egyszer sem merült fel benne komolyabban, hogy talán teljesen helytelen irányba halad. Pont attól lettek kétségei, hogy megértette, az ékszer foglya egyáltalán nem kételkedik benne. Most ugyanis vágy ébredt benne, hogy mindent újra végiggondoljon az elejétől, és más szemmel is végignézze, mint eddig. Azt szerette volna, ha jó döntést hoz, igazán jót, de ő sem tudta, mi lenne az.

- Azt akarom, hogy mindent tudj - jelentette ki hirtelen az öreg varázsló. - Elmondom az egészet, hogy hogyan történt, és hallani akarom a véleményedet.

A bross némán bólintott.

- Kezdjük talán azzal, hogy ki is vagyok valójában...

- Hát, ezt nem kell külön mesélned. Tudom, ki vagy. - A nő elmosolyodott megint.

- De azt nem, hogy milyen befolyásos családból származom.

- Dehogynem! Éppen elégszer kérkedtél már a nemesi véreddel.

- Ennél is többről van itt szó. Ung-láp, ahol születtem, Lipor grófság részét képezi.

- Lipor grófság? - A bross összevonta szemöldökét, és árny suhant át a homlokán.

- Bizony. Azt hiszem, már sejted az igazságot. Lipor grófság Kerbelen főmágus birtoka, én pedig Kerbelen főmágus öccse vagyok.

Az ékszerbe zárt nő arca egészen komor lett.

- Mi a baj? - Gorthos észrevette, hogy az asszony reakciója nem csak hétköznapi meglepettség. - Tudsz valamit a bátyámról, Kerbelenről?

- Az ikercsászárok egyik főtanácsosa volt. - A bross csak ennyit felelt, szokatlan erővel harapva be az alsó ajkát.

- Találkoztál vele annak idején?

A nő nem válaszolt.

- Sajnálom, ha ártott neked...

- Hagyjuk! Ne beszéljünk most rólam! - Az ékszerbe zárt nő összeszedte magát, eltűntek az arcáról az árnyak. - Neked most meg kell hoznod életed legnehezebb döntését, és csak ez számít. Szóval, Kerbelen főtanácsos öccse vagy. Nem hallottam erről anno, pedig még a folyami rákokról írott kódexedet is olvastam... Na, de, miért mondtad most el?

- Mert tudnod kell ahhoz, hogy megértsd az indítékaimat. Sok minden megváltozott azóta, amióta ismerted Kerbelent. Már rég nem főtanácsos, és nem is igazán befolyásos ember többé a birodalomban. Névleges címeket ugyan visel, és elhívják fontosabb mágusgyűlésekre, de ennyi. Már a saját családját sem tudta megvédeni a társcsászároktól és Atala úrnőtől - ragyogjon örök fény a napjai fölött! Nem maradt senkije, csak egy ükunokája. Ő pedig bezárva sínylődik a Kilenctoronyban. Kötelességem, hogy segítsek a kiszabadításában.

- Azt hiszem, így már értem...

Gorthos azonban úgy érezte, további magyarázatokra szorul, ugyanis sietve közbebeszélt:

- Most biztosan azt gondolod, hogy csak a vérség miatt akarom megmenteni. A hajón pedig kellő indulattal kifejtetted, hogy mennyire nem értesz egyet a leszármazás dicsőítésével. Itt azonban többről van szó. Igaz, hogy Kerbelen ükunokája a családunk utolsó képviselője. Ha Atala császárnő - égi fény süssön rá! - kivégezteti, kihal az egész családfánk. Csakhogy, ezen felül még egy jóravaló, rendes fiatalember is. Szorgalmasan tanult, hogy egy nap életpap válhasson belőle, és emberek sokaságát gyógyíthassa meg. Ez volt a legnagyobb álma. El tudod képzelni? És Atala császárnő - éljen örök boldogságban! - koholt vádak alapján börtönbe vettette! Azt állították, hogy a fiú a főapát életére tört egy hurutsóska-teával, hogy megszerezze a pozícióját. Ő azonban sosem tett volna ilyet. Még a sérült koboldokat, gnómokat is olyan együttérzéssel gyógyítgatta, mintha a saját fajtársai lennének. Semmi gőg vagy ambíció nem volt benne.

- Nyilvánvalónak tűnik, hogy tényleg koholmány a vád, az alapján, amit a császárnőtökről eddig megtudtam - értett egyet a bross is.

- Igen, és szerencsétlen rokonomat a legkegyetlenebb börtönben sanyargatják! Amikor legutóbb hírt hallottam felőle, tüdőgyulladást kapott a sivatagi éjszakai hidegtől. Nem sokáig bírja már ott életben... Ha nem cselekszem, meghal. - Gorthos fontolgatta, hogyan folytassa, és egy darabig csak meredt maga elé, némán mozgó ajakkal. Végül kibökte: - Nézd, én nem alapítottam családot. Nem vállaltam magamra felelősségeket, mindig minden alól kibújtam, hogy háborítatlanul a tudománynak szentelhessem az időmet. Csak magammal törődtem, eltékozoltam az életemet... Az az életerős, tehetséges fiatalember pedig arra akarta szánni a sajátját, hogy száz meg száz szenvedőt menthessen meg! A családunk legtisztább lelkű képviselője...

A fejére szorította csontsovány alkarját, mintha az arca eltakarásával megvédhetné magát a gondolataitól. Erőtlenül folytatta:

- Mazedrin főtanácsos felajánlotta, hogy kiszabadítja. Sőt, megvédi Atala császárnő - égi fény ragyogjon léptei nyomán - minden cselszövésétől. Cserébe annyit kellett tennem, hogy jöjjek el a küldetésre, derítsem ki a pontos céljait, ha akad köztük hasznos, kézbesítsem a főtanácsosnak, majd hallgattassam el örökre az útitársaimat. Eljött az ideje, hogy megtegyem. Nem lesz már rá több alkalmam. Tudom, hogy most kell véget érnie... Csak annyira nehéz...

- Öltél már a csatatéren, nem? Harci mágusként.

- Nem biztos. A varázslataim főleg védelmező körök és kémkedő bűbájok voltak. Én csak középszintű, általános amuletthasználatot tudok, nem bírtam pusztító tűzorkánokat életre hívni, mint például Ezedon ősmágus ifjúkorában. De, valószínűleg, közvetve így is sok élőlény halálához hozzájárultam varázsokkal. Akkor viszont háborúban álltunk... Egészen más volt. Vagy te nem így látod?

- Nem tudom. Én sosem öltem meg senkit, és nem is próbálkoztam vele. - A bross hangja semmilyen érzelmet nem árult el.

- De hát, a kislányod... vagy kishúgod, akit meséltél, hogy vigyáztál rá... Őt hogyan tudtad megvédeni? Nem kellett valaki más élete árán megóvnod?

- Nem. Mindig gondoskodtam arról, hogy ilyen döntésre lehetőleg ne kerüljön sor.

- De mit tettél volna, ha egyszer mégis választanod kellett volna? Hogy a kislányod élete vagy négy idegené...

- Fogalmam sincs.

A bross valószínűleg észlelte, hogy nyersen őszinte válasza nem túl sok segítséget nyújt, és csak még kétségbeejtőbbé teszi a mágus helyzetét, ugyanis a nő egy kis szünet után hozzátette:

- Egyszer régen tényleg volt egy választásom. El kellett döntenem, hogy feláldozok-e egy ártatlan kívülállót, egy egyszerű kisgyermeket, azért cserébe, hogy én boldog és pompás életet élhessek, sikerekkel, fényűzéssel.

- És, mit döntöttél?

- Szerinted, boldog és pompás életem volt?!

Az idős varázsló a kezébe temette az arcát:

- Miért így kell véget érnie a hosszú, békés kutatómunkával töltött évtizedeimnek? Miért kell egy ilyen döntést meghoznom? Miért kellett ekkora terhet magamra vállalnom? Én már nem akartam mást, csak készíteni egy krónikás könyvet a Duliathi Birodalom bukásáról. Elüldögélni a könyvtárszobámban, körmölni, amíg csonkig nem égnek a faggyúgyertyák. Elhallgatni a nyári záporok kopogását a tetőn...

- Sajnálom. - A brossba zárt nő sötét szeme fátyolosan csillant a tűz fényében. - Sajnálom, hogy rákényszerülsz.

- Bárcsak inkább én halhatnék meg helyettük!

- Tudom, hogy ezt kívánod, de mégis döntened kell rövidesen, addig, amíg tart a kábítófőzet hatása.

- Köszönöm, hogy próbálsz erőt adni az elhatározáshoz, de túl nehéz... Úgy érzem, nem tudok együttélni a következményekkel. Egyikkel sem.

- Dehogynem. Hidd el, túl lehet élni mindent, én vagyok rá a legjobb példa.

- Akkor mondd meg most már tényleg, hogy mit választhatnék! Melyik döntéssel élhetnék együtt?

- Azzal, amelyik még fenntart egy icipici esélyt, hogy valami csoda folytán mégis jól végződjenek a dolgok minden ártatlan résztvevő számára! Lehet, hogy nehezebb, és többet kell majd küzdened, holott te egy egyszerű és végleges megoldást kerestél, hogy utána kényelemben tölthesd a nyugdíjas napjaidat... De be kell látnod, hogy ilyen nincs. Már sosem fogsz nyugodt lelkiismerettel, boldog közömbösséggel a kandallód mellett üldögélni és szappanos vízben áztatgatni a lábad, szóval, felejtsd el! Fogod magad, és kiállsz! Nem törődsz bele, hogy csak rossz megoldás van, hanem kitaposol egy olyan új utat magadnak, amit emelt fővel be tudsz járni. Én ezt tettem annak idején, és azt hiszed, egy percre is megbántam? Például, amikor az átkozott Odo császár katonái kínoztak, ahelyett, hogy egy villa mélyén legyezgettem volna magam talpig aranyékszerben? Hát, nem! A kishúgomat nem tudtam örökké megvédeni, de egy még fontosabb titkát igen, és voltaképpen ő is teljes értékű életet élhetett sok-sok éven át, mielőtt Odo katonái megtalálták. Sikert értem el mindenben, és elrejtettem az igazságot évtizedekre. Véghezvittem, amiért annyi éven át küzdöttem. Ha ezerszer élhetném újra az életem, ezerszer is ugyanígy döntenék. Még most, innen, ennek a rohadt ékszernek a mélyéről is!

A brossba zárt nő elhallgatott, és nem mondott mást. Izzó tekintetében visszatükröződtek a tábortűz arany-vörös lángjai.

- Jól van - mondta végül Gorthos. Felkelt a tűz mellől, és kihúzta magát. - Befejezem a tépelődést, így is túl sokáig vártam. Meghoztam a döntésemet, bár félek, hogy túl nagy az áldozat.

A bross komoly arccal nézett fel rá:

- Bármi lesz is a vége, tudd, hogy én melletted állok.

60. fejezet: A tolvajok házában

A merénylők házául szolgáló kocsma padlásán két alak ült egymás mellett. Og, a merénylők vezére a poros falnak támasztotta széles hátát. Mellette a folyami kalózok vezérnője lógázta a lábát egy gerenda szélén.

- Te jössz. - A nő unottan megpöckölte az ajkából alácsüngő láncot.

Og erre felvett a padlódeszkákról egy lila fényben játszó kockát. Megrázta óriási tenyerében, majd nagyot gurított rajta.

- Háromszög - olvasta le a felfelé fordult ábrát.

A kocka többi oldalán is geometriai alakzatok fénylettek, kör, négyzet, sokszögek, de Og pont a háromszögre tette fel a tétet.

Csettintett egyet a nyelvével.

- Nyertél - ismerte el a nő vita nélkül, a férfi kezébe ejtve egy drágakövet.

Og roppant termetéhez képest kecses ügyességgel elkapta az értékes követ, és eltüntette a zsebében. Aztán elégedetten hátradőlt:

- Mi lesz az új tét?

- Te megint felteszed a fülkarikádat, én pedig most a lápi rákásztelep bevételeinek az egy nyolcadát.

- Nem lehetne inkább a vízi barlangokból felhozott gyöngyök egy tizede?

- Rendben, legyen.

- Áll az alku. - A merénylő a kalóznő felé tolta a kockát. Az épp lelógatta volna magát a gerendáról annyira, hogy rátehesse a kezét a lila fényben fürdő apró tárgyra, amikor megreccsent a padlásra vezető létra.

Az ajtót őrző alacsony beosztású merénylő nézett fel a főnökéhez:

- A legfőbb kémmester szeretne veled beszélni, uram. Itt vár lenn.

Og továbbra is a kockát szemlélte:

- Nem látod, hogy elfoglalt vagyok?

- Azt mondja, sürgős.

- Azaz, nem fog tágítani?

- Valószínűleg, nem.

- Hát, jó, akkor küldd fel!

A nyikorgó létrán hamarosan felszuszogott a puhány kis fiatalember. Leporolta a tenyerét, ahogy talpra kecmergett a házigazdájával és a kalóznővel szemben a mászás után.

- Akarod, hogy távozzam? - A kalóznő a merénylők vezéréhez intézte a kérdését, egyenesen csak Ogra nézve, mintha az érkezőről tudomást sem venne.

Mégis a kémmester felelt rá:

- Mindkettőtökkel szeretnék beszélni. Pont jó, hogy itt vagy.

- Nyilván véletlen, hogy egy kém a látogatásakor együtt találja a megfelelő embereket - ironizált Og. - Mindenesetre, nem ajánlom, hogy még egyszer figyeltess engem vagy a vendégeimet.

A beteges arcbőrű fiatalember felvihogott:

- Ugyan honnan tudnád a jövőben, hogy figyeltetlek-e? Most sem vettél észre semmit.

- Nem? - Og arcán különös mosoly derengett fel, az utcáról pedig egy hördülés hallatszott fel éppen ebben a pillanatban. Aztán hirtelen csend lett.

- Mi volt ez? - csippentette össze a szemét a kémmester.

- Azt a suhancot, aki a szomszéd szalmatetőn hasalva leselkedett, ne keresd többet!

A kémmester nem mutatta, mit gondol a válaszról. Inkább odasétált Oggal és a kalóznővel szembe, és megállt a két hold fényében.

- Mit akarsz? - kérdezett rá ekkor Og. - Nem igazán érek rá...

- Látom, milyen elfoglalt vagy - biccentett a kém a lila kocka felé. - Most viszont beszélnünk kellene a Birodalom sorsáról. Hármasban.

Og nem válaszolt erre, a folyami kalózok vezérnője viszont megvetéssel csapta hátra hosszú hajfonatát:

- Semmi dolgom veled. Ha tanácskozni akarsz Oggal, tedd azt, de engem hagyj ki belőle, te sunyi kis patkány!

- Miért kell máris ilyen ellenségesen kezdenünk a társalgást? - A pörsenéses arcú kémmester tett egy lépést a nő felé, hogy hamis barátságossággal megütögesse a felkarját.

Og keze a másodperc törtrésze alatt landolt az övére fűzött görbe kard markolatán. Ezzel egy időben a kalóznő már elő is rántott hosszúszárú csizmája mellől egy rejtett kést. Mindkét penge egyszerre szegeződött a kémmesterre.

- Jól van, nyugalom. - A kém inkább meghátrált, és feltette a kezét. - Tényleg csak beszélgetni akarok.

- Azt megteheted négy lépés távolságról is. - Og leengedte a kardját, de nem tűzte vissza a helyére.

A kémmester nyilván belátta, hogy sok értelme nincs azért küszködnie, hogy szívélyesebbé váljon a beszélgetés, ezért inkább a tárgyra tért:

- Legyen! Ataláról és Mazedrinről van szó. Tudjuk, hogy hamarosan összecsapnak, és az egyikük győz, a másikuk veszít...

- Erről már egyeztettünk a múltkori nagy tanácskozáson - vágott közbe a merénylők vezére.

- Igen, de úgy vélem, érdemes lenne hármasban is latolgatnunk kicsit a kilátásainkat. Ti mit gondoltok erről?

Og nem válaszolt egyből, csak görbe kardját forgatta a kezében tűnődve. Aztán annyit mondott:

- Én hajlok afelé, hogy hallgatnom kellene Nevrára. Eddig sosem tévedett hatalmi kérdésekben.

A kémmester feszes arckifejezéséből látszott, hogy nem tetszik neki a felelet:

- Eddig viszont soha nem próbált szembefordulni a császárnővel. Emlékszel az elődödre, a Hangtalanra? Akit apró cafatokra marcangoltak a vérmedvék? Nos, ő kiesett a császárnő kegyeiből...

- Nevra tudja, mit csinál. - Szállt be a kalóznő is Og mellett. - Mélyebben benne van az udvari politikában, mint mi. Követnünk kell, különben végünk.

A kém nyugodtan tovább érvelt:

- Talán túl hosszú ideje Mazedrin felesége, és nem tud elfogulatlanul tekinteni a férjére. Már nem az a régi hidegfejű, számító nő, akinek megismertük...

- Benned talán egy ábrándozó háziasszony képét keltette? Akkor tényleg a magaslatán lehetsz a szakmádnak... - Og szavait hallva a kalóznő válla megrándult, és a nagydarab férfi is rázkódni kezdett. Mindketten jót nevettek a kémmester rovására.

- Nyilván nem így értettem. - A látogató igyekezett kizárni a hangjából, ha idegesítette a kettős kacagása. - De egyáltalán nem biztos, hogy pontosan fel tudja mérni a férje képességeit - és még kevésbé a császárnő leleményességét. Úgy gondolom, hogy téved, és ha követjük, az a bukásunkhoz vezet.

- Szerintem, Nevra jó úton jár. - Og felkelt ültéből, és nyújtózott egyet. - Átlátja az erőviszonyokat. Mazedrin képes minden cselvetésre új cselvetéssel felelni.

- Igazán azt hiszitek, hogy a főtanácsos legyőzi Atalát? A poros nyomába sem érhet!

A merénylő sejtelmes választ adott:

- Fennáll a kék hold. Változás közeleg.

- Igen, de nem lehetséges, hogy ez a változás maga Atala lesz? Hogy még több hatalmat nyer el?

- Mire célzol? - Og közelebb lépett a kémhez úgy, hogy az árnyéka egyszerre beborította a cingár fickót. - Miféle több hatalom? Tudsz valamit, amit mi nem?

- Pontosan. És igazából azért jöttem, hogy ezt ma este megosszam veletek. Talán meggondolásra is késztet benneteket az eljövendő szövetségeitekkel kapcsolatban...

*

A tolvajok háza egy régi katonai barakkból lett kialakítva. A tolvajfejedelem maga ragaszkodott a sivár helyszínhez, pedig pompás villában is élhetett volna. Volt azonban egy gyerekkori emléke arról, amikor játszani akart az épület udvarán egy városőr kisfiával, és az apa kikergette őt azzal a felkiáltással, hogy szennyes kolduskölykök nem tehetik be a lábukat tiszteletreméltó veteránok szállására. A tolvajfejedelem egy évtized elteltével személyes céljának tekintette, hogy pontosan ebben a barakkban üthessen tanyát, és innen irányíthassa a besurranók, zsebesek munkáját. Azt a bizonyos városőrt is itt ásatta el az udvar egyik szögletében. Néha, kellemes időben kiült a kedvenc sarkába a zsákmányát átszámolni.

Most a legmagasabb kőemelet egyik hálószobájában állt az ablaknál. Arcába borított fekete csuklyája árnyékából kinézett a két holdra. Fényes ékszerként ragyogtak az éjszakai ég sötét posztóján. A türkizszínű égitest mintha még a szokottnál is nagyobbnak tűnt volna.

A folyosóról behallatszottak az őrjáratozó tolvajok léptei. Bár próbáltak osonni, a tolvajfejedelem mégis ki tudta venni az emberei hangját az éj neszei közül.

- Vajon mit hoz ezúttal a kék hold? - tette fel a kérdést.

A háttérben megzizzentek a fekhelyként felhalmozott gyapjútakarók. A tolvaj szeretője, Brianna feküdt közöttük. A nő nem válaszolt a kérdésre, ami nem volt túl meglepő, miután az este folyamán két nagy korsó bort is elfogyasztott. Csak behajtotta egyik karját a feje alá, és még jobban magára húzott egy birkabőrt a nyári meleg ellenére.

A tolvaj folytatta a félhangos tűnődést:

- A császárnő - éljen örök fényben! - ellopatott velem az elmúlt hetekben egy duliathi rézből készült furulyát. Ez még önmagában nem lenne furcsa, de Mazedrin főtanácsos is pontosan egy ugyanilyen hangszert szereztetett velem. Mindketten busásan megfizettek. Mire kellhet nekik ennyire az a két furulya?

Brianna már egyenesen a fejére halmozta a birkabőrt, valószínűleg, hogy a tolvaj elmélkedése ne zavarja részeg szunyókálását. A férfi közben tovább beszélt:

- Állítólag egyszer szólaltathatók meg, utána elrepednek. Ritka varázslatokhoz használatosak. Azonban sem Mazedrin, sem a császárnő - ragyogjon égi fényben az élete! - nem mágus.

Odasétált a másik falnál álló asztalhoz, és leült mellé.

- Készül egy összecsapás. Én pedig, azt hiszem, nagy veszélyben vagyok - mondta a férfi továbbra is inkább csak magának, mint a nőnek. - Olyasmiket tudok, amiket nem kellene. Akárki győz végül, mindenkinek az útjában leszek.

Lekönyökölt a vaskos deszkára, és eltöprengve nézett maga elé:

- Mi lenne, ha elszöknénk innen? Mondjuk, egy másik kontinensre.

Brianna ekkor lelökte magáról a birkabőrt, és bortól zavaros tekintettel bámult fel a férfira.

- Hová? - kérdezte kásás hangon.

- Octopus Királyságba vagy Malkunba.

- Nem tudom. - Az asszony újra becsukta a szemét. - Nem alhatnánk inkább?

A tolvaj elővett egy kést, amely eddig az övére fűzve függött, és szórakozottan szurkálni kezdte a hegyével az asztallapot:

- Azt hiszem, jó lesz Malkun. Viszek annyi kincset, amennyit csak elbírok, és dúsgazdagon élünk, amíg meg nem halunk. Te mit gondolsz Malkunról?

Brianna szeme hirtelen felpattant, és ingerülten felült a takarók között.

- Minek kérdezel ilyeneket? Úgysem viszel magaddal! - Csapzott haja a vállára tapadt sötét fürtökben.

- És ha mégis? - A tolvaj beleállította a kést az asztalba, majd odafordult a nőhöz. - Tudom, hogy Mazedrin kéme vagy, és azt is, hogy Atalának szintén szállítasz híreket néha nap. Elhiheted, hogy már régóta tudom. És mégis itt vagy velem. Eljöhetnél akár Malkunba is.

A nő pillantása a késre tévedt, és elsápadt.

- Honnan... honnan tudod, hogy kém vagyok? - lehelte, miközben a tekintete a fegyver élére szegeződött.

- Sok mindent tudok. Látod, ezért kell elmennem innen, mert túl sokat tudok. - A tolvaj kihúzta a kést az asztallapból, majd Brianna legnagyobb riadalmára felkelt a székről, és felé közelített. - Nos, eljössz velem?

A nő nagyot nyelt. Az ablakon besütő holdak fénye ezüstösen csillant a pengén.

Ekkor azonban csattanás hallatszott. Sarkig kivágódott az ajtó, és egy sötét köpönyegbe burkolózó alak toppant be rajta. A kezében tőr, arról meg vér csöpögött a padlóra. A kinti őrök vörös tócsa közepén hevertek a küszöb előtt. A belépő férfi pedig átgázolt a holttestükön a szoba közepére.

A tolvajok fejedelmét a váratlan betörés vagy az emberei halála nem ijesztette meg. Hozzá volt szokva a veszélyekhez. Amikor viszont ráismert az érkezőre, kihagyott a szíve egy ütemet. Hátrálni kezdett, mintha kísértetet látna.

*

Az éjszaka árnyai kezdtek felszakadozni, és felderengett a hajnal pírja az ég alján. Az első sugarak egyből fényt csempésztek a pálmalevelek függönyei közé.

Reno már régóta nem aludt olyan mélyen, mint most az oázis dúslevelű növényei tövén. Reggelre kivételesen még a régi harci sérülés sem kezdett sajogni a lábán. A puha füvön és a víz közelében sem a hőség, sem a hideg nem volt olyan elviselhetetlen, mint a szikkadtabb részeken.

Egy szusszanással lesodorta magáról a takarót, és felült a növények között. Bayu már ébren volt, egy gyümölcsöt hámozott az egyik fa tövén. Amikor a nomád észrevette a beosztottja ébredését, odadobta neki az elkészült narancsfélét.

Reno nagyot harapott belőle, és szomjasan nyeldekelte a kicsorduló levet. Két mohó falat után tele szájjal rákérdezett:

- És, most hogyan tovább?

Célzatos pillantást vetett egy mocorgó hálóhalomra a nomád mellett. A hálókba csavart állat vergődve, csapkodva igyekezett szabadulni.

Miután meggyőződtek arról, hogy a smaragdszínű korong valóban ettől az állatfajtól származik, Reno már nem látta sok hasznát, de a főnöke még egyelőre nem engedte szabadon.

Bayu nekilátott egy újabb gyümölcs meghámozásának, közben felelt:

- Felkerekedünk. Követnünk kell a szökevényt, akárhová is vezet az út.

- Mit kezdünk ezzel a nyomorult teremtéssel? - Reno most már nem csak a tekintetével jelezte, hogy kíváncsi az állat szerepére, hanem a fejével is a nyugtalan hálócsomó felé intett.

- Magunkkal visszük. Már ki is dolgoztam egy tervet. A közeli élettemplomban vásárolunk vonzalomkeltő bájitalt, elkeverjük a smaragdzöld lemezke egy kis darabjával, és beadjuk a szert az állatunknak. Így keresni kezdi majd a párja nyomát, és olyan jeleket is kifigyel, amelyeket mi aligha tudnánk ennyi idő elteltével.

Reno majdnem felnevetett az elképzelés hallatán. Végül azért sikerült egy hangosabb fújással ellepleznie a kacagást, bár kétkedését így is kifejezte:

- Ez tényleg működhet?

- Látok rá reményt, hogy el tud vezetni a társához. Párzási időszakban pár példány egész pusztaságokon átkel, hogy eljusson a többiekhez. Talán a miénk is nyomra lelhet.

- Mégis, körülbelül, mennyi esélye lehet ennek, ilyen sok idő elteltével?

- Feltételezem, elég kevés, de nincs más választásunk. Muszáj megpróbálnunk, mert a Kilenctoronyból megszökött rab kulcsfontosságú. Az egész Birodalom sorsa múlhat rajta. Rá kell lelnünk, nincs mese.

Reno megcsóválta magában a fejét, de nem vitatkozott tovább.

Bár lassan már kezdett megbízni a főnöke utasításaiban, most mégis meg kellett állapítania gondolatban, hogy reménytelen próbálkozásba fognak. Ha tényleg ezen a röhejes ötleten múlik Iziliar jövője, akkor nagyobb bajban van a Birodalom, mint bárki gondolná.

61. fejezet: Ledoran Királyság tengerpartján

Zizik először csak az egyik szemét nyitotta ki, aztán a másikat kis késleltetéssel. Erős fény vakította el. Kíváncsi volt, milyen a túlvilág. Hiszen Gorthos a csapat árulójaként nyilván megölte mind a négyüket álmukban. Most pedig megpillanthatja, mi jön a halál után...

Ekkor Marta bődülése tört keresztül a fényességen:

- Óvatosabban azzal a hordóval, mert kilötyögteted a savanyúság levét!

Henrik hangja érkezett utána:

- Bocsánat, csak megbotlottam itt a sziklákon...

Zizik megdörgölte a szemét, és nagyokat pislogva igyekezett keresztüllátni az éles fényen. Kezdtek körvonalazódni az alakok. Marta termetes árnya trappolt el előtte egy ládával a vállán. Lila követte egy kosárnyi szövettel.

Gyanú éledt a félkoboldban, hogy nem túlvilági ragyogás veszi körbe, csak a reggeli nap tűz a szemébe. Főleg, amikor Henrik is keresztülbukdácsolt a látómezején egy hordót egyensúlyozva.

Zizik erre felült a tenger ázalékos fövenyén. Megköszörülte a torkát, és előkrákogta elvékonyult kérdését:

- Mi a kékazúr ég történt itt?

Amikor pedig megpillantotta még az idős Gorthost is a repülőtakarójuk mellett, egy-két nagyobb csomagot rendezve, végképp semmit sem értett. Csak álmodta volna a varázsló tegnap esti vallomását?

- Zizik magához tért. - Lila eldobta a kosarát, és odafutott mellé. - Jól vagy? Tartottunk tőle, hogy mivel kisebb vagy, a te szervezetednek jobban megárt az erős altató, ezért hagytunk pihenni, hogy kiheverd a hatását.

- Nem értem... - Zizik kiropogtatta a nyakát. - Hogyan élhetünk még?

- Hú, nem is tudom, hol kezdjem. Annyi rendkívüli, csodálatos dolog történt, amíg aludtál...

- Elmondom inkább én, lányom. - Marta félretolta a lelkesen gesztikuláló Lilát, és a helyére tornyosult. - Annyi a lényeg, hogy Gorthos rokonát túszként tartja a császári udvar, és ezért a mágus kénytelen volt elvállalni az áruló szerepét. Most viszont úgy döntött, hogy inkább a nehezebb utat választja a kedvünkért, és életben hagy minket. A tervünk pedig a következő: Hazatérve azt hazudjuk majd, hogy a mágusunk sajnálatos körülmények között elhunyt Octopus Királyságban, amikor romlott kagylót evett. Amíg mi bezsebeljük a császárnő jutalmát - éljen örökké! -, Gorthos a legnagyobb titokban elutazik a bátyjához. Ketten együtt nagy erejű mágusok, és meg tudják szöktetni a Kilenctoronyból a rabul ejtett rokont. Segítenek messze földre menekülnie. Mi dúsgazdagok leszünk, ők pedig megmentik a családjukat a kihalástól. Így mindenki jól jár.

Zizik próbálta feldolgozni a hallottakat.

- De hát, a Kilenctoronyból főben járó bűn rabot megszöktetni! - cincogta végül az egyik észrevételt, ami eszébe jutott. - Ha kiderül, Gorthost kivégzik.

- Százharminckét évesen már nem ez lesz a legnagyobb aggodalmam - vont vállat a varázsló a háttérben. - A lényeg, hogy sikerüljön a fiú megmentése, a többi nem érdekel.

- Nem lett volna sokkal egyszerűbb, ha elteszel minket láb alól az eredeti terv szerint? - értetlenkedett tovább a félkobold. - Hiszen a főtanácsosnak biztosan meglettek volna az eszközei arra, hogy elrejtsen téged és a családodat a császárnő bosszúja elől. Ha viszont magadra maradsz a hatalmasokkal szemben...

Gorthos közbeszólt:

- Talán egyszerűbb lett volna. De hát, nem vagyok szörnyeteg! A bross ráébresztett, hogy nem leszek képes ilyen alantas gyilkosságokra. Magam elé idéztem azt is, amit a bűvös fácska tanácsolt a Szurdok-őserdő mélyén, a harmadik feladványával. Azt tanította, hogy egyik élőlény nem érhet többet a másiknál, a sellő nem különb a cinegénél, és a cinege sem különb a sellőnél... Nem helyezhetem a rokonomat előbbre a ti életeteknél! A fácska nem véletlenül küldte ezt a burkolt üzenetet... A természet mágiája mélyebb és bölcsebb az összes többi varázserőnél. Hallgatok rá.

- Megoldjuk együtt, jó csapatként a problémát! - csettintett nagyot Marta. - Most viszont, Zizik fiam, üdvös lenne, ha abbahagynád az ejtőzést, mert már egyáltalán nem tűnsz kábultnak. Fogd azt a kötélcsomót a takaró mellett, és láss hozzá a felpakolt terhek rögzítéséhez! Indulunk hamarosan.

A félkobold nagy nyöszörgéssel talpra kászálódott.

*

Gorthos egy idő után kifulladt a vizestömlők pakolásában, úgyhogy, amíg Marta nem figyelt, leült pihenni a ládák árnyékában. Az asszonyság éppen el volt foglalva azzal, hogy elzavarja Lilát egy közeli halpiacra, ahol a lakók még nem értesültek a ledorani rablásról, és szívesen kiszolgálták az utazókat.

- Még szükségünk van három új halhálóra és öt kézi szigonyra - mennydörögte a bevásárlólistát az asszonyság.

Zizik belekotyogott:

- Ha a repülőtakaró segítségével pár nap alatt célba érünk, minek ennyi előkészület? Új hálók és szigonyok...

- Ha minden rendben megy, igen, de Gorthos kék amulettje bármelyik percben kimerülhet. Varázsgyorsítás nélkül pedig úgy tudunk haladni, mint egy álmos teknősbéka. Ugyebár, te sem szeretnél fél szelet kenyérnyi ellátmánnyal az óceán közepén ragadni, fiam?!

Zizik gyorsan visszatért a pakoláshoz.

Gorthosnak feltűnt, hogy kivételesen nem Henrik teszi fel az efféle kérdéseket. A fiatal férfi magában gubbasztott egy fa alatt, amióta Marta nemrég rövid pihenőt engedélyezett számára. Szótlanul merengett.

Lila elindult a piacra, Marta pedig hozzáfogott egy újabb hordó elhelyezéséhez. Gorthos közben előcsempészte a brosst az úti csomagja aljáról.

A nő szokásos durcás ajakbiggyesztése jelezte a hangulatát:

- Miért rejtettél a zsákod mélyére, amíg a terveiteket tárgyaltátok Martáékkal? Miért nem hallhattam? Mit rejtegetsz már megint előlem? - sorolta egyből a kérdéseit.

Gorthos válasz helyett visszakérdezett:

- Miért komorult el az arcod, amikor elárultam, hogy Kerbelen a bátyám? Mit tudsz róla?

- Ó, az azúrkék égre! Azt hittem, hogy legalább most, hogy már kiszedted belőlem, hogyan kerültem az ékszerbe, abbahagyod a faggatásomat.

- Hiszen még annyi mindent nem tudok rólad!

- Ha válaszolok, cserébe összezúzod a brosst, és megölsz?

- Tudod, hogy nem.

- Akkor hagyj békén a kérdéseiddel!

- Ez esetben én sem felelek neked. - Gorthos elfordította a fejét, és nem törődött a nő grimaszaival.

Egy darabig csak kellemetlen hallgatás nehezedett rájuk, és az idős varázsló már ott tartott, hogy inkább újra eltünteti a zsák mélyén a brosst, mert sok értelme nincs a néma duzzogásáért kinn tartani. Azonban pont amikor eljutott volna a megvalósításig, a nő váratlanul megtörte a csendet:

- Beszélni akarok Henrikkel. Odavinnél?

- Rendben, de velem sem áll szóba.

- Csak tegyél le mellé, és elmondom, amit szeretnék.

Gorthos habozott kicsit, de aztán nem akarta tovább fokozni a bross megsértődését, úgyhogy fogta, és engedelmesen átballagott vele a magában ücsörgő fiatalember mellé.

- Dora vagy nem-is-tudom-hogy-hívják beszélni akar veled. - Odanyomta az ékszert Henrik elé egy kőre.

- Mit szeretnél? - kérdezte a fiatal férfi tompa hangon a bross foglyától.

A nő felnézett rá:

- Csak azt, ha megbocsátanál nekem.

- Bocsássak meg? - Henrik nagyot sóhajtott. - Elcserélted volna az életem a máguséra!

- Jaj, ugyan már! Szó sincs ilyesmiről.

- Pedig, akárhogyan is nézem, ez történt. Te voltál az, aki árulónak állított be az egész csapat előtt a levélfeladásos történettel.

- Hadd magyarázzam meg! Tudtam, hogy nem te vagy az áruló, hanem Gorthos, szóval, a csapat nem találhatott volna megingathatatlan bizonyítékot a bűnösségedre. Egyértelmű bizonyítékok nélkül meg, biztos voltam benne, hogy nem bántanának komolyabban az állításom miatt. Nyugalom, nem hagytam volna, hogy valóban bajod essen.

- Szóval, az szerinted nem baj, hogy egyedül sorsomra hagytak, kikötözve egy idegen kontinensen?

- Tudom, hogy rossz volt, de...

- De?

A nő habozott, beharapva az ajkát, aztán kimondta, amit akart:

- Nem ugyanaz, mint ha tényleg súlyos büntetést szabtak volna ki rád. És én... Sajnálom, de ennyit megért nekem az, hogy Gorthos titkát megvédjem. Ha vigasztal valamennyire, cseppet sem szívesen tettem.

Az őszinte válasz mintha némileg oldotta volna Henrik búslakodását. Már egy halvány mosollyal tudakolta:

- De, ugye, tényleg biztos voltál benne, hogy nem végezne ki engem árulóként a csapat?

- Hát persze! Sosem kívánnám, hogy valaki ártatlanul meghaljon mások sötét titkaiért. Igaz, hogy nem ismered a múltamat, de ennyit még így is elhihetnél.

- Na, jó, akkor megbocsátok. Azt is megértem, hogy úgy érezted, tartozol, amiért Gorthos kiszabadított Khallaendarban a poros irattárból. Most már végre kvittek vagytok.

A bross csak egy kis késéssel válaszolt:

- Igen, igen, le akartam tudni már rég ezt a kellemetlen adósságot. Sajnálom, hogy pont te lettél az áldozata...

- Mi ez a céltalan rizsázás itt? - dörrent ekkor a közelből Marta hangja. - Nem ártana, ha a tetkán, Ziziken és rajtam kívül más is a pakolásra összpontosítana.

- Jó, jó, megyünk - kászálódott fel Henrik a fa tövéből. - Csak próbáltuk helyretenni a történteket.

- Kétlem, hogy ez lenne a megfelelő pillanat a lelki sebek ápolgatására! Hozz egy újabb káposztás hordót, fiam!

- Öhm... megyek már, csak lenne még előtte hozzád is egy kérdésem. Nem baj, ha felteszem?

Az asszonyság beletörődve lepakolta a vállán cipelt ládákat a bokája mellé. Hogy ne teljen feleslegesen az idő, nekiállt a frissítőként a zsebében hordott cseresznyeféleséget fogyasztani, és közben hagyta jóvá:

- Mondjad!

- Igazából, nem Gorthos és a bross miatt voltam olyan szótlan az utóbbi órákban. Megértem a tetteiket, és nem is haragszom igazán rájuk. Hanem... hanem egészen máson tűnődök. Egy nagy döntés előtt állok.

- Muszáj ezt ilyen körülményesen elővezetni, fiam? Foglald össze egy mondatban, és halljam a kérdésedet!

- Csak... csak arról lenne szó, hogy most, hogy újra kibékültünk Lilával, és semmi nem áll már közénk... Szóval, én... Ő a legbájosabb lány, akivel életem során találkoztam. Szép és kedves is egyszerre...

- Nem érted az “egy mondat” kifejezés jelentését?

- De, igen, bocsánat. Na, tehát, én, arra gondoltam, hogy... hogy ha Iziliarba hazatérve a kalandjaink végére érünk, és kipihenjük a hosszú tengeri utat... Megkérném a kezét! - Henrik elpiruló arccal kihúzta magát.

Marta elgondolkodva forgatni kezdte a szájában a cseresznyeszerű növény magját:

- Értem. És, hol itt a kérdésed?

- Én csak... Már egy ideje meg akartam kérdezni a véleményedet. Hogy te mit gondolnál erről.

Marta félreköpte a cseresznyemagot:

- Ha rám hallgatsz, nem kéred meg.

Henrik hátrahőkölt. Nyilván azt hitte, hogy az asszony majd bátorítani fogja, mert Marta eddig minden csapattársat az álmai megvalósítására biztatott.

- De hát, miért? - tudakolta a fiatal férfi, elszontyolodó képpel.

- Mert nagy szamárság lenne.

- Ööö, igen, végül is, ezt már Gorthos is mondta régebben a hajón. Mert hát, nincsenek nemes felmenőim. Meg vagyonom sem, pedig a bross szerint az kellene. De, talán, ha összekaparnék egy kis tőkét egy csattanóporos bolt megalapításával...

Az asszonyság közbelegyintett:

- Édes fiam, nem a nemesi leszármazásod hiányával vagy a csóróságoddal van itt a gond! Hanem azzal, hogy többet érdemelsz.

- De hát...

- Nem szeret téged eléggé az a lány.

- De... de eljött velem megnézni egy tündérkar előadását is például, és annyi héten át fogta a kezem...

- És amikor árulónak kiáltottunk ki, habozás nélkül cserben hagyott. Pedig te mindig kiálltál mellette, és a titkait is megőrizted. Nem kell tagadnod, láttam, hogy közösen rejtegettek valamit. Te egy pillanatig sem kételkedtél benne. Ő meg még biztos sem lehetett, hogy igaz a vád, mert egyetlen kézzel fogható bizonyítékunk sem volt ellened, mindössze egy gyanúnk. És nem próbált sem melléd állni, sem megérteni, csak a vállunkon bőgött. Nézd meg a brosst meg a mágust!

Gorthos kínos összerezzenéssel reagált a kétes színezetű említésre. Marta közben folytatta:

- Az ékszerbe zárt nő végig egyértelműen tudta, hogy a varázsló az áruló, és mégis úgy hazudott érte, mint a vízfolyás. Pedig nyilván nem az volt minden vágya, hogy például ártatlanul bemószeroljon téged árulójelöltként! De habozás nélkül magára vállalta helyette a hálátlan feladatot. Még azt is megkockáztatta, hogy a tengerbe dobom örökre, amikor a mágusról vallattam, és egy pillanatra sem ingott meg! - Az asszonyság nyomatékképpen nagyot csapott a mellette pihenő ládahalomra. - Fiam, ha megfogadod a tanácsomat, megvárod, amíg találsz egy olyan lányt, aki legalább fele ennyire kiállna érted. És ha te is ugyanígy tudsz érezni iránta, akkor kéred meg. Addig meg foglalkozz inkább a csattanóporos boltoddal!

Azzal Marta feltornyozta a vállára a ládahegyet, és eldübörgött a takaró irányába.

Zajos távozását csend követte.

Az asszony szavainak nem csak szegény Henriket sikerült elszomorítaniuk, hanem Gorthost is kellőképpen zavarba hozták. A varázsló jobb híján feltűnő érdeklődéssel tanulmányozni kezdte a többi elrendezendő csomagot. Még a brossba zárt nő is inkább elfordult, és felbámult az égen úszó felhőkre, úgy téve, mintha nem hallotta volna a közelükben lejátszódott párbeszédet.

*

Lila visszaért a szigonyokkal és a hálókkal, a tetka is végzett egy doboz megtöltésével, csigákat és rákokat halmozva bele. Henrik, Zizik és Gorthos helyre rögzítette az utolsó laza csomagot a szitakötő segítségével. Marta pedig megitatta a mamondut, és éppen feltuszkolta a takaróra a ládák közé.

- Mindenki felkötött már valamit a fejére az arca védelmére? - harsogta közben a kérdését. - Igaz, hogy az amulett mágiája részlegesen megóv minket a sebesség hatásaitól, de azért, feltételezem, senki nem kívánja, hogy egy eltévedt sirályfióka landoljon a szájában vagy egy kóciánbébi fúródjon a szemébe!

Útitársai egyből keresgélni kezdtek egy-egy arc elé szerelhető hálót és bőrből keményített sisakot is a felszerelésük között. Henrik ugyan szerette volna megkérdezni, hogy mi az a kócián, de végül inkább csöndben követte a többiek példáját.

Utána Marta köteleket tekert a saját derekára, a másik végüket pedig a többiek válla köré hurkolta, mint egy hátizsák szíjait:

- Biztos, ami biztos, így utazunk - magyarázta. - Ha bárkit lesodorna a lendület, a kötélnél fogva visszahúzzuk. Zizik kezdi a takaró kormányzását, mert neki van a legtöbb tapasztalata. Henrik folytatja majd, úgyhogy az út elejétől fogva mindent megtesz, hogy ellesse a fortélyokat. Ha a számításaim helyesek, nagyjából délre elérjük Dir’dar’dar szigetét. Az lesz az első pihenőnk, addig mindenki tartson ki! Ellenvetés?

Amikor senki nem mert jelentkezni, az asszonyság dörgő hangon kihirdette:

- Ezennel indulunk haza Iziliarba!

62. fejezet: Egy khallaendari villában

A khallaendari fogadó padlója megnyikordult, ahogy az öt utazó besétált rajta. Gorthos, Zizik, Lila, Henrik és Marta. Rendeltek a tulajdonostól egy kondér nyúlpaprikást, majd leültek a régi asztaluk köré kifújni magukat.

A tengeri utazástól napbarnítottan, friss kikötői ruhákban várták a vacsorájukat. Mivel az óceáni útjuk egy héttel hosszabbra sikerült a tervezettnél, a végefelé beiktattak egy pihenőt Pirkot folyami kikötőjében, hogy emberibb állapotba hozzák magukat, és tiszta öltözeteket vegyenek. Az amulett ugyan épp kitartott az első piacig, ahol újat tudtak szerezni, de lemerülés közben egyre fogyott az ereje, a repülőtakaró teljesítménye meg alábbhagyott. Még szerencse, hogy élelem- és vízkészletük bőven volt, Marta tájékozódó képességével pedig ráleltek a térképek által jelzett szigetekre is. Így pihenőkre és készletpótlásra végig adódott lehetőségük.

Gorthos, ahogy elnézte a társait, megállapította gondolatban, hogy nem csak a bőrük lett naptól cserzett az utazás során. Más változások is érzékelhetőek voltak az egykori khallaendari útnak indulásukhoz képest.

Lila esetében volt a legfeltűnőbb, hogy már nem hordta a célszerűtlen, díszes szoknyáit. Bár az öltözködését még most is a divathoz igazította, és mutatós darabokat választott Pirkot kikötőjében, de egy hegyvidéki stílusú szarvasbőr nadrágot és szorosra fűzött fehér blúzt viselt, Marta utazói tanácsait is betartva. Ezek a ruhák nem akadályozták a mozgásban. Az övén csak hasznos kellékek, gyógyfüves zsákocskák, halbelező kések, tűzgyújtásra használható kovakövek függtek - igaz, hogy úgy rendezte őket, hogy csinos szimmetrikus alakzatot alkossanak. Egyetlen ékszere a csuklóját fonta körbe: egy kígyóbőrből sodort karperec. A korallviperát az egyik sziget partján fedezte fel, és Marta megtanította, hogyan tudja biztonságosan elkapni. Utána a lány a megnyúzást és a megsütést is elsajátította, és az újabb lecke örömére dekoratív emléket készített a sikeresen egyben lehúzott többszínű bőrből.

Henrik izmosodott, és a mozdulatai is megfontoltabbak lettek. Miközben helyet foglalt, már Marta egyetlen szúrós oldalpillantása elég volt ahhoz, hogy eszébe jusson felhajtani az inge ujját, mielőtt belelógna az asztal közepén bűzölgő faggyúgyertya tócsájába. Még az asztallábat is elkerülte a térdével, bár ehhez kellett, hogy Zizik is gyakorlottan félretolja előle a bútort.

A félkobold már otthonosan sürgött-forgott a csapat körül, és szavak nélkül is tudta, hogyan lehetne leginkább hasznára a társainak. Marta pedig a mamondu mellett egészen rászokott az egy fokkal halkabb megnyilvánulásokra. Valószínűleg azt is érezte, hogy már nem kell a mennydörgő üvöltözés ahhoz, hogy a többiek kövessék az utasításait. Bár kétségtelen, hogy még így is aligha lehetett volna diszkrét hangerőnek minősíteni az asszonyság kommunikációját, de egy árnyalattal enyhült.

Gorthos kitette maga mellé a hátizsákjából csapattagként a brosst is a vacsorához.

Fogyott a nyúlpaprikás, összekoccant a boros kupák pereme. Jó hangulatban elevenítették fel hatan együtt a tengeri utazás kalandosabb mozzanatait:

- Emlékeztek, amikor az egyik szigeten felbőszült szárnyas bölények kergettek meg minket?

- Hogyne! De az sem semmi volt, amikor a begátok felugrottak, és majdnem lerántották Ziziket...

- Vagy amikor az a mágikus örvény éneklőbűbájt püfögött ránk. Még másnap reggel is a “Két pulykája volt Ihotnénak” című nótát dudorásztuk...

- De azért a korallszirtnek álcázott tengeri szörny volt a csúcs. Nem sokon múlt, hogy nem csüccsentünk le mindannyian pihenni a hátán. Még szerencse, hogy fogott rajta a sellőszigony, és Lilának az utolsó pillanatban eszébe jutott...

- Valóban jó pár kalandot átéltünk együtt, de most már elég lesz a szócséplésből! - Marta térült-fordult, és megérkezett, karjában az újabb kör itallal. Nagy koppanásokkal odaállított mindenki elé egy-egy további boros kupát. - Ideje, hogy megigyuk a búcsúpoharat. Itt most ugyanis elválnak az útjaink. Mi négyen leszállítjuk az utunk eredményeit, Gorthos pedig az éj leple alatt továbbáll az ékszerével. Nem árt még egyet innunk a közös élményekre, aztán megköszönni egymásnak...

- Miért, mi hová megyünk Gorthossal? - kíváncsiskodott közbe a bross.

Gorthos köszörült egyet a torkán, a többiek pedig meglepetten néztek rá.

- Még mindig nem mondtad el neki? - csodálkozott rá Henrik a mágusra.

Marta letette az utolsó kupát is, aztán intett a varázslónak, és félrehívta. Félrehúzódva a fogadó lépcsője mellé, négyszemközt tudakolta:

- Fiam, miért nem árulod el Dorának az úti célotokat? Nem gondolod, hogy joga lenne tudni? Végül is, a testvéredhez készülődsz egy hősies mentőexpedícióra. Mi takargatnivaló van ezen?

- Biztos vagyok benne, hogy Dora vagy Siara vagy hogy-hívják ismerte annak idején a bátyámat - vallotta meg Gorthos. - Ki fogom deríteni, honnan, és ehhez meg akarom kérdezni Kerbelent. Elképzelhető, hogy személyes ismeretség, mert elég erős érzelmi hatást gyakorolt rá a bátyám említése. Ha viszont elárulom, hogy Kerbelennél folytatom a nyomozást, Siara megállás nélkül cirkuszolni fog.

Marta a homlokát ráncolta:

- Kedvelte anno a bátyádat?

- Nem hinném. Nem úgy tűnt az arckifejezéséből.

- És, te mennyire szereted a bátyádat?

- Nem különösebben. Egy beképzelt hólyag, aki mindig azzal hencegett, hogy ő az idősebb kettőnk közül, tehetségesebb mágus, műveltebb, és őt illeti a családi örökség. Már fiatal korunkban is alig álltunk szóba egymással. Vénségére pedig egyenesen elviselhetetlen lett.

- Akkor biztos vagy benne, hogy jó ötlet ez?

- Kerbelen fel tudja idézni a kapcsolatukat, amennyiben tényleg személyesen ismerték egymást. Az emlékezőképességével semmi probléma.

- Nem így értem, hanem, hogy én a helyedben a nődre hallgatnék...

Gorthos, felmérgelve magát az asszonyság szavain, közbemorrant:

- Kikérem magamnak ezt a megfogalmazást, hogy “a nőd”! És semmi szükségem kiokításra. Tudom, mit csinálok.

Visszacsoszogott az asztalhoz, majd bevágta a kérdőn pislogó ékszert az úti csomagja mélyére.

*

Gorthos útnak indult a főváros felé a repülőtakaróval, amelyet frissen vásárolt amulettje kilőtt nyílvesszőként repített el a távolba Khallaendar határából. A csapat úgy találta, hogy mivel Zizik feladata csak utazási eszközként hivatkozott a takaróra, lemondhatnak róla. Gorthosnak szüksége volt rá, hogy időben a fővárosba érjen, a császárnő pedig valószínűleg nem használná egyébként sem a repülőalkalmatosságot. Az csak a Titkos Küldetés gyors lebonyolítására szolgált. Így hát, átruházták a mágusra.

Integettek utána, amíg el nem tűnt előlük az éj sötétjében.

- Jól van, ideje rendezni sorainkat - tette Marta csípőre a kezét, amikor látta, hogy Lila még mindig a szeme sarkát nyomkodja a búcsú hatására.

- Ki tudja, talán egyszer még újra találkozunk Gorthossal - reménykedett Henrik. - Majd amikor dúsgazdagon élünk a császárnő által adott jutalmakból, telik rá, hogy rendszeresen ellátogassunk a fővárosba. Biztosan ott kutat majd a könyvtárban.

- Vagy esetleg Barakban botlunk bele - egészítette ki Zizik. - A brossba zárt nő oda vágyódott.

- Csak nehogy kitudódjon, hogy szegény Gorthos segít a rokona megszöktetésében! - aggodalmaskodott Lila, még mindig szipogva. - Ha kiderülne...

- Ne gondoljunk ilyen szörnyűségekre! - vigasztalta Henrik. - Gorthos ügyes varázsló, és a bátyja maga a főmágus. Ketten együtt megoldják. Meglátod, minden csodálatos véget fog érni, és nagyon boldogok leszünk mindannyian...

- Folytassuk a gyakorlati teendőinkkel! - csapta össze ezen a ponton a tenyerét Marta, kiváltva egy berzenkedő prüszkölést a mamonduból. - Ahhoz, hogy learathassuk a babérokat, még át kell adnunk a szerzeményeinket. Indulunk!

- Hová?

- Ezedonhoz, a tűz ősmágusához.

A többiek kérdőn néztek rá:

- Miért pont Ezedonhoz?

Marta először el akarta terelni a szót annyival, hogy ez egy Titkos Küldetés, és vannak nem publikus részei, de aztán belátta, hogy már nyugodtan kiterítheti a lapjait. Végül is, együtt értek a végére a kalandoknak, és nincs más hátra, csak a vidám lezárás.

- Az a helyzet, hogy eredetileg nem engem bíztak meg a Titkos Küldetés levezénylésével - árulta el. - A császárnő Ezedont küldte. Ő azonban bokros ősmágusi teendői miatt nehezen tudott volna hosszabb időre elszakadni Iziliartól. Így végül közvetlenül elindulás előtt engedélyt kért a császárnőtől, hogy kereshessen helyettest az útra. Ezedon régről ismert, mert egyszer megbízott engem és az akkori csapatomat, hogy szerezzünk neki parázstojásokat egy főnixfészekből. Arról is hallott, hogy visszavonulásomkor Khallaendarban telepedtem le. Tehát, rám esett a választása, és rábeszélt a feladatra. Úgy egyeztünk meg, hogy az út végén neki szállítom le a küldetés eredményeit. Ezért kell most felkeresnünk. Itt lakik ő is, Khallaendarban.

- És, ugye, a jutalmunkat is ő adja át? - nyújtogatta a nyakát Henrik.

- Igen, fiam, nyugodj meg! Ezedon megígérte, hogy amíg mi odavagyunk a nagy úton, ő a személyes kincstárába hozatja a díjazásunkat.

- Remek - lelkesedett a válasz hallatán Zizik is a Hebrencs mellett. - Alig várom, hogy odaérjünk.

- Akkor talán szedjük a lábunkat! - Marta megfogta a mamondu hínárkantárját, és elhúzta az állatot maga után egy düledező kis utca felé.

A társai egy darabig kedélyes beszélgetéssel követték, még mindig tengeri kalandokat elevenítettek fel. Egy idő után azonban Lila megkérdezte:

- Hová megyünk? Ez nem éppen a legjobb környék. Kétlem, hogy egy ősmágus nádtetős kunyhókban lakna.

- Ő nem, de én igen. Először beugrunk hozzám.

A többiek izgatottan nyüzsögni kezdtek az asszonyság válasza hallatán:

- Jaj, de jó! Köszönjük szépen, hogy vendégül látsz.

- Nem erről van szó, csak szükségünk van egy tárgyra, és az otthonomban tettem le. - Marta igyekezett határozottan lépdelni, de szokatlanul zavarban érezte magát. Ezedonon kívül még egyetlen ismerőse sem látogatta meg soha a khallaendari lakhelyén, és az ősmágus is csak az ajtón lépett be, szét sem nézve. Nem volt igazi vendég. Az asszonyság gyorsan hozzátette: - Nem kell sok időt eltöltenünk. Mindössze egy varázserővel bíró zsákra van szükségünk, a szerzeményeink becsomagolásához. Felvesszük, aztán megyünk is tovább.

Próbált nem tudomást venni arról, ahogy a csapattársai néma kíváncsisággal bökdösték egymást a háttérben.

*

Marta sok mindent megadott volna érte, ha a három társa nem ragad le már rögtön a kertjénél, azonban ők rendkívül kíváncsiak voltak minden részletre.

- Azt a kis kutat te ástad a szegletben? - tudakolta Zizik. - Kipróbálhatom egy vödör víz felhúzásával, hogy nem rozsdásodott-e el a csiga?

- Milyen jó ötlet, hogy befuttattad a kerítést is a kacsokkal! - Így Henrik. - A karókat is te szurkáltad le?

- Segítsünk kiszedni a felmagzott gyomot? - Lila körbeintett. - Eléggé elvadult a sok tökágyás a távollétedben, de látszik, hogy előtte szépen gondoztad... Ne csináljuk meg indulás előtt együtt?

Marta eleresztette a füle mellett a kérdéseket, és úgy tett, mintha egyedül az foglalná le, hogy bekösse a mamondut a pajtába. Félrelökdöste a tökfaragó padokat, és csinált annyi helyet, hogy az állat be tudja magát szuszakolni a palánktető alá.

- Ha mindenáron a kutat akarod piszkálni, akkor húzz egy vödör vizet az állatnak, Zizik fiam! - vakkantotta végül, aztán besietett a kunyhóba.

Most sem tudta lehagyni a többieket, hamarosan tódultak be a nyomában.

Furcsa érzéssel állt meg az otthona belsejében. A deszkafalakra fellógatott kivájt tökökben rutinos mozdulatokkal már tüzet gyújtott, és egyszerre minden úgy vette körbe, mintha soha el sem indult volna. Az imbolygó fények ráhullottak a sarokban leterített vékony takaróra, egyszerű fekhelyére. A töklakkozó ecsetekre, a festékporos zsákokra, az enyves csuprokra és a faragáshoz használt hegyes eszközökre.

Megnevezhetetlen borzongás kúszott végig a tagjain, ahogy a három társa a szerény bútorai között kerengett.

Marta mindig csak egyedül élt itt, azzal a tudattal, hogy ez az idők végezetéig így is fog maradni. Nem próbált változtatni rajta. A magány még mindig jobb volt, mint mások szemébe nézni a gnóm falu elpusztítása után. Minden élőlény közelsége arra kényszerítette, hogy lélekben újraélje az akkor látottakat. Hogy elképzelje, hogy bárkit és bármit ugyanígy tönkretehetett volna a gátlástalan küldetéseivel.

- Gondoltad volna, hogy egyszer még itt állsz, egy minden korábbinál fontosabb és titkosabb küldetést elvégezve, a saját csapatod élén? - Henrik úgy tette fel a kérdést, mintha kitalálta volna Marta gondolatait.

- Álmomban sem - ismerte el az asszonyság.

- Egy olyan csapat élén, amelynek a tagjait megszeretted, és ők is szeretnek téged - egészítette ki Lila egy szelíd mosollyal.

Marta megcsóválta a fejét.

Zizik tekintete közben a legtávolabbi sarokba tévedt. A Marta fekhelyéül szolgáló takaró fölött egy szárított gombákból fűzött nyaklánc lógott a nádtetőről. Az asszony emlékként hozta el a lemészárolt gnóm faluból, és felakasztotta, hogy minden egyes éjjel ezzel a látvánnyal aludjon el, reggel pedig erre ébredjen.

A félkobold ekkor Marta könyökére tette apró tenyerét:

- A csapat már összetartozik, és neked köszönhetjük. Jó vezető vagy, megvédtél minket, átjuttattál minden akadályon. Ezt már a múlt árnyai sem változtathatják meg.

Az asszonyság mordult egyet, majd nagy lendülettel a bámészkodó Henrik kezébe nyomott egy bőrzsákocskát az egyik tökszárító állványról:

- Pirított tökmag. Talán még nem avas. Ha kértek...

Már el is fordult.

Elcsörtetett az egyik fal mellé. Volt ott egy rejtett rekesz a padlódeszkák alatt, annak feszegette fel a takarólapját.

Némi kotorászás után előhúzott egy tűzvörös posztóból készült, aranyszínű fonállal hímzett zsákot.

A többiek tökmagot ropogtatva figyelték.

- Mi ez a mágikus zsák? - érdeklődött Henrik, miközben az asszony leporolta a szövetet.

- Ezedon bízta rám. Arra kért, hogy ha megérkezünk, ebbe a zsákba pakoljuk bele a küldetésünkről hozott tárgyakat. - Marta elfújta a töklámpások lángját, majd kitrappolt az ajtón a mamondu mellé lerakott puttonyhoz. Elkezdte a Gorthos által szerzett szobor darabjait átlapátolni a tűzvörös zsákba.

- Mit tud a varázserejű zsák? - firtatta tovább a Hebrencs, bár nyilván érzékelte, hogy az asszonyság nincs túl beszédes kedvében a hazatérése által kiváltott érzelmek hatására.

- Egy olyan bűbáj ül rajta, hogy a császárnőn kívül - éljen örökké! - más ne tudja megnézni a tartalmát.

- Ezedon nem is akarja látni a küldetésről hozott holmikat?

- Gondolom, a fenséges császárnő - fényeskedjen az élete! - megtiltotta, hogy a közvetlen résztvevőkön kívül más hozzáférjen.

- De hát, Ezedon résztvevő lett volna eredetileg. Nem is kíváncsi?

Amikor Marta válasz nélkül pakolt tovább, a fiatalember inkább odaugrott mellé, és Zizikkel együtt megfogták a zsák száját, hogy segítsenek.

Lila azonban nem csatlakozott, és az asszonyságnak egy idő után feltűnt a lány váratlan távolmaradása.

Felnézett. Észrevette, hogy Lila már egészen elhátrált, maga mögé terelve a tetkát.

- Beléd meg mi ütött, leányom?

- A... a császárnő - fürödjön fényben az élete! - azt akarja, hogy tuszkoljuk bele szegény énekes tetkát egy ilyen zsákba?! - Lila arca még a szokottnál is jobban elhalványodott.

- Csak pár napról van szó, amíg Ezedon leszállítja.

- Pár napról?! - Lila erre teljesen kitakarta a madarat a társai elől. - Nem.

- Semmi gond, ifjú hölgy, éltem át már rosszabbat is - dünnyögte mögötte a tetka. - Ledoranban két hónapig egy főzőodúban tartottak fogva...

- Nem! - Lila olyan határozottsággal ismételte el, amilyet Marta még sosem hallott tőle. - A tetkát nem tesszük a zsákba! Szó sem lehet róla.

- Úgy vélem, hogy méltányos az észrevételed - bólintott rá az asszonyság a lány eltökéltségére. - A tetka egész hazaúton a segítségünkre volt. Megérdemli, hogy kíméljük. Elkísérhet minket a saját lábán Ezedonhoz, a többi viszont már nem rajtunk múlik.

Lila az orra hegyét ráncolva töprengett kicsit, aztán beleegyezett:

- Rendben. De csak akkor, ha megengeditek, hogy én beszéljem meg külön Ezedonnal, hogy jól bánjon vele.

- Legyen! A tetka ügyét te intézed. - Marta beleszórta a padlómozaikból kifejtett kövecskéket és a tükröző márványkőből faragott apró tűt is a zsákba, majd elkötötte a száját. - Gyerünk!

Feltornázta a vállára a jókora terhet.

Henrik kibontott még egy utolsó tökmagot a szitakötőnek, aztán nekivágtak újra Khallaendar éjszakai utcáinak.

*

Lila egyből ráismert, hogy közelednek az ősmágus villájához, mert már távolról is jól láthatóan lángok fényében úszott a hatalmas épület. A korommal borított, kikövezett udvaron ugyanis tűzgólemek bóklásztak. A két-háromembernyi magasságú lángalakok fénye vörös-arany pászmákkal suhant a falakon.

- Fú, még sosem láttam ilyen közelről tűzgólemet! - lelkendezett Henrik. - Milyen fenséges teremtmények!

- Ne menj azért túl közel hozzájuk! - figyelmeztette Marta.

Nem is feleslegesen, ugyanis elég volt egy kőhajításnyira megközelíteniük a kerítés túloldalán mászkáló tűzóriásokat, és már érezték is a perzselő forróságot. Ez szerencsére a szájtátva bámészkodó fiatalembert is óvatosságra késztette.

Marta megütötte a kőborította, szurokfekete udvar kapuját a bazaltkopogtatóval. Zizik menetközben nekilátott fejenként egy-egy üres erszényt előkészíteni a várva várt aranyjutalomnak.

Lila viszont háttérbe húzódott, és féltőn az oldala mellé terelte a tetkát, minél messzebb a kőkerítés mellett lófráló tűzgólemektől.

- Nehogy megpörköljék a csupasz, tollatlan bőrödet! - aggodalmaskodott.

A tetka csak búsan sóhajtott:

- Még soha senki nem törődött így velem. Köszönöm, hogy melletted egy kis időre megtapasztalhattam, milyen ez. Úgysem lesz rá többet lehetőségem, miután a tűzmágus elvisz a zsákban egy idegen városba.

Lila érezte, hogy szúró érzés fojtogatja a torkát. Halkan felelt:

- Apa vigyázni fog rád, megígérem. Amint egy postaszolgálat közelébe érek, írok neki. Ő ott lakik a palotában. Ne félj, nem maradsz magadra a fővárosban sem, gondoskodunk rólad.

A madár csak a szokásos letargiával a fejét ingatta.

Az egyik tűzgólem közben odalépdelt a kapuhoz, és kitárta. Utat engedett a négy érkezőnek.

Marta ment előre a zsákkal a vállán, Zizik loholt a nyomában az erszényekkel. Henrik a tűzgólemeket csodálva, a fejét forgatva követte a kettőst. Lila utolsóként haladt be a koromfekete udvarra a tetkával.

Ám aztán alig tett meg két lépést, hirtelen meggondolta magát.

- Kövess! - súgta a tetkának úgy, hogy Marta véletlenül se hallhassa meg. Visszaterelte a madarat az utcára. - Inkább mégse gyere be addig, amíg nem győződtem meg arról, hogy ez az ősmágus tényleg jól bánna veled! Először beszélek vele, addig bújj el valahol a közelben! Jó?

- Nem okozok így bajt? - aggályoskodott a madár. - Inkább elleszek a zsákban...

- Nincs időnk tépelődni. Először tárgyalok vele, és csak utána jöhetsz be! Húzódj egy fal mellé, várj rám!

Azzal a lány már szaladt is vissza a többiek után. Nem hagyott teret a tetka további akadékoskodásának.

A kőből épített villa bejárati lépcsőjén érte utol a három társát. Szerencsére, Marta a kopogtatással volt elfoglalva, és nem vette észre a tetka hiányát.

- Szerintetek, mennyire lesz bőkezű a fenséges úrnő - az azúrkék ég áldása ragyogjon életére? - kezdeményezett Lila gyorsan egy figyelemelterelő beszélgetést.

- Reméljük, gyémántot is kapunk - lóbálta meg Zizik az erszényeket a levegőben. - Szívesen készíttetnék belőle egy koboldsisakra való díszt. Zizrelnek van egy régi fejfedője, átalakíttatnám.

- Abban bízom, hogy Gorthos részét is szétosztják köztünk - csatlakozott Henrik az ábrándozáshoz. - Akkor aztán már tényleg meg tudnám alapítani a csattanóporos boltomat.

- Én ékszereknek örülnék legjobban. - Lila csak félvállról mondott valamit, mert a gondolatai még mindig a tetkánál jártak. Azon törte a fejét, hogy hogyan beszélje rá Ezedont a madár megkímélésére.

Tanakodását azonban hamar félbeszakította a bejárati ajtó kitárulása. Egy újabb, kisebb tűzgólem bocsátotta be a négy vendéget a szintén koromfeketére perzselődött előcsarnokba. Itt is minden vulkanikus kőzetből épült: az oszlopok, a falak és a tetőszerkezet egyaránt. A sötét szikladarabok között pedig egy-egy mélyedésben tűz parázslott, vörös fénybe vonva a tágas termet.

A kisméretű tűzgólem félrehúzódott, és utat engedett az egyik lépcső felől közelgő alaknak.

Az érkező férfi nyakára lángok képe volt tetoválva. Hosszú, sötét szakállában vörös szálak izzottak, orrlyukából füst gomolygott. A szakállas férfi olyan sárkánybőr védőruházatot viselt, mint a leggazdagabb kovácsmesterek munka közben. Az övén pedig körben élénkpiros amulettek függtek.

- Ezedon ősmágus úr! - üdvözölte azonnal Zizik mély főhajtással.

Marta régi ismerősként csak biccentett felé. Henrik és Lila viszont igyekezett illően minél mélyebbre leengedni a fejét.

Ezedon az asszonyság vállán cipelt vörös-arany zsákra pillantott.

- Marta, de jó viszontlátni téged! - fújt ki némi füstöt a foga között. - Bár már megszokhattam volna, hogy minden küldetést sikerre viszel, ezúttal mégis voltak kétségeim, a feladat nehézsége és kényes természete folytán. Úgy látom azonban, hogy kár volt aggódnom.

- Valóban jól tetted, hogy rám bíztad a Titkos Küldetés levezetését. Nem okoztam csalódást sem neked, sem a fenséges császárnőnek - éljen egészségben mindörökké! A csapatom szintén derekasan helyt állt. Az ötödik útitársunk, sajnos, egy ételmérgezés miatt elhunyt Octopus Királyságban, de mi sikeresen tértünk vissza a nagy útról. - Marta letette a zsákot a szolgálatkészen várakozó, kisméretű tűzgólem elé. - Elhoztunk minden kért varázstárgyat.

- Kitűnő. Gondolom, így késő éjjel, az utazástól kimerülve már nem kívánjátok, hogy vacsorával lássalak vendégül.

- Valóban nem. Ráadásul, ettünk útközben egy fogadóban.

Ezedon erre az egyik oldalsó lépcső felé mutatott:

- Akkor térjünk is a lényegre! Elvezetlek titeket a kincstáramba, és átadom a jutalmatokat.

Zizik előrébb tolta az erszényeket markoló kezét, és a kis csapat sebesen követte az ősmágust a mélybe vezető lépcsőre.

Lila magában fohászkodott, hogy senkinek ne jusson eszébe szóvá tenni a tetka hiányát, mielőtt alkalma nyílna beszélni a tűzmágussal.

Az utolsó lépcsőfokokon viszont már annyira elfogta az izgalom a közelgő kincsek gondolatára, hogy megfeledkezett minden másról. Ez az első sikeres küldetése leendő hősnőként! Hagynia kell, hogy kiélvezhesse a pillanatot. Végre megkapja a jutalmát!

Kihúzta magát, és engedte, hogy büszke öröm járja át a porcikáit.

Ezedon az egyik piros amulettje megpöccintésével lángra lobbantotta a földalatti terem közepére leszúrt fáklyát.

Lila mosolyogva nézett körbe.

Csakhogy a helyiség üresen állt. Nyoma sem volt aranynak, drágaköveknek vagy pénzérméknek.

- Miféle kincstár ez? - bődült kisvártatva Marta kérdése, és mind a négy utazó a házigazda felé pördült.

Ezedon füstfelhővel kísért karmozdulattal intett az üresen kongó teremben:

- Marta, ideje, hogy megtudd az igazat! Nem azért kértelek fel a Titkos Küldetés levezetésére, mert lekötöttek a mágusi teendőim. Még csak nem is azért, mert alkalmasabb vezetőnek tartottalak volna. Nem. Egyetlen oka volt. Mégpedig az, hogy el akartam kerülni, hogy velem történjen meg az, ami most veletek...

- Miért, mi lesz most velünk? - kérdezett bele Henrik elkerekedett szemmel.

Ezedon leakasztotta az övéről és a magasba emelte az egyik piros amulettjét. Nekilátott egy nagy erejű varázslat megidézésének, de előtte még választ adott:

- Meghaltok.

63. fejezet: Kerbelen főmágus villájában

Gorthos belátta, hogy a titkolózás sem sokkal jobb, mint ha elárulta volna a brossnak, hogy Kerbelennél akar nyomozni utána. A nő így is megsértődött. Az éjszakai repülés közben először egy órán keresztül faggatózott, hogy mi az úti cél. Aztán, belátva kudarcát, duzzogni kezdett a repülőtakaróra felhalmozott csomagok oldalának támasztva:

- Kihasználod, hogy ebben az átkozott brossban nem tudok semmit szabad akaratomból csinálni. Rosszabb vagy, mint az előző tulajdonosaim. Pedig az egyik szándékosan bezárt majd’ három hónapra egy kovácsműhely padlója alá, hogy állandó kalapácszajban és fémcsikorgásban éljek. Mindezt csak azért, mert nem voltam hajlandó versszavalással szórakoztatni a gyerekeit. De te még ennél is megátalkodottabb vagy!

- Fejezd már be! - förmedt rá végül egy idő után az idős varázsló. - Nem beszélhetnénk bármi másról? Mondjuk, a készülő duliathi krónikás könyvemről...

- Azt már elmesélted elejétől végéig az óceáni utunk során. Egyébként is, engem most csak ez érdekel.

- Nem mindegy, hogy hová megyünk?

- Nem, mert látom, hogy szándékosan titkolod.

A mágus egy darabig a repülőtakaró kormányzására összpontosított, csak aztán válaszolt:

- Bízd rám, hogy mit csinálok! Tudom, hogy nehéz, de úgysincs más választásod, rám kell hagyatkoznod. Meglátod, hogy jó a tervem.

A nő sötét szeme felvillant:

- Ha visszaélsz a bizalmammal és a titkokkal, amiket megosztottam veled... Sosem bocsátom meg! Életem végéig utálni foglak. Így az ékszerben több ezer évről is beszélhetünk. Igen, ez az! Teljes szívemből gyűlölni foglak az idők végezetéig!

Gorthos ezen a ponton inkább elásta a brosst a holmija közé, és úgy döntött, hogy csöndben folytatja az utazását.

*

Kerbelen villája a főváros szélén állt, és bár Gorthos sűrűn folytatott a múltban kutatásokat a könyvtárban, Kerbelent mégis mindössze párszor látogatta meg az újonnan épített otthonában. Most is majdnem ötször eltévedt, mire megtalálta a fényűző épületet. Csak a grandiózus méretéről ismerte fel.

Elmacskásodott tagokkal kászálódott le a takaróról, és feltornázta a hátára az úti csomagjait. A repülőtakarót egyelőre - az értetlenkedő kérdések elkerülése végett - feltekerte, és elrejtette a kerítésül szolgáló fal tövén. Még ráér később magyarázatokkal szolgálni és utána megmutatni.

Aztán bekopogtatott a villa főbejáratánál.

Egy álmos szolga nagy lassan előkászálódott a kapu melletti fülkéből, és kiszólt:

- Ki zavarog itt ilyenkor?

- Beszélnem kell a főmágussal. Gorthos vagyok, az öccse.

A szolga elballagott megkérdezni a gazdáját, hogy fogadja-e a látogatót. Gorthos addig a kőfalnak támaszkodva várakozott, néha meg-meglökdösve a brosst tartalmazó hátizsákja oldalát. Vajon Kerbelen milyen új részletekkel tud majd szolgálni a titokzatos nőről?

Egy idő után újra felhangzottak a szolgáló léptei, és nyílt a kapu:

- Bejöhetsz, uram. A főmágus úr felébredt.

Gorthos követte a szolgát, és hamarosan már a villa fogadótermében találta magát. A bátyja egy hálóköntösbe burkolózva csoszogott elő.

Végigmérte az öccsét:

- Nem gondoltam volna, hogy találkozunk még.

- Miért? - hökkent meg Gorthos a fogadtatáson.

- Mert a főtanácsos nem rég járt nálam, és azt mesélte, hogy meg fogsz halni az utazásod végén.

- Tessék?

- Úgy tűnik, tévedett. - Kerbelen közelebb araszolt az öccséhez, és meglapogatta a karját. - Egészen jó színben vagy.

Gorthos némi fanyarsággal megjegyezte:

- Látom, felettébb aggódtál...

- Nem örültem a hírnek, de az igazság az, hogy épp eleget éltél. Mit akarsz még százharmincöt évesen?

- Százharminckettő.

Kerbelen csak morrant egyet, és elindult az egyik ajtó felé:

- Üljünk le az étkezőben, hozatok egy hajnali fürjreggelit.

- Várj! Először hallgasd meg, hogy miért jöttem! - Gorthos tettre készen kihúzta magát. - Nagy tervem van. Jól mondod, éppen eleget éltünk mindketten. Ideje számot vetnünk magunkban, és kiállni azért, ami igazán fontos. Hoztam egy repülőtakarót, és holnap amulettekkel felszerelkezve útra kelhetnénk...

- Ugyan minek kirándulnánk? Már a piacra sem szívesen megyek ki.

Gorthos rendíthetetlenül folytatta:

- Egy-két nap alatt eljuthatnánk a Kilenctoronyhoz, és ketten együtt ki tudnánk szabadítani...

Kerbelen fáradt fejrázással félbeszakította:

- Ne is mondd tovább! Már értem, mit akarsz, de elkéstél. Vége mindennek.

Gorthos megdermedt:

- Hogyan? Meghalt?

- Nem, de ennyi erővel akár az is történhetett volna. Ez a szerencsétlen megszökött a Kilenctoronyból, és így aláírta a saját halálos ítéletét! Ha valaha előkerül még, már magáért a szökésért kivégzik. Vége. Mindennek vége.

Gorthos megtántorodott, és meg kellett támaszkodnia az egyik oszlopnál:

- Akkor már semmi mást nem tehetünk, csak reménykedhetünk, hogy senki nem talál rá?

A bátyja némán bólintott.

- Bárcsak hamarabb jöttem volna... - Gorthos lehajtotta a fejét, és egy darabig mindketten hallgattak.

Aztán Kerbelen felmordult:

- Jó a fürjtojás, vagy mást süttessek reggelire?

- Nem vagyok éhes.

- Nekem sem a régi már az étvágyam. - Kerbelen mégis az étkező felé vánszorgott.

Gorthosnak semmi kedve nem volt reggelizni. Üresnek és céltalannak érezte magát most, hogy megértette, feleslegesen jött. Útközben már az összes kétségével leszámolt, feltett volna mindent erre a lapra, elbúcsúzott a hátralévő kényelmes életétől... és hirtelen az egész okafogyottá vált. Mit csináljon? Térjen haza kódexet körmölni? Hogyan tehetne úgy, mintha mi sem történt volna? Vagy mihez kezdjen?

Úgy döntött, hogy legalább a bross ügyében megpróbál előrelépni, ha mást nem is tud. Marta figyelmeztetése viszont a fülében csengett, és egyszerre még kellemetlenebbül érezte magát. Mégis belefogott:

- Van még itt valami, amit meg akartam kérdezni. Az utazásom során találkoztam egy furcsa nővel. Azt hiszem, régről ismer téged. Siarának vagy Dorának vagy Isidorának hívják, vagy hasonló. Nem tudom pontosan, mert sok mindent mondott. - Gorthos zavartan gyűrt egyet a szakállán. Hirtelen egyre kínosabbnak érezte, hogy beszélnie kell a brossról. Főleg, hogy tisztában volt azzal, hogy tényleg alaposan eljátssza a szavaival a nő bizalmát is. - Csak kíváncsi lennék rá, hogy mit tudsz róla. Bele van zárva egy varázstárgyba, és nagyjából ötvenöt éve él benne.

Kerbelen arckifejezése töprengővé vált, elmélyültek a ráncai. Még az étkező irányába haladásról is megfeledkezett. Látszott, hogy igyekszik betájolni, hogy melyik életszakaszáról lehet szó. Aztán rákérdezett:

- Hogy néz ki a nő?

- Szerintem, úgy harmincöt körüli volt, amikor a varázstárgyba került. Fekete hajú, rövidre vágott a frizurája. Nincs olyan különösebb ismertetőjele. Öhm... közepesen csinos. - Gorthos reszelt egyet a torkán. - Azt hiszem, Odo császár börtönéből szökhetett meg.

Kerbelen ekkor felkapta a fejét:

- Ötvenöt éve? Odo császár börtönéből?

- Igen, ilyesmi...

- Zara? - suttogta ekkor Kerbelen egészen halkan, összeszűkített szemmel. - Lehetséges lenne, hogy megtaláltad Zarát? Életben maradt volna ennyi évtizeden keresztül?

Gorthos ráhagyta:

- Lehet, hogy Zara a neve, mert elég hasonló hangzású álneveket mondott. Mit tudsz róla?

Kerbelen azonban válasz helyett közelebb lépett, és karon ragadta az öccsét májfoltos kezével:

- Ez nagyon fontos lehet! Azonnal meg kell mondanod, hogy hol láttad.

- Miért?

- Csak áruld el most rögtön!

Gorthos habozott:

- Miért olyan fontos ez a nő?

- Szükségünk van rá. Ha tényleg rátaláltál Zarára, el kell mondanod, hogy hol van most! Beszélnem kell vele. Meg kell győződnöm róla, hogy tényleg ő-e az.

- Egy elhagyott ékszerbe zárva találtam rá - árulta el végül Gorthos, mert a kíváncsisága erősebbé vált az óvatosságánál. - Drágaköves bross. Gazdátlanul hevert, elhoztam...

- Nálad van?! - Kerbelen hangja megbicsaklott a rátörő izgatottságtól. - Mutasd, hol!

Gorthos a hátizsákjáért nyúlt, és keresgélni kezdett benne.

- Nem loptam el - mentegetőzött közben. - Csak hát, láttam, hogy az ékszerlakat-bűbáj ül rajta, és így nem kell senkinek. Csupán felvettem...

- Ne törődj most ezzel! A lényeg, hogy lehetséges, hogy megtaláltad Zarát. Siess, add ide!

Gorthos végre meglelte az ékszert, és előhalászta. Megérezte azonnal a mágia sajgó fájdalmat okozó, hideg szellőjét, és mire felmutatta, a bross üres volt. Nem ült rajta a nő portréja, csak a gyászos versike.

- Úgy látom, Siara elrejtőzött - motyogta Gorthos, most már végképp zavarban, és megforgatta a karos gyertyatartók fényében a lila-vörös kövecskékkel csillogó, aranyozott ékszert.

Kerbelen ekkor korához mérten hatalmas lendülettel kikapta az öccse kezéből a brosst:

- Ne aggódj, ismerek egy olyan varázslatot, amellyel addig lehet kínozni az ékszerlakat-bűbáj foglyait, amíg kénytelenek előbújni.

Gorthos hátán borzongás futott végig:

- Tessék? Megkínozni?

- Már süket is lettél vénségedre? Igen, fájdalommal rákényszeríthetők, hogy előjöjjenek.

- Magadnál vagy?

- Gyere, a dolgozószobámban folytatjuk! - Azzal Kerbelen már totyogott is az egyik ajtó irányába a brossal a markában.

- Várj, állj meg! - lépett utána Gorthos. - Ez a nő... már elég sokat szenvedett. Mindenképpen kerüljük el azt, hogy bántani kelljen!

- Vannak előrébb való dolgok is, mint egy bűnöző nőszemély kímélése. Azonnal beszélnem kell vele. Muszáj megtudnom, hogy Zara-e az.

- Hadd próbáljam meg előhívni! A kérésemre talán hajlandó lenne szóba állni veled.

- Felejtsd el! Nincs időnk itt babusgatni! Sokkal nagyobb a tét...

- Kerbelen, add vissza azt az ékszert!

Csakhogy a főmágus már át is csoszogott a dolgozószobájába, és becsapta az ajtót maga mögött. Gorthos követte, és mire utolérte, a bátyja egy ébenfa íróasztal közepére állította a brosst.

A dolgozószoba gazdagságról árulkodott. A körben húzódó könyves szekrények polcain drága kódexek, selyembe burkolt tekercsek sorakoztak. Még díszítésképpen egy-egy amulett is be volt építve a tömör faanyagba. A tekercsolvasó padokon bársonypárnák álltak puha halmokban.

Kerbelen amuletteket szedett elő a fiókokból is, és elhelyezte azokat az íróasztalán a bross körül.

- Állj már meg! - szólt rá Gorthos erélyesebben. - Nem fogjuk megkínozni Siarát! Inkább mondd el, hogy miért olyan lényeges találkoznotok, és engedd, hogy nyugodt körülmények között beszéljek vele! Meggyőzöm...

- Nem érted, hogy azonnal tudnom kell? Elképesztően értékes felfedezés lehet.

- Akkor sem fogod megkínozni! - Gorthos odasietett az asztalhoz, és felkapta volna az ékszert...

Ám ekkor Kerbelen az egyik amulettjét megragadva hatalmas erejű varázslatot küldött felé. A mágiahullám magával sodorta Gorthost, és nekicsapta a könyves polcoknak. Az egész bútorsor beleremegett.

Gorthos fájdalmas nyögéssel összeomlott a szekrény aljánál. Még néhány kódex is a nyakába hullott. Érezte, hogy a varázslat hatására mágikus zsinórok jelennek meg a csuklója körül és kötik hátra a kezét szoros erővel. Próbált térdre kászálódni, lelökdösve a néhány rápotyogott kötetet a válláról.

Erre hideg szél támadt. Az ütközés zaja hallatán felbukkant a nő a brossban, hogy láthassa, mi történt Gorthossal.

Az ékszer arca egészen sápadt volt, és a szemét könnyek fátyolozták. Kerbelenről tudomást sem vett, csak Gorthost kereste a tekintetével. Amikor végre észrevette a polc tövében, kásás hangon megkérdezte:

- Jól vagy?

- Azt hiszem, igen... - A mágus felhúzta magát ülő helyzetbe a szekrény mellett, bár ez hátrakötött kézzel nem volt egyszerű feladat.

- Zara? - Kerbelen felkapta az ékszert, és az orra elé tartotta, hogy jobban láthassa a nőt. - Te vagy az?

A bross nem felelt, csak a Gorthos homlokán keletkezett vérző sérülést nézte.

- Igen, biztosan te vagy az! Megismerlek. - Kerbelen újra lecsapta az asztalra a brosst az amulettek közé. A főmágus sietve megidézett egy varázslatot, hogy megakadályozza az ékszerbe zárt nő újbóli eltűnését. Gorthos kikövetkeztette az asztallap körül megjelenő fénykör sugárzásából, hogy mire szolgál a bűbáj.

Kerbelen még párszor alaposan megnézte a bross foglyát, hogy biztosan meggyőződjön a kilétéről, aztán maga elé motyogta:

- Végre! Megtaláltam Zarát... Sosem hittem volna, hogy ilyen váratlan szerencse hullik az ölembe.

- Mégis, miért olyan fontos neked Zara? - tette fel Gorthos újra, már sokadjára a kérdést.

- Ez a nő megoldja a legnagyobb problémánkat. A segítségével kegyelmet kérhetünk az ükunokámnak.

- De hát, hogyan?

- Úgy, hogy olyan remek szolgálatot tehetünk a császárnőnek, amiért cserébe biztosan elengedi a kilenctoronybeli börtönbüntetést és a szökés következményeit is. Mindent.

- Miféle szolgálatot?

- Megöljük ezt az átkozott Zara nevű nőszemélyt!

A dolgozószobában megfagyott csönd állt be. Gorthos egy pillanatig levegőt venni is elfelejtett, aztán riadt hirtelenséggel hebegte:

- De hát... Ezt ugye te sem gondolod komolyan? Még ha tényleg érne is annyit a császárnő számára Zara halála, hogy cserébe kegyelmet adna, akkor sem...

- Hallgass el! - vágott közbe Kerbelen durván. - Nem értesz semmit. Fogalmad sincs, miket kellett már megtennem az úrnő könyörületéért. Semmi sem volt elég. Nem bocsátotta meg, hogy hányszor szót emeltem ellene a tanácsgyűléseken. Pedig még Edita történetét is elárultam neki. A ládával kapcsolatban is sokat segítettem. Legutóbb még a Lezárt Irattárba is bejuttattam, amikor egy méreg receptjét akarta megkeresni, holott ezért ki is végezhetnének... De semmi, semmi nem elég.

Gorthos ugyan nem sokat értett a bátyja hadoválásából, annyit viszont sejtett, hogy Kerbelen már alaposan eladta a lelkiismeretét az ükunokája kiszabadításának reményében.

- Sajnálom, hogy erre kényszerültél - próbált békítő megértéssel válaszolni. - Bár nem tudsz róla, de én is sok áldozatot hoztam már a rokonunk szabadulásában bízva. Mégis, nem bánthatunk egy ártatlan nőt...

- Ártatlan? - horkant fel Kerbelen megvetéssel, és kihúzott egy fiókot, szétnézve benne. - Ártatlan?! Minden az ő hibája. Minden. Ez a nő a világ legnagyobb szenvedését is megérdemelné! Az egész Birodalom romlása az ő lelkén szárad. A társcsászárok... Atala... A sok törtető jöttment... Ha ő nem lenne, ezek közül semmire nem került volna sor.

- Úgy beszélsz, mint egy eszelős. Hogyan múlhatna minden egyetlen emberen?

- Márpedig így van. Zara bűne az egész! - Kerbelen tovább keresgélt a fiókokban, és hamarosan előhúzott egy ezüstözött kalapácsot.

Megforgatta a levegőben.

- Ha a huhoti csillagpor előállítására alkalmas, akkor biztosan össze tudja zúzni ezt az ékszert is... - dörmögte.

- Kerbelen, gondolkodj már értelmesen! - próbálkozott tovább Gorthos, egyre rémültebben. Igyekezett kiszabadítani a csuklóját a kötelékekből, ám azok csak még erősebben rászorultak. - Azt sem tudjuk, hogy valóban értékelné-e a császárnő, ha tényleg bántod Zarát. Nem eshetsz neki ész nélkül!

- Végiggondoltam. Amint meghallottam tőled, hogy Zara él, egyből mérlegeltem. Nincs más hátra, megteszem. - A főmágus próbaképpen újra meglengette a kalapácsot.

- Nézd, nem értek semmit, és sejtelmem sincs, mi történt kettőtökkel a múltban, de az utazás során volt alkalmam megismerni Zarát. Megbízom benne, mert sokat segített...

- Sajnálom, ha megkedvelted, de itt fajsúlyosabb kérdések dőlnek el. - Kerbelen a magasba emelte a kalapácsot.

- Ne! Könyörgöm, ne tedd ezt! - Gorthos már esdekelt. - Nincs senki másom, csak ő. Kérlek...

- Igaza van a bátyádnak - szólalt meg ekkor váratlanul a bross. Kerbelent még mindig figyelemre sem méltatta, mintha nem is állna ott fölötte egy varázskalapáccsal, lesújtásra készen. Csak Gorthoshoz intézte a mondandóját: - Valóban hoztam egy olyan döntést, ami kihatással volt egész Iziliar történelmére és a trónöröklésre. Minden úgy van, ahogy mondta.

Közben a nő hátrálni kezdett a brossban.

Kerbelen egy komor ránccal a homlokán, a kalapácsot szorította:

- Nem gondoltam volna, hogy megérem, hogy elismered, hogy te tetted tönkre Iziliart.

A bross tudomást sem vett a főmágus megjegyzéséről, egyenesen csak Gorthosra nézett:

- Tényleg az én felelősségem az egész. A haláltól pedig egyáltalán nem félek. Úgyhogy, ne érezd rosszul magad egy pillanatig sem amiatt, ami történni fog! Így lesz a legjobb, legalább segíthetek neked visszajutni a császárnő kegyeibe és megmenteni a rokonodat. - A nő tovább hátrált, amíg annyira háttérbe nem vonult a brosson, amennyire csak lehetséges volt. Valószínűleg, arra törekedett, hogy minél kevésbé látsszon az összezúzás pillanatában. Gorthosnak elszorult a szíve a gondolatra, hogy még most is őt próbálja megkímélni a látványtól. Az ékszer hozzátette: - Ne haragudj amiatt, amit arról mondtam a repülés során, hogy utálni foglak... Mérgemben összevissza beszéltem. Igazából nem érzek semmi mást, csak azt, hogy örülök, hogy megismerhettelek. Köszönöm.

Gorthos szája kinyílt, de nem hagyta el hang a torkát. A bátyja viszont felmordult:

- Elég volt a beszédből!

A nő ekkor egy undorodó pillantást vetett Kerbelenre, mint valami jégmezei bundáscsótányra, és odaszűrte neki a foga között:

- Nem tudok elképzelni annál keserűbb fonákságot, mint hogy a húgom halott, te pedig még mindig itt pöffeszkedsz az aranyvilládban, majdnem hatvan év múltán is! Ha létezne bármilyen igazság a világon... De nem létezik. Úgyhogy, ölj csak meg, és zsebeld be a jutalmadat! Legyél boldog vele!

A bross elfordította a fejét.

A főmágus pedig még magasabbra lendítette az ezüstözött kalapácsot, és felkészült rá, hogy a következő pillanatban lesújtson.

64. fejezet: A méregfőző konyhában

Mazedrin már készült nyugovóra térni, bár túl sok alvásra nem számított. Amióta a császárnő közölte vele, hogy Lorilla bekerült a Titkos Küldetés résztvevői közé, a tanácsos nem tudott pihenni. A szeme folyton felpattant, és álmatlanul bámult ki a hálószobája ablakán a kék holdra.

Alvás helyett most is inkább egy nyugtalan sétát tett még a villa üres folyosóin. A családjára gondolt, és nehéznek érezte a szívét. Képek kergették egymást a fejében arról, hogy mi lesz a feleségével, mi történhetett a lányával, miféle szenvedések várhatnak vajon még rájuk... Annyi éven át jólétben és kényelemben éltek! Sikert sikerre halmoztak, és most az egész összeomlott. Ahogyan mindent a császárnőtől kapott, Atala ugyanúgy mindent el is fog venni tőle.

A báró kezdett azon tűnődni, hogy miért is nem maradt otthon annak idején Kharon mocsaras vidékén. Miért kellett idejönnie a fővárosba? Már akkor, sok-sok évvel ezelőtt is érezte, hogy ha rábólint a fiatal társcsászárnő felkérésére, és mellészegődik, egy napon mindent el fog veszíteni. Bárcsak hallgatott volna erre a sejtésre! A lelki fájdalomnál, amit most átél, bármi jobb lenne. Még a mocsári növények szövedékéből épített palota, a kénes kipárolgásoktól bűzlő lápok, a melldöngetve handabandázó trollok, a hamis tekintetű, csalárdan trillázó sellők is. Bárcsak soha át sem lépte volna a birtoka határait! A szülei már kinéztek neki egy patinás családból származó nemeslányt. Elvehette volna, és lehetett volna egy nyugodt, kellemesen unalmas élete a megszokott helyi ügyekkel. Nem kellett volna egy óriási birodalom sorsát cipelnie a vállán és egy félőrült császárnőt kordában tartania... Ráadásul úgy, hogy titkon mindig érezte, hogy csak idő kérdése, hogy Atala elméje mikor borul el végleg. Nem kellett volna nap mint nap együttélnie az út végén húzódó szakadék elkerülhetetlen közeledésével.

Megállt a folyosón, és nekitámasztotta homlokát a hűvös kőfalnak. Becsukta a szemét, úgy próbálta kiűzni a fejéből a gondolatokat. Mindent.

Egyszer csak azonban meghallott egy halk zörejt kiszűrődni Nevra méregfőző konyhájából. Először arra tippelt, hogy a húsevő galócák megint leverték a tárolórekeszük fedelét. Benyitott hát, hogy rendbe szedje a gombatelepet. Csakhogy a feleségét pillantotta meg a helyiségben pakolászni.

- Mit csinálsz itt? - csodálkozott rá az asszonyra.

- Hazajöttem egy-két amulettért. - Nevra az övére függesztett fényes varázskövek felé intett. - Az ősmágusok ma este a palotába érkeztek, már csak Ezedonra várnak. Tudod, hogy ez mit jelent.

- Atala hamarosan megkíséreli felnyitni a ládát.

- Igen. Úgyhogy készen kell állnunk.

A főtanácsos megdörzsölte a halántékát. Már csak az hiányzott az álmatlanságának, hogy ezt hallja. Belátta, hogy ma éjjelre is búcsút inthet a nyugodt pihenés reményének.

A felesége felvett az egyik polcról egy gyémántköves hajtűt, és feltűzte szőke haját, közben tudakolta:

- Kiderítettél újat a hadseregről? Ide fognak érni Jarmirral az élen?

- Még mindig semmi hír. A kémeim nem tudták elérni az embereimet északon.

- Akkor a legrosszabbra kell felkészülnünk.

- Igen, a vésztervet fogjuk végrehajtani - bólintott rá a főtanácsos. Akart még a gyakorlati teendőkről mondani pár szót, ám belefagyott a folytatás.

Észrevette ugyanis, hogy a felesége az egyik asztalhoz lép, amelyen tőrök sorakoznak. A nő nemrég pakolhatta ki a fegyvereket, mert délután még nem voltak elöl, amikor a báró a vérszívó liliomokat metszette a sarokban álló cserépben.

Nevra felerősítette az egyik tőrt az amulettek közé az övére.

- Mit művelsz? - döbbent meg a férfi. - Te nem is értesz a közelharchoz. Minek neked fegyver?

- Semmit sem bízok a véletlenre. - Nevra még egy kis, vékonypengéjű tőrt is felkötött a bal alkarjára, a köpenyujja takarásába. - Alapvetően nem harcra kellenek, hanem végső menekülésképp.

- Te azúrkék ég! - szörnyülködött Mazedrin. - Mégis, mire számítasz, mi fog történni?

- Megmondtam, hogy a legrosszabbra kell felkészülnünk.

- És mi lenne az szerinted?

- Az, amit Atala művelni akar majd velünk, miután a nyílt árulásunkat követően legyőz, magához ragadja a láda erejét, és végképp nem lesz ránk többé szüksége. Tényleg hallani szeretnéd a részleteket?

- Inkább vegyük úgy, hogy nem kérdeztem semmit. - A báró boldogtalanul felsóhajtott. A fejében újra távolian felderengett Kharon mocsarainak ködös emlékképe. - Nem beszélhetnénk inkább a tervünk reménytelibb kimeneteléről?

- Felőlem - vont vállat a nő. - Amúgy sem ártana, ha meggyőződnék arról, hogy tényleg érted-e a mágikus folyamatokat. Még csak az hiányozna, hogy belezavarodj a különböző varázserők értelmezésébe!

- Nem olyan bonyolult. Egyébként is, én találtam ki a terv nagy részét, te csak sekélyes mágikus információkat tudtál nyújtani...

- Sekélyes? Szívesen megnézném, hogy meddig jutnál nélkülem.

Mazedrin erre nem folytatta a szokásos szócsatájukat, hanem megragadta az asszony kezét, és megszorította. Nevra félbehagyott minden mást, és visszanézett a férjére. Hosszan összekapcsolódott a tekintetük. Mazedrin egyszerre nem tudott többé Kharon lápvidékére gondolni.

Végül a nő erőt vett magán, és elhúzta a kezét. Egy újabb tőrt emelt fel az asztalról, és egy tokba bújtatva, elkezdte felkötözni a combjára, félrehajtva a ruházatát vékony lába mentén.

- Atala létre fog hozni egy varázskört a láda körül - tért rá közben a varázslónő rideg tárgyilagossággal a tudnivalókra. - Nem tudom, hogyan, mert az árulónk nem küldött elegendő tájékoztatást a Titkos Küldetésről, de annyi biztos, hogy Atalának szüksége lesz egy varázskörre. Máskülönben a láda kinyitásakor felszínre törő erők mindent elpusztítanának, őt magát is. Csak reménykedhetünk benne, hogy akármilyen védelmet is készít, az elég lesz. Bár, feltételezem, hogy az ősmágusok és az a gyáva, meghunyászkodó Kerbelen alaposan kiokosították, szóval, attól talán nem kell tartanunk, hogy Atala ügyetlenkedése miatt pusztító fekete mágia vihara önti el az egész kontinenst. Persze, a mágikus erők gyakran kiszámíthatatlanok, szóval, látok rá még így is esélyt. Igen, jobban belegondolva, könnyen lehet, hogy...

- Nem abban maradtunk, hogy a reményteli kimenetelt elemezzük?

- Akkor tegyük fel, hogy a láda körüli védelem jól fog működni! - hagyta rá a varázslónő egykedvűen, miközben erősen megszorította a combján a tőrt tartó szíjat. - Bár, ha kicsit is értenél a mágiához, tudnád, hogy erre aligha számíthatunk teljes biztonsággal. Mindenesetre, ha elszabadul a láda ereje, onnantól kezdve nincs mit tennünk, vége egész Iziliarnak. Sok értelme tényleg nincs beszélni róla.

Amikor a nő visszasöpörte a lábára a ruháját, és felpillantva meglátta a férje arcára egyre látványosabban kiülő elgyötörtséget, inkább visszatért a többi részlethez:

- Atalának még más varázslatokra is szüksége lesz. Az ősmágusok fogják segíteni. Ezzel neked nem kell foglalkoznod, mert amúgy sem értenél egy kukkot sem az elméleti hátteréből.

- Azért a lényeggel tisztában vagyok. Egy aprócska átjárót fognak nyitni a védelmi körön keresztül, hogy a láda mágiája fokozatosan, megszelídült patakocskaként kezdjen kicsordogálni a résen. Atala így akarja magába gyűjteni a ládában rejlő erőket.

- Pontosan. - Nevra kurtán biccentett. - Ez lesz a nagy lehetőség, hogy Atala helyett te kaparintsd meg a ládába zárt hatalmat. Atala nyilvánvalóan ki fogja üríttetni a keleti szárnyat, és úgy őrizteti, hogy senki ne juthasson be, amíg a varázsszertartás zajlik. Azt hiszi majd, hogy egyedül van. Én viszont már elhelyeztem neked az összes szükséges elrejtő varázskört. Az én feladatom ennyi lesz: megvédem és fenntartom ezeket a varázsköröket, amíg csak lehetséges, remélhetőleg a láda felnyitásáig. Elrejtenek téged, és ha meglapulsz az együtt kinézett titkos folyosónkon, a megfelelő pillanatban előléphetsz, hogy Atala helyére furakodj.

- Honnan tudom majd, hogy mikor érkezik el ez a pillanat?

- Ne aggódj, számításba vettem, hogy mennyire járatlan vagy a mágiában. Én a távolból is értelmezni tudom a varázserők változását, és jelzek majd neked. Azt kell figyelned.

- Hogyan?

Nevra kivett az egyik hozzávalós fiókból egy félbetört zöld amulettet, és az egyik felét odaadta a férjének:

- A másik fele nálam lesz. Ha jelzek vele, a kő nálad lévő fele sziporkázni fog.

Az asszony rászorította az ujjait a kezében tartott amulettfélre, és a Mazedrin tenyerébe tett másik fél zöldes fényjátékban tört ki.

- Ezt fogod látni, amikor úgy ítélem meg, hogy biztonságos átvenned Atala helyét a láda mellett.

- Köszönöm. - A főtanácsos egy darabig nézte a smaragdszín fényszikrák táncát a kő felszínén. Volt benne valami szomorú szépség.

Aztán, egy nagy levegőt véve, gondosan eltette a nekiszánt amulettfelet a köpönyege zsebébe.

A felesége közben folytatta:

- Legfeljebb aznap éjfélig várhatsz a jelemre. Éjfélkor válik ugyanis a legerősebbé az árnyak ereje. Az ősmágusok pedig az árnyékmágiát is használni fogják. Éjfélkor tehát már biztosan teljes és személyre szabott átjárót tudnak nyitni Atala számára a védelmi körön keresztül a ládához. Te, ugyebár, rá tudtad beszélni a főpapokat, hogy a mi oldalunkon lépjenek be a küzdelembe, így a kántálásaikkal lassítani fogják a folyamatot, de csak legkésőbb éjfélig képesek rá. Onnantól már nem lesz elég az erejük.

- Mi van, ha nem jelzel nekem éjfélig?

- Akkor már nem biztonságos megközelítened a láda mágiáját, és egyetlen dolgot tehetsz: bármi áron megállítod Atalát, hogy ő se folytathassa a szertartást. Akkor elengedhetjük minden világuralomról szőtt álmodat!

Egy időre mindketten elhallgattak, és csöndben mérlegelték az elhangzottakat. Úgy álltak ott, mint két márványszobor. Aztán a varázslónő egyszerre megmoccant.

- Még valami. - Felvette az utolsó tőrt az asztalról, és Mazedrin elé lépett vele. - Ezt neked készítettem elő. Arra az esetre, ha tényleg minden balul sülne el.

A nő a férje kezébe nyomta a fegyver hideg markolatát.

- Mit kezdjek vele? - hüledezett Mazedrin már a látványtól is.

Nevra olyan közel hajolt hozzá, hogy az ajka szinte hozzáért a férje szájához.

- Megmérgeztem a pengét - suttogta, mintha kémek hallgatózásától tartana a saját házában is. - Ha minden kötél szakad, az utolsó pillanatban leszúrod Atalát.

- Hogy mit csinálok?!

- Értetted, amit mondtam, ne kelljen elismételnem! Ezzel a méreggel van rá esély, hogy meg tudod ölni őt, a császárokat védő összes ősi bűbáj és varázslat ellenére is. Óriásskorpió tüskéjével és jégvidéki vérmedve szőrével pároltam. Ha ez sem hat, akkor semmi. Amennyiben más esély nem marad a megállítására, bele kell vágnod Atalába a mérgezett pengét.

- De... de hát...

- Figyelj rám, ne akadékoskodj! - A nő erővel rázárta a férje ujjait a mérgezett tőr markolatára. - Ezt mindvégig magadnál tartod a köpenyedbe rejtve. És ha eljön a pillanat, hogy használnod kell, nem habozhatsz!

Mazedrin nagyot nyelt, nem bírt megszólalni. Nevra még mindig súgva folytatta:

- Arra viszont készülj fel, hogy, bár ez a méreg talán képes lehet egy császári személlyel végezni, az biztos, hogy nem szünteti meg a gyilkosára szálló ősi átkokat. Rád, mint felségsértő merénylőre, a halálnál is rosszabb sors vár.

Mazedrin fakó arccal felelt:

- A régi tanítóm mesélte gyerekkoromban, hogy az egyik tűznyelő császárt megpróbálta a szolgálója leszúrni, és a szolgát már a gyilkossági kísérlet miatt is rigópestis sújtotta.

- Igen, tehát, elhamarkodottan ne folyamodj ehhez a módszerhez! Én nem ismerem jól Iziliar történelmét, mert sosem érdekelt, de a császárok védelmének mágikus részével tisztában vagyok. Nem véletlen, hogy eddig egyszer sem javasoltam, hogy emeljünk kezet Atalára.

A báró kezében megremegett a tőr. Nevra ismét rászorította a férje ujjait, körbefonva a sajátjaival.

- Annak idején már Simkart is borzasztó nehéz volt következmények nélkül megmérgezni - elevenítette fel a nő halkan. - Sokat tanácskoztunk Atalával, hogy hogyan lehetne, anélkül, hogy magunkra vonnánk a rengeteg átkot. Amikor Simkar megölte Grigort, felfedeztük, hogy a társcsászárok esetén harmadolódik a védelem ereje. Mindenkire csak kisebb rész jut. Így úszhatta meg Simkar aránylag enyhe károkkal a testvérgyilkosságot, bár valószínűnek tartom, hogy a későbbi megőrülése mégis erre vezethető vissza. Aztán a védelem feleződött Atala és Simkar között. Végül nagy sokára találtunk egy kiskaput az egyik mérgem számára, és elintéztük Simkart. A három társcsászár esetén így osztódott a védelem ereje, de most már, Simkar halála óta, teljes. Atalát védi, ahogyan minden korábbi mágikusan megkoronázott uralkodót. Nem tudom megkerülni. Úgyhogy javaslom, hogy ha már odáig jutnál, hogy ezt a tőrt kell használnod Atala ellen, akkor, miután végeztél a császárnővel, szúrd le egyből magadat is! Még mindig ez a legkíméletesebb sors, ami rád várhat.

Mazedrin kimeredt szemmel bámult a pengére:

- Még egy csirke nyakát sem vágtam el soha életemben. Nálam alkalmatlanabb személyt keresve sem találhatnánk...

- Ha szükség lesz rá, mégis meg kell tenned. Ketten lesztek Atalával a keleti szárnyban, az őrök és a varázslatok mindenki mást kizárnak majd. Csak te cselekedhetsz. Azt pedig nem hagyhatjuk, hogy Atala romba döntse az egész világot. Ha megszerzi a láda erejét, bármilyen pusztítást véghez bír vinni. És az ő esetében, tudjuk jól, hogy ez azt jelenti, hogy előbb-utóbb véghez is viszi.

- Tudom, de... nem biztos, hogy képes leszek rá. Harminc éve ismerem...

Nevra hangja ekkor egészen keménnyé vált:

- Megölette velünk a saját lányunkat! Csak erre gondolj, és menni fog!

Mazedrin nem tiltakozott tovább. Lorilla említésére kihagyott a szíve egy ütemet, és érezte, hogy nehezebben veszi a levegőt. Az ujjai rászorultak a tőr markolatára.

Nevra viszont most már félretolta kettejük közül a pengét, és váratlanul átölelte a főtanácsost:

- De ha nem muszáj, ne tedd meg! Inkább gondoskodjunk róla, hogy minden a terveink szerint alakuljon, és te válj a világ urává!

Bár a varázslónő utolsó szavai már biztatóak voltak, a következő pillanatban mégis úgy csókolta a férjét, mintha ez lenne az utolsó alkalom, hogy látják egymást. Mazedrin is hasonló hévvel viszonozta, szorosan a karjába zárva a nőt.

Végül annyira belegabalyodtak a csókba, hogy egy pár percre meg tudtak feledkezni a gondolatról, hogy minden valószínűség szerint csakugyan most találkoztak utoljára.

65. fejezet: Ezedon ősmágus otthonában

Ezedon kezében vörös fénnyel izzott az amulett, mintha parázsfelhő szálldosna körülötte, pedig csak a csillogó tárgy sugarai voltak. Az ősmágus egészen magasra a feje fölé emelte a varázskövet, és egy pirosan tündöklő kört idézett meg a terem közepén égő fáklya köré.

Marta ledermedt, mert tudatát elködösítette az előbb elhangzott rövidke, de vérfagyasztó mondat: “Meghaltok”. Kérlelhetetlenül visszhangzott a fejében, mint farkasok vonyítása egy sziklaszurdok mélyén. Ezedon, ez a tiszteletre méltó, tekintélyes, nagyhatalmú ember... egyszerűen elárulta a kis csapatot? A vágóhídra küldte mindannyiukat? Amikor Martát megbízta, nem is elismerést fejezett ki?

Ő meg besétált a csapdába. Hogyan követhetett el ekkora hibát? A császárnő tetteire pedig még rágondolni is túl szörnyű... Arra, hogy az úrnő végig tudta, hogy a halálba megy a csapata, sőt, ő maga gondoskodott az elhallgattatásukról...

Ezedon újból megszólalt, ezzel megállítva az asszonyban felkavarodó, egyre mélyebbre húzó gondolat-örvényt:

- Én most a palotába utazom a szerzeményeitekkel. Benneteket közben sajnálatos baleset fog érni, bizonyíthatóan a távollétemben. Senki sem fogja sejteni az igazságot. Hiszen én most felülök a zsákkal a hátsó istállóba kötött lidércmén hátára, és már pont úton leszek, amikor elhunytok. Szomorú tragédia, igazán megrendí...

Marta nem tudta, mire készül az ősmágus, de úgy döntött, hogy nem árt cselekedni, mielőtt kicsúcsosodik a baj. Elég az őrlődés néma percéből!

Hatalmas bődüléssel egyszerűen a mondat közepén rárontott a tűzmágusra:

- Fussatok kifelé, ahogy bírtok, én feltartóztatom! - ordította hátra.

Azonban a parázsló szakállú férfi egy intéssel lángözönt bűvölt a pincébe vezető lépcsőre, elzárva a nő társai elől a kijutás útját. Aztán ellépett a vadászkést lóbálva rátörő asszonyság elől, be egyenesen a lángok közé. Nem is érezte az általa gyújtott tűzvihart, úgy hátrált fel a lépcsőn. Marta viszont, amikor követni akarta, egyből hátrahőkölt. A lángnyelvek perzselő forróssággal vágták el az útját.

Ezedon eltűnt a lépcső kanyarában, és a léptei eltávolodtak. Nyilván tényleg távozott is, hogy útra keljen a szerzeményekkel a fővárosba. Nem erőltette tovább a majdnem balul elsült beszélgetést.

Marta kezéből lekoppant a padlóra a vadászkés, és az asszony a kezébe temette az arcát.

Henrik a háttérben pötyögte:

- Azt hiszem, elég nagy bajba kerültünk...

- Köszönjük a tájékoztatást, erre nélküled aligha jöttünk volna rá - ironizált Zizik.

A félkobold vékonyka hangja megmagyarázhatatlan módon újult erővel töltötte el az asszonyságot.

- Nincs idő sopánkodásra! - Marta felkapta a fejét, és a keserű önvád helyett igyekezett a körülményeket felmérni. - Meg kell fejtenünk, mitől válik végzetessé a csapda. Ezedon úgy fogalmazott, hogy akkor leljük majd itt a halálunkat, amikor ő már úton lesz, hogy balesetnek tűnjön. Mi fog történni?

Mindannyian körbenéztek.

- Bárcsak itt lenne Gorthos, hogy értelmezze a mágikus erőket! - sóhajtott fel Lila.

- Jó volna sok minden, például egy jégbe hűtött kókuszdió-üdítő is, de azzal kell gazdálkodnunk, amink van! - Marta öles léptekkel körbejárta a helyiséget. - Gyerünk, mindenki törje a fejét!

Pár percig árgus szemmel méregették az üres pincét.

- Valószínűleg a fáklyával lesz valami - igyekezett aztán Zizik ötlettel előállni. - Különben Ezedon nem rajzolta volna köré a távozása előtt a piros varázskört.

- Jogos - fordult az asszonyság a terem közepén égő fáklya felé. - Most már csak a fáklyára koncentráljunk!

Szemügyre vették a tárgyat közelebbről is. Először a körön kívülről, aztán Henrik megpróbált benyúlni érte, ám a varázskör felizzott, és nem engedte át a fiatalember kezét.

Hari is megkísérelt átrepülni, de a varázslat a szitakötőt is kizárta, nem csak az embereket.

- Nem tudunk hozzáférni - ráncolta a homlokát Marta. - Pedig az a gyanúm, hogy el kellene oltanunk.

- Igen, biztosan nem jó, hogy ott elzárva lángol - gyürkészte Lila aggodalmában a kígyóbőr karperecét. - Mit csináljunk?

- Látok valamit a fáklyára tekert olajos szövet alatt - bökött Zizik a fáklya lángoló feje felé. A többiek is odanéztek, és most már Marta is észrevette, hogy ahogy a rongy kezd leégni, fokozatosan kibukkan alóla egy sárgás, fémszínű golyó.

- Igen, igen - nyújtogatta Henrik a nyakát. - Az ott egy olvadógömb.

- És az mi?

- Trükkös kis tárgy, tanultunk róla a robbanószeres tanodában. Nyálkázó medúza hártyájából készül. Jól felfújják a hártyát, rézporral kikeményítik, aztán enyvbe mártják...

- Szorítkozz a lényegre, fiam! - pattintott közbe Marta az ujjaival. - Nem biztos, hogy van időnk végighallgatni a teljes gyártási folyamatot. Kezdd azzal, hogy mire valók az olvadógömbök!

- Arra, hogy időzíteni lehessen egy robbantást. Amikor elkészül a gömb, egy kis lyukon keresztül betöltik a robbanóanyagot, aztán óvatosan betapasztják a léket agyaggal, így biztonságosan szállíthatóvá válik. Amikor pedig fel akarják robbantani, csak tűzbe kell helyezni. Ott kis késleltetéssel megolvad. Amint kiszabadul a robbanóanyag, és érintkezik a lángokkal... Bumm!

Lila a szája elé kapta a kezét, Zizik pedig hátraszökkent ijedtében.

- Mi az, hogy kis késleltetéssel? - vakkantotta az újabb kérdést Marta. - Körülbelül mennyi idő, amíg megolvad egy ilyen gombóc?

- Az az adott előállítási technológián is nagyban múlik, pillanatra pontosan nem tudom megmondani...

- Körülbelül, fiam!

- Hát, tekintve, hogy Ezedon egy kis időt nyilván eltölthet a lidércménje felnyergelésével, valószínűleg olyan gömböt választott, ami akár néhány percig is olvad...

- Néhány percig?! Te azúrkék ég! - Az asszonyság ismét körbetrappolt a pincehelyiségben. - Azonnal kiutat kell találnunk!

- A mamondu puttonyában hagytam a robbanókészletem fajsúlyosabb darabjait, de pár zacskó por maradt a zsebemben. Talán tudnánk velük kezdeni valamit - vetette fel Henrik. - Lyukat robbanthatnánk a plafonba, hátha ott ki tudnánk mászni a válladra tekert kötéllétra segítségével.

- Kétlem, hogy egy füstölgő bomba közelében érdemes további robbanószereket begyújtanunk. - Marta nemet intett a fejével. - Más ötlet?

- Próbáljuk meg kioltani a lépcsőn a varázstüzet, hogy felmenekülhessünk. - Zizik lekapta a köpenykéjét, és csapkodni kezdte vele a legalsó kőfokon égő lángokat. - Ezedon aligha akarja az egész villáját felrobbantani. Nyilván olyan robbanóanyagot választott, ami a pince erős falait nem üti át. Fent biztonságban leszünk...

Azonban a félkobold csak annyit ért el az akciójával, hogy a köpenye is lángra kapott, és kénytelen volt félredobni a kövekre a ruhadarabot. Savanyú képpel nézte, ahogy porrá ég, a varázstűz ereje pedig a legkevésbé sem lankadt a lépcsőn.

- Ezedon biztosan lerakott két amulettet fenn, hogy a távollétében is táplálhassa a minket őrző tüzet - tűnődött félhangosan Lila. - Anyu egyszer azt mesélte, hogy az ilyen varázslatfenntartást a mágusok általában úgy csinálják, hogy stabilan leraknak több amulettet, azok pedig egymás között tükrözik a varázslatot. Amíg a helyükön maradnak, és nem fogy ki minden erejük, él a bűbáj is. Anya ugyanis ért egy kicsit a mágiához... De, persze, nem egy nagy varázslónő, csak egy pár évig tanonckodott, aztán abba is hagyta... Semmi több...

A lány köszörült egyet a torkán, és inkább elhallgatott.

- Hát, jó, akkor nincs más hátra - húzta ki magát Marta. - Felrohanok a lépcsőn, keresztül a lángokon, és megpróbálom elmozdítani az amuletteket. Ha kialszik a varázstűz, talán még lesz időtök kimenekülni a robbanás előtt.

- Szó sem lehet róla! - sipította Zizik halálra vált arccal. - Egy ilyen mágikus tűz szénné égethet téged, mire felérsz!

- Viszont, remélhetőleg, még abban az esetben is maradna annyi erőm a halálom előtt, hogy megtörjem a varázslatot. - Marta összecsapta a tenyerét. - Ha nekem nem sikerülne, akkor te fogsz utánam próbálkozni, Zizik fiam, mert te vagy a legfürgébb! De erre egyelőre ne gondoljunk! Egy-kettő! Mindenki álljon készenlétben! Ha kialszik a tűz, fel kell rohannotok utánam a lépcsőn.

Már hátrálni is kezdett, hogy lendületet vegyen.

- NEEE! - üvöltött rá egyszerre a három társa.

Az asszonyság azonban nem várt helyeslésre. Tudta, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhatnak, és nincs idő tanakodásra. Meglódult, majd egyenesen a lángoló lépcső felé dübörgött.

Már készült a húsába tépő égő érzésre, ám amint rárontott a lángfüggönyre, a tűz egyszerre szőrén-szálán eltűnt. Az asszonyság döbbenetében hátrahőkölt az üres, kihűlő levegőben.

A lépcső tetején pedig ekkor betotyogott az énekes tetka.

- Véletlenül megbotlottam itt egy amulettben, és elgurult, bocsánat - szabadkozott a madár. - Remélem, nem okoztam nagy bajt vele. Attól tartok, megtörtem valami varázslatot, mert kialudt a fénye... Csak meg akartam kérdezni, hogy nem haragszik-e nagyon az ősmágus úr a kinn maradásom miatt, a gólemek meg azt mutatták, hogy a pincében vagytok. Kérlek, ne haragudjatok, hogy itt ügyetlenkedek...

A négy utazó egy emberként rohant fel, és Lila könnybe lábadó szemmel nyalábolta át a tetkát. Aztán mindannyian kiporzottak a nyitott ajtón át a bazalt csarnokba.

A következő pillanatban pukkanás hallatszott, ahogy az olvadógömb széthasadt, és tűztenger borította be a pincét meg a lépcsőjét.

A lángok azonban már nem érhették el a kis csapatot. Egy darabig vörösen hullámzottak, aztán visszahúzódtak a pince mélyére. A menekülők pedig biztos távolságban rogytak le a kőpadlóra.

Még Martának is eltartott egy fél percig, mire annyira helyrerázódott, hogy szóhoz jutott az átéltek után.

- Köszönjük, lányom! - fordult szuszogva a tetkához.

- Én egy hím madár vagyok.

- Elnézést, akkor fiam. - Marta meglapogatta az állat hátát, megpróbálva magában napirendre térni az információ fölött. Az egész közös utazás során végig nősténynek gondolta a madarat. - Ha nem rúgod félre az amulettet, mindannyian bennégtünk volna. Megmentetted az életünket!

- Én csak... - A tetka lesütötte a szemét, és elakadt a szava, de azért látszott rajta, hogy belülről büszkeség feszíti a tette hallatán.

Lila még egyszer megölelte, aztán boldogan elengedte az állatot.

- Rendben, most már tűnjünk innen! - kecmergett talpra Marta. - Semmi kedvem tovább nézni ennek az átokverte rémháznak a fekete vakablakaiban parázsló lángokat.

A többiek is egyetértettek, és sietősen összeszedték magukat.

Elindultak a kijárat felé. Megkönnyebbült fellélegzéssel tódultak ki az ajtón...

Ám ekkor az udvaron kódorgó összes tűzgólem feléjük fordult fenyegetően.

*

Henrik azt hitte, már nem jöhet félelmetesebb az olvadógömbnél, de a tűzóriások köréjük tornyosulása meggyőzte arról, hogy tévedett.

- Se... segítség! - nyögte elhaló hangon, és hátrálni kezdett. A tűzgólemek döngő léptekkel közeledtek feléjük.

- Benn is van egy kisebb gólem, ki ne engedd! - bődült Marta, elkapva a fiatalember grabancát, mielőtt az ismét kinyithatta volna a bejárati ajtót. - Mentőterv?

- Használhatnánk most a kötéllétrát! - jutott eszébe Ziziknek.

- Remek ötlet! Másszunk fel a tetőre! - Az asszonyság lekapta a válláról a kötélhágcsót, meglóbálta, és felhajította. Kampós vége megakadt fenn, és miután egy rántással ellenőrizték, hogy jól tart-e, sorban kúszni kezdtek felfelé.

Még éppen időben, mert lenn összezárult a tűzgólemek gyűrűje, és már nyúltak lángoló karjukkal a mászó utazók után. Ők kapaszkodtak felfelé teljes erejükből. Nagy nehezen elérték a tető szélét, és végül a szitakötőnek meg Lilának sikerült közös erőfeszítéssel az utolsóként csúszkáló Henriket is felcincálni.

A tűzkarok továbbra is kapálóztak utánuk, ők viszont beljebb menekültek, mielőtt elérhették volna őket. Marta feltekerte a kötéllétrát.

- Huh! - fújtatott Henrik. Lerogytak egy kémény takarásában.

Hálásan rámosolygott Harira és Lilára. A lány is visszamosolygott rá, és egy pillanatra végre megfeledkezhettek volna az átélt ijedelmekről. Azonban Marta dörgő hangú kérdése megtörte az idillt:

- Mit is mondtál a pincében, lányom, miféle varázslónő az anyád?

- Öhm... nem, nem egy varázslónő, csak... - Lila behúzta a nyakát. - Csak pár hónapig tanonckodott...

- De ért az amulettes varázslatfenntartáshoz, he?

Lila még jobban összehúzódott:

- Hát, ööö... nem, ezt csak úgy hallotta valahol...

- Szerintem, nyugodtan mondd el az igazat! - próbálta Henrik biztatni, a lány vállára téve a kezét. - Hiszen már véget ért a Titkos Küldetés, és az is rég kiderült, hogy nem lehetsz áruló. Nincs mitől félned.

- Igazad van. - Lila megemelte a fejét. - Már tudom, hogy megbízhatok bennetek. Ne haragudjatok, hogy eddig nem mondtam el mindenkinek az igazat a származásomról, de jó okom volt eltitkolni! Veszélyes lett volna, ha kitudódik.

Még egy utolsót nyelt, aztán kibökte:

- A... az igazi nevem Lorilla, és az édesanyám Nevra, az udvari varázslónő. Az apám pedig Mazedrin báró, a császári főtanácsos.

Marta nagyot fújt:

- Kár volt megkérdeznem, mert ebbe inkább bele sem akarok gondolni. Van most így is épp elég bajunk! - Nagyot csapott a kémény oldalára. - Kijutási tervek?

Az épületet mindenfelől tűzgólemek vették körbe, és az egyik már azt próbálgatta, hogy hogyan tudna felmászni az utazók után.

Henrik közelebb hajolt a tető széléhez, amennyire lehetett, hogy lenézhessen, de nem látott mást, csak a kietlen udvart és lángoló óriásokat.

- Sarokba szorultunk - suttogta.

A kéményből ekkor zörgés hallatszott, és egy tűzkar jelent meg a pereménél.

- Kimászik a kis gólem! - visított fel Zizik, és mindannyian talpra ugrottak. Hátrálni kezdtek.

Csakhogy már az egyik óriás is felfelé kúszott, a kürtőből pedig tényleg nyomakodott elő a kisebb gólem feje és törzse.

- Végünk van - szorította magához a tetkát Lorilla. - Meg fognak sütni a gólemek.

Még pár lépést hátráltak, ameddig tehették.

- Megtiszteltetés volt veletek utazni - fogott Zizik búcsúbeszédbe az egyre közeledő tűzrémek láttán. - Köszönöm, hogy a részese lehettem...

Ekkor azonban a tűzgólemek megtorpantak, és a villa udvara felé fordultak. Az utazók is meglepetten néztek lefelé. Az Ezedon otthonát elkerítő kőfalon átmászva két alak ugrott ugyanis le, és besiettek az udvarra.

Az összes lenti tűzgólem a betolakodók felé indult. A két érkező elég furcsa párost alkotott. Az egyikük egy kopott katonai sisakot viselő, fél lábára sántító veterán volt, a másikuk meg egy orpaki nomád, aki egy óriás szitakötőt vezetett maga mellett pórázon a levegőben.

- Gyorsan, másszatok le, amíg mi eltereljük a figyelmüket! - kiáltott fel a nomád erős akcentussal a tetőn rekedt csapatnak. Aztán odaszólt a társának: - Reno, tied a bal szél, én lefoglalom a jobbról érkező gólemeket!

Mindketten kardot rántottak, és suhogva keringeni kezdtek a rájuk rontó tűzóriások körül.

- Gyerünk, most vagy soha! - csettintett rá Marta az álmélkodva bambuló társaira.

Felakasztotta a kötéllétra végét a tető pereménél, és megindultak lefelé, mielőtt elérhette volna őket a kéményből immár bokáig kilógó kis gólem.

Lóhalálában rohantak az egyik fal felé, amelyik az utcától elválasztotta őket. Ott Marta villámgyorsan fellendült a fal tetejére, és sorban húzta fel maga után a társait.

- Utánunk! - ordított rá a veteránra és a nomádra, akik ugyan mindketten képzett harcosnak tűntek, de már kezdtek hátrányba kerülni a lángoló monstrumokkal szemben.

Nem kellett kétszer mondani nekik, egyből futva követték a négy vándort, amint látták, hogy mind úton vannak a biztonság felé.

Lila cipelte a tetkát a karjában, Zizik pedig a hátizsákokat. Henrik segített Martának kirángatni a veteránt és a nomádot az utcára, és rohanva eltávolodtak több épülettömbnyire a rémséges villától. Henrik zihálva nekidőlt egy kerítésnek, amikor látta, hogy a tűzgólemek a falon túl már nem üldözik őket.

A korábban Renónak szólított veterán lesöpörte az oldaláról a vulkanikus kőzetek porát, és egy elégedett mosollyal a képén megjegyezte:

- No, ez jó kis csetepaté volt. Már rég éreztem ilyen közelről a harc mámorát. - Összecsapta a tenyerét a nomádéval, majd mindketten a meglepetten pislogó kis csapat felé fordultak.

Marta köszörült egyet a torkán:

- Már elnézést, nem akarunk hálátlannak tűnni, de mégis kik vagytok ti, és mi a kékazúr eget kerestek itt? - bámulta meg a különös duót és a mögöttük pórázon lengedező szitakötőjüket.

A nomád kis meghajlással felelt:

- A nagytiszteletű Mazedrin főtanácsos úr megbízásából járunk el, és ezt a szitakötőt keressük. - Rámutatott Harira Henrik vállán.

- De hát, miért? - csodálkozott el a Hebrencs.

- Meg kell védenünk minden veszélytől, és hűen szolgálva óvnunk a biztonságát. A célunk elvinni egy biztos helyre.

- De hát, miért? - ismételte el Henrik a kérdést, még inkább leesett állal.

A többiek is értetlenül meredtek a két férfira, akik közben nagy igyekezettel egy árnyékoló függönnyel ellátott, összecsukható, vállon vihető kis hordágyat szedtek elő a hátizsákjukból Hari számára.

És amikor a kis csapat tagjai azt hitték, hogy az eddigieknél meglepőbb fordulat már nem jöhet, a nomád megadta a választ:

- Mert ebben a rovarban egy roppant fontos személy rejtőzik: Kerbelen főmágus úr ükunokája.

66. fejezet: Kerbelen főmágus dolgozószobájában

Kerbelen jól meglóbálta az ezüstözött kalapácsot, és lesújtott vele a bross irányába.

Csakhogy ebben a pillanatban Gorthosnak is sikerült végre elérnie megkötözött kezével a háta mögött az egyik polcot. Rajta pedig egy amulettet. A bútorba díszként beépített varázskő szerencséjére nem volt lemerülve. Bár az érdemi mágikus erőknek már csak az emléke maradt benne, arra elég volt, hogy leszakítsa az aranyló varázskötelékeket Gorthos csuklójáról, és a mágus egy varázslathullámot küldjön az íróasztal felé.

Nem volt idő rendes bűbájt kiépíteni, így a varázssugarak kontrollálatlanul csapódtak bele a bútordarabba. Az erejük viszont nagyot taszított az asztalon, és a bross lerepült róla. Kerbelen kalapácsa pedig a következő pillanatban az üres lapra zúgott le. Vékony repedés futott végig a fán.

A bross pattogva az egyik sarokba gurult.

- Mit művelsz?! - kiáltott rá Kerbelen felbőszülve az öccsére. - Megőrültél?

Gorthos nem felelt, hanem a polcokba kapaszkodva igyekezett felkelni a földről.

Kerbelen ide-oda cikázó tekintettel mérlegelte, hogy a szintén messze görgő amulettjei vagy a bross után induljon. Gorthosnak ez elég volt arra, hogy talpra kászálódjon, és felkapjon egy közelébe pattogott amulettet.

Közben Kerbelen is felvett egyet, és azonnal vakító fénysugarak törtek elő rászoruló ökléből.

Gorthos is megidézett egy varázslatot, mire színes fények csaptak össze közöttük a levegőben. Gorthos tudta, hogy szerencséje van, mert Kerbelen a fény ősmágusa, így hajnalban a legbizonytalanabb a varázsképessége, amíg a Nap fel nem kel. Talán van esély valahogyan megvédeni a brosst.

Egyelőre azonban még ennek ellenére is a bátyja tűnt erősebbnek. Az általa létrehozott varázslatsugarak egyre visszább szorították Gorthos védelmi bűbáját. Gorthos kénytelen volt más megoldáson gondolkodni, mert belátta, hogy a mágikus képességei nem lesznek elegendőek a bátyja féken tartására.

- Kerbelen, könyörgöm, hagyd abba! - kérte, ezúttal már sokadjára. - Keresni fogunk más módszert az ükunokád megóvására, ígérem. Csak állj már meg, és beszéljük meg!

- Nem kell más módszer. Itt van végre a kezünkben a lehetőség! Nem fogom veszni hagyni, pusztán azért, mert vénségedre belehabarodtál ebbe az átkozott nőszemélybe egy közös utazgatáson! Használd a józan eszed!

Gorthos felmordult:

- Nem habarodtam bele! Egyébként meg, ha egyáltalán nem ismerném Zarát, akkor sem értenék egyet azzal, hogy mészároljuk le a rokonunk megmentéséért!

- Igazán? Talán benned fel sem merült soha, hogy elcseréld egy kívülálló idegen életét az ükunokám megvédésére?

Gorthosba belefagyott az előző mondandója, mert szíven ütötte a kérdés. Egyszerre felidéződött benne, hogy miért is indult az egész Titkos Küldetésre...

- Gondolkodj már! - folytatta közben Kerbelen. Ezalatt a varázslatsugarak már majdnem elérték Gorthost, olyan közel nyomultak hozzá, ahogy gyengült a védőpajzsa ereje. - Ez a nő már egy senki! Egykor volt szerepe a Birodalom sorsa szempontjából, de mostanra nem maradt valódi értéke. Elpazarolta a lehetőségét. Az ükunokám viszont még annyi mindenre vihetné! Előtte áll az egész élet. A családunk utolsó leszármazottja. A saját családunké! Térj észhez! Engedd el a nevetséges érzéseidet Zara iránt, és hagyd, hogy befejezzem, amit elkezdtem!

Kerbelen varázslata áttörte a mágikus védelmet, és szikrázó fénnyel áradt az öccsére.

Gorthos azonban félrehajolt a varázslat legerősebb sugarai elől. Kihasználva a vakító ragyogás függönyét, újabb amulettet kapott fel a földről. Így kettőzött erővel tudott védőpajzsot felvonni, és eltérítette a fény magját, mielőtt a falhoz préselhette volna az ereje.

Csak ezután válaszolt:

- Meglehet, hogy az utazásom, a csapatom vagy akár maga Zara is megváltoztatott, de én már nem tudok így nézni a világra, ahogyan te. Már nem hiszek abban, hogy szabad könnyebb, gyorsabb, szívtelen megoldásokat választani. Nem kell megalkudni, hanem leleményesen keresni kell egy helyes utat, még ha nem is látszik, hogy lenne. Még ha több nehézséggel jár is...

Kerbelen dühös felelete azonban belefojtotta a továbbiakat:

- Nem érdekel a mellébeszélés! Érzem, hogy ez az egyetlen esélyem, hogy tényleg megvédjem az ükunokámat. Nem állhatsz az utamba.

Mindent éles sugarak borítottak be, ahogy a főmágus is újabb amuletteket szedett össze. Akkora varázshullámot vágott az öccse felé, hogy elsöpörte. Gorthos bezuhanva az egyik sarokba, összecsuklott a könyves szekrények tövén.

- Hagyd! - sikoltott rá a bross Kerbelenre a dolgozószoba túlsó végéből. - Elég volt. Zúzz össze, ölj meg, tegyél velem, amit akarsz, de ne bántsd a testvéredet! Nem akarom, hogy Gorthosnak még több baja essen... Kérlek! Esedezem...

- Most az egyszer van értelme annak, amit mondasz. - Kerbelen elfordult a földre omlott öccsétől, és odacsoszogott a brosshoz. Felvette a sarokból. - Jobb, ha a lényegre koncentrálok.

Újra kitette az ékszert az asztalra, és szétnézett az ezüstkalapács után.

Ekkorra Gorthos lopva visszahúzott egy leesett amulettet a kezébe. Egészen hirtelen ült fel. A varázslata felröptette a brosst a levegőbe az íróasztalról, majd az ékszer a tenyerében landolt.

- Na, most már tűnjünk innen! - Az öreg varázsló a zsebébe söpörte a brosst, és korát megszégyenítő lendülettel rontott ki az ajtón. Bevágta maga mögött a tömör lapot.

Csakhogy a következő pillanatban Kerbelen újabb varázslata forgácsszilánkokra robbantotta az ajtót mögöttük. A főmágus pedig már ott is állt, kezében sziporkázó amulettekkel.

- Sajnálom, Gorthos! Nem hagytál más választást... - Az amulettek új bűbája az előcsarnok falán díszként felakasztott varázsbotra irányult. Odarepítették a gazdájuk kezébe, Kerbelen pedig minden eddiginél nagyobb erejű varázslat megidézésébe fogott.

- Elment a maradék eszed is?! - rivallt rá Gorthos, és halálra váltan megtorpant. - Ránk omlik a helyiség, ha ekkora mágiát szabadjára engedsz itt!

Az amulettek vad pörgéssel keringeni kezdtek a varázsbot körül a levegőben.

- Kerbelen!

A bátyja azonban a feje fölé emelte a botot, még hevesebb kavargást váltva ki az amulettjeiből.

- Kerbelen, a falak!

És valóban. A tartóoszlopokon, majd a mennyezeteken is repedések jelentek meg, ahogy a varázslat ereje egyre dagadt.

- Kerbelen, mit csinálsz?! - Gorthos próbálta túlharsogni a kezdődő recsegést-ropogást.

- Nekünk már mindegy, mi csak két őskövület vagyunk! - A főmágus válasza dermesztően visszhangzott a hasadozó falak között. A fények orkánszerű gyűrűkben suhogtak körülötte. - Az a lényeg, hogy ez az átkozott Zara halott legyen. A dolgozószobámban van egy látókő, én pedig helyeztem rá egy bűbájt, hogy megoltalmazzam vele azt a bizonyos követ, és épen maradjon bármekkora varázserők közepette is. A látókő majd megmutatja a császárnőnek, hogy miért áldoztam az életemet. Megmutatja az úrnőnek, hogy kit sikerült megölnöm... A tettemért cserébe pedig elengedi az ükunokám büntetését. Legyen hát vége!

A varázserők pedig ekkor kicsaptak a főmágusból, és óriási fényrobbanás dübörgött végig az előcsarnokon.

A hang is fülsiketítő volt, azonban a hatalmas lökés, amely Gorthos felé tolult, mindenen túltett. Gorthos még felvont maga elé a kezében szorongatott egyetlen amulettel egy védőpajzsot, de a védelem tűzbe ejtett pergamenként mállott szét a becsapódáskor. Arra viszont még épp jó volt, hogy Gorthosnak legyen ideje bevetődni egy oszlop mögé. Így a robbanás nem találta telibe.

Végigtaszította ennek ellenére is a padlón, és Gorthos a dülöngélő fal tövéig csúszott.

- Kerbelen! - kiáltotta a bátyja nevét, azonban már nem tehetett semmit. Porfelhők és fényhullámok kavargása töltötte meg a levegőt, Kerbelen pedig eltűnt a leomló kődarabok záporában.

Minden csak dőlt, robajlott, szakadt.

Gorthos a kijárat felé kúszott volna, ám egy mennyezetdarab pont előtte zúdult le, elvágva az útját.

Most az egyik ablak felé fordult. Magasan volt, de talán nem elérhetetlenül. Gorthos talpra kászálódott, és bár már minden imbolygott körülötte, a ködszerű porkavargásról nem is beszélve, próbált összpontosítani.

Maradt még egy kis erő az amulettjében, azzal akart magára lebegtető bűbájt helyezni, hogy kijuthasson az ablakon keresztül. Csakhogy a teremben dübörgő varázserők hatására az amulett egy csikordulással darabjaira pukkant a mágus kezében. Használhatatlan, színes szilánkesőként szitált a lábához.

Gorthos nagyot nyelt.

- Kerbelen! - szólította még utoljára a bátyját, de tudta, hogy már hiába. A darabokra hulló épület rég maga alá temette a főmágust.

Gorthos erre kidobta a brosst az ablakon keresztül az udvarra, majd minden erejét összegyűjtve, megpróbált egyszerűen utána mászni. Bár erősen kételkedett benne, hogy hajlott kora és nem éppen példaértékű erőnléte lehetővé teszi, hogy kijusson, nem maradt más választása.

Mögötte már a falak is kezdtek bedőlni, és az egész csarnok zúdult lefelé.

A Titkos Küldetés viszontagságos utazása azonban, úgy tűnt, nem tett rosszat Gorthos kondíciójának, mert egy jókora veselkedéssel sikerült magát felvonszolnia. Aztán kimászott köhögve, minden ízében remegve az udvar füvére. Mögötte zuhogtak a kőelemek.

Nem hárult el még a veszély, így amint lélegzethez jutott, felkapta a sápadtan rábámuló brosst. Aztán elbotladozott az udvar lehető legtávolabbi pontjára. A kerítésfal tövében rogyott le levegő után kapkodva.

A villából csak egyre több fényhullám tört fel, ahogy a benn leomló kődarabok varázstárgyakat és amuletteket összezúzva kavarták meg még jobban az elszabadult mágikus erők tomboló káoszát.

Az éjszakai ég alján pedig lassan felbukkantak az első vörös napsugarak.

Egy idő után Gorthos ráébredt, hogy a bross őt szólongatja. Nem tudta, mennyi ideje. A robbanás óta úgy dobolt valami a fülében, hogy nehezen jutott el a tudatáig bármiféle hang.

Köhintett egyet a lenyelt portól, aztán megpróbált beszélni.

- Azt... hiszem... életben vagyok - reszelte.

Elgyötört pillantást vetettek egymásra az ékszerbe zárt nővel.

Zara ajka remegett:

- A bátyád?

Gorthos némán nemet intett a fejével.

- Úgy sajnálom... - lehelte a nő.

- Nem te tehetsz róla. - Az idős varázsló felvette a brosst, és körbenézte, hogy megsérült-e. Az ékszer az idős mágus megnyugvására ép volt.

Gorthos ezután hátradőlt, nekitámaszkodva a kerítésfalnak, és vett pár mély lélegzetet. Próbálta összeszedni magát, közben meg rendezni a gondolatait.

A bross egy idő után, még az előzőeknél is halkabban, megkérdezte:

- Miért küzdöttél értem? Miért nem hagytad, hogy a bátyád megöljön? Hiszen most már tudod, hogy közvetve engem hibáztathatsz a társcsászárokért és Atala uralmáért... Mindenért, amit megvetsz a Birodalomban...

Gorthos lenézett rá, és végigfuttatta az ujjait az ékszer peremén:

- Egyrészt, koránt sem vagyok annyira belegárgyulva a birodalmi politikai életbe, hogy hagyjam, hogy akár a legkisebb bajod is essen miatta. Másrészt meg, nem gondolom, hogy igaza volt Kerbelennek a hibáztatásoddal.

Zara sötét szeme elkerekedett:

- Hogy érted?

- Amikor a tengerparton beszélgettünk, azt állítottad, hogy egy percig sem bántad meg a régi döntésedet.

- Valóban nem, de...

- Akkor jó döntés volt.

- Azt sem tudod, mi volt az! Ha tudnád, egyáltalán nem értenél egyet a mögötte meghúzódó elvekkel...

- Te kiálltál mellettem, amikor azon törtem a fejem, hogy négy ártatlan embert meggyilkolok egy udvari ármány miatt! Pedig az utolsó pillanatig nem is sejthetted, hogy miről van szó pontosan. Most én sem tudom, miről van szó, de téged ismerlek. Meglehet, hogy tényleg hozott valaki a múltban elhibázott, rossz döntést, de az a valaki nem te voltál! Megbízom az egykori tetteidben.

A bross ajka megint megremegett, és a nő a következő pillanatban a fekete köpenye ujjába temette az arcát. Zokogásban tört ki.

Gorthos nem igazán tudta, hogy mit kezdhetne a helyzettel, csak zavartan félrenézett. Nem számított rá, hogy a szavai ilyen váratlan és erős hatással lesznek az ékszerre.

A háttérben a villa romjai már kráterszerűen besüllyedtek a földbe, fölöttük pedig újabb és újabb fénycsóvák cikáztak el a semmiben. Az egyik tornyocska kiemelkedett a helyéből, mintha könnyű játékszer lenne, és átrepült a kőhalmok fölött. Nagy csattanással hullott darabjaira a romhalmaz mellett földet érve.

A döngésre a bross erőt vett magán, és könnyben úszó arccal felnézett. Leengedve a köpenye ujját, rekedten suttogta:

- Azt hiszem... Azt hiszem, helyesen tennénk, ha érzelgés helyett inkább elmenekülnénk innen.

Gorthos is magához tért. Felvonszolta magát a fűből, a falnak támaszkodva.

- A repülőtakaró... - motyogta maga elé. - Itt hagytam kinn... Itt kell lennie valahol...

Az ajtónálló szolga, úgy tűnt, már rég hanyatt-homlok elmenekült a robbanások láttán. Gorthos így háborítatlanul ki tudott támolyogni a kapun a brossal a kezében.

Hamarosan rálelt az elrejtett varázstakaróra is. Amikor végre felkászálódott a puha mamonduszőr szövetre, fellebegett vele a magasba.

Egyelőre azonban tanácstalannak érezte magát. Csak nézte a hajnali fényben az erdőszéli, kietlen tájat.

- Most hová? - kérdezte meg végül a brosstól.

- Vissza Khallaendarba! - vágta az rá.

- Miért mennénk oda?

- Emlékezz csak rá! A bátyád csodálkozott rajta, hogy élsz. Szerinted, ha rád halál várt volna a Titkos Küldetés végén, akkor a többiekre ugyan mi?! Azonnal meg kell keresnünk a csapatunkat, ha még nem túl késő...

- Te azúrkék ég! - hűlt el az idős varázsló, ahogy megértette, mire utal Zara. - Igazad van. Gyerünk!

Utoljára azért visszanézett a villa romjaira. A kődarabok még mindig fortyogva hullámzottak a félhomályban, fényekkel és porfelhőkkel keveredve. Őrült táncot jártak a pompás főmágusi villa helyén.

Aztán Gorthos elfordította a repülőtakarót, megcélozva az országutat. Elkezdtek visszafelé száguldani.

- Bocsáss meg! - mondta a mágus hosszú hallgatás után a brossba zárt nőnek.

Zara megrázta a fejét:

- Nekem is épp elég okom lenne bocsánatot kérni. Tudom, hogy a titkolózásom miatt jutottunk idáig. Bárcsak mindent elmondhatnék! Viszont nem tehetem. Ráadásul, félek, hogy bajba sodornálak. Bár belátom, hogy így is megtettem, de hidd el, lehetne még ennél is rosszabb.

- Nem, ez tényleg az én hibám. Nem szabadott volna akaratod ellenére idehurcolnom téged. Meg kellett volna beszélnünk... Mondd, hogy meg tudsz bocsátani!

- Megbocsátok. De azért, amikor legközelebb azzal jössz majd, hogy nyugodtan hagyatkozzam rád, mert jó a terved... - A bross nem folytatta, csak ráhunyorított a varázslóra.

Gorthos nem tudta megállni, hogy ne jelenjen meg a szája szegletében egy szomorú mosoly.

67. fejezet: A császári palota pincerendszerében

Nevra a császári palota egyik ablakában állt. Úgy tekintett le a kertre, mintha életében először látná. Valahogy minden részlet, minden rózsatő, minden márványösvény, minden fűfolt élesnek tűnt. Sosem nézett még ilyen szemmel az elmúlt évek alatt az épületre. Most viszont akkora horderejű események voltak készülőben, hogy azon kapta magát, hogy akaratlanul is próbálja az emlékezetébe vésni elvesző világa darabjait.

Az elmúlt pár nap viszonylagos nyugalomban telt az ősmágusok megérkezése óta. Ma reggel viszont betoppant Ezedon. Lidércmén hozta földöntúli vágtázással Khallaendarból. A lángsörényű, démoni tüzet fújó lovat csak a fővárosi kovácsműhelyek egyikében lehetett biztonságosan elszállásolni. Még ott is megpörkölte egy inas bajszát.

Ezedon érkezése pedig egyet jelentett a véggel. Nevra próbálta magában kevésbé borúlátóan megfogalmazni, de nem sikerült.

A nő már érezte a palota trónterme felől hullámzó mágikus erőket. Az ősmágusok hozzáfogtak a titkos varázskörök megidézéséhez. Szerencsére, a főpapok kántálása lopva lassította a folyamatot a távolból. Az asszony kénytelen volt magában elismerni, hogy a férje ismét elképesztő diplomáciai bravúrról tett tanúbizonyságot azzal, hogy sikerült a tohonya, félős papokat a saját oldalára állítania. Ugyan hogyan tudta őket meggyőzni Atala ellenében? Valószínűleg az ősmágusok iránti féltékenységükre, irigységükre apellált, de még így is kész csoda, hogy mozgósítani tudta őket. Márpedig a főpapok rejtett zavaró bűbájai nélkül lehetetlenség lenne feltartóztatni az ősmágusok varázslatát.

A Nevra övére felfűzött amulettek meg-megcsördültek, nyugtalanul rázkódva a rendkívüli erők hatására.

A nő szórakozottan végigsimított hátratűzött haja halvány, sima fürtjein. Azzal a gyémántköves hajtűvel rögzítette fel a kontyát, amelyet még pár napja éjjel, az otthonában tűzött bele.

Idegőrlően hatott rá a várakozás, de tudta, hogy egyelőre semmit sem tehet. Ha nyíltan az ősmágusokra támadna, könnyűszerrel félresöpörnék, és mindent ugyanúgy folytatnának, ahogyan elkezdték. Nem. A tervet kellett követnie, így tehetetlen tétlenséggel állt a császári palota ablakában, már órák óta.

Egy idő után végül úgy döntött, hogy lemegy, és leül a kertben. A keleti szárnynak vagy a trónteremnek észrevétlenül a közelébe sem mehetett a kihelyezett védőbűbájok és őrködő hű császári szolgálók miatt, úgyhogy egy ártatlannak tűnő, távoli pontot választott. Úgy tett, mintha mit sem sejtene a lezajló mágikus szertartásról. Minden léptét kémek figyelték, akik nyilván megakadályoznák, hogy gyanús közelségbe kerüljön.

Leült hát az egyik színeváltó rózsabokor melletti padra. Pont rálátott Atala üres zebontáblájára. Megvetéssel elbiggyedt az ajka. Sosem tetszettek neki az iziliari szokások, ezt a táblás játékot pedig egyenesen nevetséges időpazarlásnak találta. Nem értette, hogy Atala hogyan volt képes órákat tölteni vele szinte minden nap. Inkább félrefordította a fejét, hogy ne is kelljen a császárnő hóbortjaira gondolnia.

Egy kis időre lekötötte egy albínó páva tollászkodása, ám egyszerre kellemetlen borzongás futott végig az alkarján.

Azonnal az övén csörgő amulettekre tapasztotta a tenyerét, varázserőt merítve belőlük. Érezte, hogy valami nincs rendben.

Az ősmágusok megidéztek egy szokatlan varázskört. Próbálta értelmezni, de nem sokat tudott kiszűrni a rengeteg különböző varázserő hullámzásából. Sejtette viszont, hogy semmi jót nem jelenthet, ha az ősmágusok eltértek a várttól. Esélyes, hogy kiszúrtak egyet-kettőt az életpapok rejtett zavaró köreiből, és azok ellen próbálnak védekezni.

Bármi áron meg kell állítania.

Nevra, félredobva minden óvatoskodást, felugrott a padról, és a trónterem felé indult. A közelből talán jobban át tudná látni a mágikus folyamatokat, és tehetne ellenük.

Ekkor azonban egy másik, sokkal ijesztőbb varázshullám rezgése sajdult a csontjaiba.

Ő maga is elhelyezett néhány varázskört, a férje elrejtésére. A palota alatti pincerendszerben bújtatta el a saját mágikus köreit.

És a hideg fájdalom előkúszása azt jelezte, hogy valaki belépett a pincében elrejtett körökön belülre. Akárki is az, nyilván a császárnő küldte, hogy törje meg a rejtőbűbájokat. Mi másért menne bárki azokra a kihalt folyosórészekre? Ezek szerint, Atala megsejtette a terv részleteit, és azt, hogy a báró valahol a keleti szárnyban rejtőzik. Meg akarja találtatni.

- Mazedrin... - A varázslónő ajkát alig hallható leheletként hagyta el a szó.

A trónteremről megfeledkezve, futni kezdett a pincerendszerbe vezető lépcső felé.

A lábadozással töltött elmúlt hetekben sokat kellett feküdnie, ezért most nem volt ereje teljében, de ennek ellenére úgy rohant lefelé, hogy a lába szinte nem is érte a mélybe vezető kőfokokat.

Kifulladva száguldott le az utolsó hátralévő folyosóra.

Meg kellett állnia a penészes, nyirkos falnak támaszkodva, de nem csak a fáradtság miatt, hanem mert itt érte el a korábban húzott védőkörei első határát. Úgy tervezte meg a belső körök védelmét, hogy amulettel ne lehessen belépni, így egyetlen mágus se tudjon számottevő varázslatot végezni belül. Muszáj volt így kialakítania, mert egy tehetségesebb varázsló bejutva könnyedén megtörhette volna a köröket. Ez viszont azt jelentette, hogy neki is le kellett oldoznia az övéről a színes varázsköveket. Csak miután behalmozta mindet egy rejtett falmélyedésbe, azután folytathatta az útját a sötét folyosón.

Már hallotta a visszhangzó a lépteket, ahogy egy másik folyosó felől közelednek. Többen is haladtak ott.

Nevra az érkezőket megelőzve futott be egy hatalmas, üresen álló földmélyi csarnokba. Az ikercsászárok idején még egzotikus hangversenyeket rendeztek itt, de most csak a pincerendszer egy kihalt termét képezte. Innen nyílt az ajtó, amelyen keresztül be lehetett lépni a Nevra által alakzatba épített amulettek rejtőköréhez.

A varázslónő félúton járt efelé az ajtó felé, amikor egy másik betorkolló folyosó árnyai közül négy ismerős alak lépett elő. Og, a merénylők vezére haladt elöl. A nyomában a folyami kalózok vezérnője és a tolvajok fejedelme, fekete köpönyegében, arcába borított csuklyával. Legvégül a kémmester óvakodott be mögöttük.

Nevra megfagyott döbbenetben meredt a négy érkezőre.

Amikor végre meg tudott szólalni, próbált nem lihegni a futás utáni kimerültségtől, hogy legalább egy egészen kicsi rendezettséget meg tudjon őrizni a megjelenésében:

- Ti meg mit kerestek itt? Egyáltalán, hogyan jutottatok be a palotának erre a lezárt részére?

- Atala császárnő - fürödjön égi fényben örökké! - beengedett - árulta el Og.

- Miért tett ilyet? Pont ti négyőtöket, ugyan miért hagyott idejönni?

Most a kémmester felelt, aggasztó készségességgel:

- Mert fontos feladatot kaptunk. Meg kell semmisítenünk a férjedet rejtő varázskörök forrását. A császárnő - éljen örökké! - sejtette, hogy a varázslataid kizárják majd a bűbájhasználókat, így inkább gyilkosokat és tolvajokat küldött. Mi vagyunk Iziliar legveszélyesebb emberei, így könnyedén el tudjuk csenni a varázsköreid belsejét alkotó amuletteket, akármilyen jól őrzöd is őket. Látod, Atala úrnő - az azúrkék ég minden áldása ragyogjon rá! - mennyivel előtted jár?

Nevra ekkor, jobb híján, előrántotta az övére fűzött tőrt, és egyszerűen beugrott a rejtőkört takaró ajtóba. Elállta a bejutást. Bár aligha feltételezte, hogy bármi esélye lehet egy szál penge markolatát szorongatva Oggal, a birodalom legkitűnőbb merénylőjével szemben. Vagy akár a folyami kalózok vezérnőjével, a kémmesterrel vagy a tolvajok fejedelmével harcra kelve, de azzal is tisztában volt, hogy mindent meg kell tennie a négy alvilági alak feltartóztatása érdekében. És, mivel az amulettjei nélkül mágiát nem tudott használni, hirtelen nem volt jobb ötlete.

Közben megpróbálta továbbra is szóval tartani őket:

- Megegyeztünk, hogy a férjemet támogatjátok. - Igyekezett elfojtani a hangjába még mindig belekúszó, kimerült zihálást. - A tanácskozáson megígértétek...

- Akkor még úgy is gondoltuk - hagyta rá Og már-már méla szomorúsággal. - Csakhogy a kémmester nemrég meglátogatott, és meggyőzött.

- Meggyőzött? - szisszent fel Nevra. - Mégis, miről győzött meg?

Ekkor a kémmester ismét beleszólt, és ő válaszolt a merénylő helyett:

- Arról, hogy elveszítetted a régi fényedet.

- A régi fényemet? - A nő felszegte az állát.

A kémmester pörsenéses képén mosoly terült el, ahogy látta, hogy a megjegyzésével sikerült vérig sértenie a varázslónőt. Élvezettel folytatta:

- Fogalmazhatok úgy is, hogy az évek során elgyengített téged a kényelmes, nyugalmas élet az elpuhult férjed mellett. Lásd be, már nem tudsz olyan éleslátással mérlegelni, mint egykor, amikor még fiatal, független nőként, hidegvérrel bírtál gondolkodni. Különben tudnád, hogy a fenséges császárnőt - minden napját kísérje boldogság! - nem győzheti le senki a saját játszmáiban. Tudnád, hogy kinek a pártját kell fognod, és honnan várhatod a még több hatalom érkezését. Te viszont már nem látsz tovább a nyálas családi kötelékeidnél...

A folyami kalózok vezetőnője ekkor közbeintett, hogy a kémmester fejezze be a gúnyolódást.

- Ne haragudj, Nevra, hogy így kell véget érnie! - vette át a szót. - Annyi éven át jól együtt tudtunk működni, és kedveltelek... De ennek a patkány kémnek most az egyszer igaza van. Hibáztál, mert rossz oldalt választottál. Atala úrnő elnyeri a teljes világuralmat a ládába zárt mágia erejével. Nekünk pedig még most kell bizonyítanunk a feltétlen hűségünket iránta. Sajnálom...

A kalóznő ezután kivonta az oldalán lógó rövidkardot, és Nevra felé lépett:

- Tényleg sajnálom, hogy meg kell tennem.

Nevra már készült a felvillanó penge lesújtására, és bár kételkedett abban, hogy sokáig el tudná hárítani a vacak kis tőrével, igyekezett megvetni a lábát...

Ekkor azonban a tolvajfejedelem is kardot rántott, és a kalóznő mögé lépett. Egyenesen belevágta a pengéjét a nő szívébe hátulról, a lapockája alatt felfelé szúrva. A kalóznő a következő pillanatban már holtan is omlott össze a fekete köpönyeges férfi lábainál.

Nevra, Og és a kémmester egyaránt szoborrá dermedve bámult a tolvajra.

Az pedig ekkor hátrasöpörte a csuklyáját, és láthatóvá vált, hogy a kilátszó tetoválás csak egy felfestett átverés volt. A bőrét a nyakán krétaporral sápadt fehérre mázolta, és korommal belerajzolta a jellegzetes, bonyolult mintát. A csuklya azonban nem a tolvajok fejedelmét rejtette. A halottnak hitt Thiago főparancsnok állt a három rámeredő ember előtt.

Nevrának nem volt ideje felfogni, mit is jelent mindez.

A hatalmas termetű Og arcát ugyanis düh torzította el, amikor eljutott a tudatáig, hogy a tolvajfejedelemnek álcázott katona megölte a kalóznőt. Előrántotta két görbe kardját, és elkeseredett üvöltéssel rárontott Thiagóra.

Thiago maga elé tartotta vértől csöpögő kardját, és éles csördüléssel összecsaptak a pengék.

Nevra észrevette a szeme sarkából, hogy a kémmester eközben a háttérben araszol, hogy orvul a katona mögé kerülhessen. A varázslónő egy ugrással a kém előtt termett, és felé szegezte a tőrét:

- Nem mész sehová!

A kémmester végigmérte a törékeny nőt és az apró pengét, majd felnevetett:

- Tényleg azt képzeled, hogy utamat tudod állni?

- Talán okozhatok meglepetést.

A kém csak tovább kacagott:

- Nehogy azt hidd, hogy nem tudom, hogy mérgezett pengével akarsz feltartóztatni! Csakhogy van erre egy tökéletes megoldásom.

- Ugyan mi?

A kémmester válasz helyett váratlan fényjátékban tört ki, színes sugarakat árasztva magából. A következő pillanatban pedig a pörsenéses arcú emberalak eltűnt, és egy óriási hidra állt a helyén.

A gigászi kétéltű vastag, szőrtelen bőre hamuszerűen szürkés volt. Ez szolgált rejtőszínként, mivel a hidrák többnyire mocsarak sűrű vizében áztatták magukat. Lemerültek az iszapban, és pár naponta onnan csörtettek elő elkapni a prédájukat, amikor egy gyanútlan őz, unikornis vagy utazó a közelükben haladt el. Némelyik hidra még az elefántokkal meg a mammutokkal is elbírt, tekintve, hogy méretben hasonló roppant állatok voltak ők maguk is.

A nyálkás óriáskétéltű nagyot csapott a farkával, és kerek, lapos fejét megemelve kivillantotta sokhegyű, több körben futó fogsorait, ahogy a varázslónő fölé tornyosult.

Nevra kénytelen volt gondolatban elismerni, hogy a kémmester, aki most végre felfedte, hogy valóban alakváltó, tökéletes előrelátással alakult át. A hidrabőr ugyanis egész Iziliarban híres volt arról, hogy szinte átszúrhatatlan és, többek között, méregálló.

*

Og nem értette, hogyan lehet még életben Thiago főparancsnok. A legjobb merénylőit küldte, ráadásul egy mágussal kiegészítve. Egy regimentnyi embert el kellett volna tudniuk tenni láb alól! És egyetlen nyavalyás katonával sem bírtak el?

A keserű düh viszont, amit érzett, igazából nem ennek szólt. Sokkal inkább a kalóznő halálának.

Az alvilági életben nem volt könnyű olyan embereket találni, akiket közel érezhetett magához. Mindenki a saját pecsenyéjét sütögette, és elmerült a pillanatnyi érdekeiben, kicsinyesen, önzőn, egysíkúan. A folyami kalózok vezérnője volt az egyetlen, akihez igazi barátság fűzte. Ő azon kevesek közé tartozott, akikkel Og még néhanapján álomidéző mézet is iszogatott. Benyakaltak egy-egy nagy korsót a csömör szirupból, aztán félálomban találgatták, hogy a behunyt szemhéjukon kirajzolódó aranysárga mintázatok miféle jövőt jósolnak. A kalóznő mulatságos történeteket tudott költeni, és Og ötleteit is mindig értékelte. Milyen jókat nevettek együtt! A nő legutóbb pont azt jövendölte, hogy öregkorukban egy óriásbuborék belsejében fognak lakni egy szappantengerben, levendulaillatú halakat sütögetve vacsorára.

Most pedig halott. Egyik pillanatról a másikra nincs többé. Mert azok az átokverte merénylők nem bírták rendesen elvégezni a rájuk bízott feladatot! Og próbált nem gondolni rá, hogy nem lesz többé, aki azzal nyaggassa, hogy tegye fel kockán a fülkarikáját. És nem lesz kivel versenyt úsznia a Kallor-menti nádasban.

Inkább a kardpengék csikorgására összpontosított.

A főparancsnoknak rendkívül jó reflexei voltak, a merénylő összes szúrását el tudta téríteni. Og mégis észrevette, hogy a katona mozgása mintha némileg féloldalas lenne. Bár Thiago a jobb kezében is tartott már egy tőrt, mégis minden erősebb vágást a bal kezével hárított, azt is, amelyiket egyszerűbb lett volna a jobbal.

Valami gond van a jobb kezével...

Og úgy döntött, hogy előnyt kovácsol a kifigyelt gyengeségből. Teljes erőbedobással úgy irányozta kardcsapásai záporát, hogy a katona jobb oldalára összpontosuljanak. Hamarosan sikerült is kiütnie a tőrt a nem elég szilárd szorításból. Még jobban felgyorsította a pengéje suhogását, hogy egyszer és mindenkorra befejezhesse a küzdelmet.

*

A hidra farkasszemet nézett Nevrával. Egy kicsit mintha megállt volna az idő, a külvilág megszűnt számukra.

Aztán a szörnyeteg mélyhangú kuruttyolással elkezdte felfújni óriási, szürke pofazacskóját. Nevra hamar rájött, hogy mire készül. A mérgek jó ismerőjeként ugyanis tisztában volt vele, hogy a hidrák savas mérget tudnak köpni. A következő pillanatban ez meg is történt. A szörny egy nagy cuppanással sárgászöld folyadékot lövellt a száján keresztül.

A varázslónő az utolsó pillanatban félre tudott vetődni, és a méreg nagy sistergéssel csak a kőpadlót terítette be mögötte. A nő átfordult az oldaláról, és térdre kecmergett. A hidra már ismét az arcát kerekítette. A következő méregköpés nem tévesztette el Nevrát, pedig ő teljes erejéből elrugaszkodott, hogy elkerülje. Mégis érezte a maró szúrást a bokájánál. Szerencséjére, egy kisebb égetett sebbel megúszta a sav sercegését, mert csak pár csepp súrolta a bőrét.

A hidra újra felfújta magát, ezúttal viszont már kisebbre duzzadt a pofazacskója.

Kezd kifogyni a méregmirigyéből a folyadék. Nem lesz ideje újat termelni, ha gyorsan kitalálom, hogyan tehetném ártalmatlanná - állapította meg magában a varázslónő. A második félrevetődéskor elejtette a tőrét, így most a tekintetével azt kereste. Nem messze látta meg, a padlón.

Egy lebukással elkerülte a hidra újabb, remélhetőleg utolsó köpését, és nyúlt volna a földön heverő tőr markolatáért, ám még épp időben észrevette, hogy a fegyver az egyik hidraköpet méregtócsájának a közepén pihen. A sav pedig olyan erős volt, hogy megolvasztotta a fémet. A nő ezek után nem hajolt a tönkrement fegyverért, mert még a szétmarás nélkül sem sok értelme lett volna megkísérelni kihalászni a méregből. Inkább arrébb ugrott. A hidra farka ugyanis már le is csapódott a helyre, ahol az előbb állt. A szörny bőrén nem fogott a saját mérge, Nevrát azonban kis híján beterítette a felvert savval. A varázslónő arrébb botladozott, és közben kiszabadította a ruhája ujja alól az alkarjára felkötött tőrt. Bár a penge még az előzőnél is apróbb volt, úgy döntött, megpróbál ezzel kezdeni valamit.

A hidra farka újra lesújtott, Nevra pedig tovább menekült a lény körül körözve. A szörnyeteg akkora erővel csapta le újból a farkát, hogy elrepesztette a kőpadlót.

A következő mozdulatra a szalamandraszerű farok végigsöpört a padlón, és nyilván apróra zúzta volna a varázslónő minden csontját, ha teljes erővel elsodorja, de Nevrának sikerült elég nagyot ugrania ahhoz, hogy átdobja magát fölötte. Egy nyekkenéssel elterült a porban. Görcsösen szorítania kellett a tőre markolatát, hogy nehogy ezt a fegyvert is elveszítse.

Észlelte, hogy a hidra ravaszul kerüli, hogy bármilyen sebezhető pontja közel kerüljön az áldozatához. Ezért támad a farkával.

De, egyáltalán, mi lehet egy hidra sebezhető pontja? - tűnődött a varázslónő. Ránézésre két ötlet jött szóba. Vagy az állat szeme, vagy a kopoltyúja a nyaka jobb oldalán, nem sokkal az állkapcsa alatt. Minden mást a méregálló szürke bőr borított. A szempárt vastag szemhéj védte, gyakori pislogásokkal, ráadásul a lény feje legtetején ült beláthatatlan magasságban, így azt a nő nagyjából megközelíthetetlennek ítélte meg. A kopoltyú viszont talán elérhető. Ki kellene próbálni, hogy valóban sebezhető-e.

Nevra előre lendült, és felvetette magát a szörny hátára. Először nem érte el, és majdnem lecsúszott a nyálkás bőrön, de aztán, ahogy a hidra idegesen megrázta magát, véletlenül feljebb lendítette. Sikerült feltornáznia magát, és a hosszú nyak felé küzdenie a súlyát.

Tett ugyan egy értelmetlen kísérletet arra is, hogy a hidra hátába vágja az apró tőrt, de karcolást sem tudott ejteni rajta. A ruganyos, erős bőrréteg csak benyomódott a penge hatására, aztán egyből ki is simult, amint a varázslónő nem bírta tovább fenntartani a döfés erejét. Nevra a hidra egy újabb rázkódására előrezuhant az állat nyaka tövébe.

A kémmesternek volt annyi esze, hogy a fejét nem közelítette a nő felé, bár a hosszú nyaka lehetővé tette volna, hogy visszakanyarodva megpróbálja a fogával leszedni a varázslónőt a hátáról. Ehelyett újra akkorát rázott magán, hogy egy hajszálon múlt, hogy nem tudta ledobni a terhét. Nevra belátta, hogy nem fogja bírni tovább a kapaszkodást, és próbálkoznia kell a kopoltyúval, bármennyire is messze van.

Talpra tornázta magát a szörny csúszós hátán, és nagy lendületet véve, felugrott, az állat feje felé. Minden maradék erejével megpróbálta a tőrével megszúrni a kopoltyút.

Pont elérte. A penge sikeresen felhasította a vékonyabb, redős bőrt, és sebet ejtett. A szörnyeteg nagy vartyogással félresodorta a levegőben a varázslónőt, majd Nevra egy porfelhőt felverve elterült a földön. A második tőre is nem messze tőle, sercegve, egy méregtócsában kötött ki. Viszont, a hidra nyakán dőlt a vágásból a bíborszín vér.

A varázslónő már-már kezdett reménykedni. Talán sikerült súlyos sérülést ejtenie... Ráadásul a seb magától tágulni kezdett.

Először valóban örvendetesnek tűnt a fordulat, ám aztán a szörnyeteg nyakán egy újabb fej bukott elő a hasítékon keresztül. A hidra nem szenvedett, hanem egy második fejet növesztett a vágás helyén!

Aztán az állat kinyújtóztatta immár kétfelé ágazó nyakát, és újult erővel fordult a varázslónő felé.

Nevra elsuttogott egy káromkodást az anyanyelvén.

*

Thiago tudta, hogy harci taktika szempontjából nem volt túl jó ötlet a kalóznővel kezdenie a leszámolást. Bár a fonott hajú asszonyról is hallotta rebesgetni, hogy cseles vívó, de nyilván nem volt különb a merénylők hírhedt vezérénél, Ognál. A kémmester meg, aki ránézésre ugyan nem tűnt egy nagy kaliberű ellenfélnek, átalakult hidrává. A főparancsnok a szeme sarkából látta, ahogy a háttérben az udvari varázslónő küzd a drabális kétéltűvel, de semmi esélye az állat ellen. Amuletthasználat nélkül nyilván nem fog fogást találni egy ekkora behemót szörnyetegen. A hidrákat a képzett vadászok is legalább négy-öt fős csapatban próbálták becserkészni, és még úgy sem számított veszélytelen elfoglaltságnak a levadászásuk.

Egyetlen oka volt, hogy Thiago az utolsó pillanatig várt a színre lépéssel, és végül kénytelen volt a kalóznő leszúrásával kezdeni a támadását. Mégpedig az, hogy meg akart győződni arról, hogy ki az, aki Nevra, Og, a kalóznő és a kémmester közül tényleg kiáll Atala ellen. Hogy van-e egyáltalán köztük olyan, aki valóban szembefordult a császárnővel. Csak amikor megbizonyosodott afelől, hogy Nevra nem fog meginogni vagy más okból színt váltani az utolsó percben sem, akkor érezte célszerűnek a beavatkozást az oldalán. Akkor meg már nem volt ideje stratégiát kiépíteni, mert a kalóznő egyetlen kardvágása megölhette volna a varázslónőt.

Most viszont belátta, hogy mégis inkább Oggal vagy a kémmesterrel kellett volna kezdenie.

A merénylő elképesztően gyors volt. Ráadásul, kifigyelte, hogy Thiago jobb keze nem egészséges, így odairányozta a támadásait. Éles csörrenéssel csaptak egymásnak újra meg újra a kardpengék.

A főparancsnok az erődmenti orvtámadásban megsérülve, az éj leple alatt felkeresett egy tábori életpapot. Az egyetlent, akiben hellyel-közzel megbízott. Az atya összetákolta ugyan a jobb karját, de a hevenyészett gyógyítás nem sokat ért. Thiago ujjai még mindig alig mozogtak, és véletlenszerű időközönként a fájdalom is meg-megjelent a karjában, mintha visszatértek volna a friss sebek. Hol fellángolt a nyilallás, hol pedig nyomtalanul eltűnt. Nem először fordult elő, hogy az életpapoknak túl rövid rendelkezésre álló idő alatt kellett kezelniük Thiagót, és kifejezetten utálta az ilyen összecsapott munka mellékhatásait, de nem volt más választása. Sürgette az idő. El kellett hagynia a tábort, nehogy kiderüljön, hogy életben maradt. Utána pedig, amint tudott, utazott vissza álruhában a fővárosba.

A szervezete viszont megsínylette az erőltetést, és ennek most kezdett megmutatkozni a legveszélyesebb következménye. A főparancsnok ráébredt, hogy a jobb kezét egyáltalán nem képes érdemi vívásra használni.

Így hát, megpróbált más feladatot találni a számára.

Meglátta, hogy a hidra egyik farokcsapása nyomán keresztben felrepedt a terem padlója. A kődarabok egyenetlen zápora borította a földet. Egy helyen pedig kifordult egy fából faragott burkolati elem a foglalatából.

A főparancsnok a fatábla irányába kezdett hátrálni a merénylő csapásainak hárítása közben. Igyekezett gyengeségnek álcázni a visszavonulást és nem felfedni a valódi szándékát.

Og követte.

A katona már majdnem célba ért, ám ekkor a merénylők vezére váratlanul egy rúgást is irányozott felé. Og csizmája talpából rejtett penge villant elő. Thiago csak úgy tudott megmenekülni a szúrás elől, hogy hátravetődött. Így viszont a padlón kötött ki, hanyatt vágódva a göröngyös kövezeten.

A becsapódás fájdalma még csak-csak elviselhető lett volna, azonban kifordult a kezéből a kardja, és a közelben koppant a földön.

Thiago sietve megpróbált odanyúlni érte. Og viszont odataposott, majdnem felnyársalva Thiago csuklóját a csizmába szerelt pengével. A katona kénytelen volt visszarántani a kezét, hogy elkerülje a szúrást.

Fegyvertelenül kényszerült hátrébb csúszni a padlón, hogy közben kitérjen még a suhogó kardok elől is. Og azonban már felette állt, és most egyszerre sújtott le a két pengével.

Thiago ezzel egyidőben végre elérte a padlóburkolatból kitört fa díszítőtáblát. Megragadta, és pajzsként maga fölé lendítette a levegőbe. A halálos erővel lezúduló kardok így csak a lakkozott faanyagon csikordultak végig.

Thiago - kihasználva a meglepetés röpke kis idejét - bokán rúgta a merénylőt, és miközben az összeroskadt a váratlan támadás erejétől, ő elkúszott a kardjáért.

Egyszerre ugrottak talpra. Thiago a rosszabbik kezét arra használta, hogy pajzs gyanánt az oldala mellett tartsa a fatáblát, a ballal meg ismét harcra készen villantotta fel a kardját.

Ognak azonban nem a csizmába rejtett penge volt az egyetlen trükkje. Nyílt lerohanás helyett hirtelen előrántott három csillagalakú fémszilánkféleséget a köpenye zsebéből. Miután alaposan megpörgette azokat a levegőben szinte követhetetlen ujjmozdulatokkal, egyszerre mindhármat a katona felé hajította.

A három különböző magasságban felé röppenő fémcsillag elől Thiago csak úgy tudott kitérni, hogy behúzódott letérdelve a faburkolat darabja mögé. Így viszont egy pillanatra szem elől tévesztette az ellenfelét.

Og kardja pedig hamarosan lecsapott, és eltalálta a katona pajzsot tartó jobb kezét. Vörös vér fröcskölt végig alkalmi pajzsán és a padló penészes, szürke kövein.

*

Bár a hidra immár két fejjel tudott támadni a varázslónőre, mégis megint a farkával próbálta agyon sújtani. A padló recsegve ismét berepedt az újabb csapás nyomán. Nevrának épp csak sikerült arrébb vonszolnia magát a porban, mielőtt az ütés összezúzta volna.

Rájött, hogy egyetlen oka lehet annak, hogy a kémmester még mindig óvatos. Holott látszott, hogy a lény nem tud túl kifinomultan célozni koordinálatlan hústömegként suhogó farkával, mégis azt használja. Bizonyára tud a harmadik tőrről is.

Létezett varázslat a fémtárgyak felismerésére, és a varázslónő által viselt három tőr nyilván kirítt az ékszerei közül, ha egy kém megfelelő mágikus aurával végigpásztázta őt a palotában. Üvegcsébe rejtett mérgeket meg sem próbált magával hozni, épp azért, mert a folyadékok is kifigyelhetőek voltak mágikus úton. Abban bízott viszont, hogy rejtett késeket, tőröket nem keresnek majd nála a kémek, hiszen semmi okuk feltételezni, hogy egy harchoz nemigen értő méregkeverőnő fegyverekkel próbálkozna. Úgy tűnik, tévedett. A kémek gondoltak a pengék megfigyelésére is. Csak erről lehet szó. Elő kell hát villantania az utolsó tőrt, ha valaha is közelebb akarja csalogatni a szörnyeteg fejét.

Pedig azt a pengét Nevra már tényleg meg akarta tartani saját magának. Több okból, de elsősorban, arra az esetre, amit a férjének is elárult: ha valami csoda folytán túlélné az éjszakát, és a netán győzedelmeskedő Atala fogságába esne. Esze ágában sem volt kipróbálni, hogy a végtelen hatalomhoz jutó császárnő mennyire lenne kreatív az élve foglyul ejtett ellenségeivel. Atala egyszer régen mesélt egy kedélyesnek álcázott udvari csevej során arról, hogy hogyan reformálná meg a kivégzési technikákat, ha a birodalmi tanács nem lenne olyan szívbajosan érzékeny a módszereivel kapcsolatban. Nevra hónapokig nem tudta kitörölni a fejéből a császárnő által leírt képeket, pedig sok mindennel találkozott már élete során. Ráadásul, mintha Jarmir ezredes neve merült volna fel a tervek fő kivitelezőjeként... Nevra úgy találta, hogy ez az emlék önmagában is bőven elég volt. A többi részletet nem kívánta megtudni, főleg nem a saját bőrén megtapasztalni. Szüksége volt a rejtett tőr megőrzésére.

Aztán viszont az a gondolat kúszott a fejébe, hogy ha nem tudja valahogyan megállítani a kémmestert, Atala emberei meg fogják találni a férjét a keleti szárnyban.

A varázslónő egy kénytelen ajakrándulással leoldozta az utolsó tőrét a combjáról, és szembefordult a hidrával. Ha a kémmester tud a fegyverről, hát előveszi, máskülönben sosem alszik el a szörny gyanakvása.

A hidra újra felé csapott a farkával, ő pedig lehúzódva kikerülte. Próbált közelebb surranni. A hidra újra megcélozta.

Recsegés-ropogás. Felvert padlódarabok kőzápora. Torokkaparó porfelhők.

Nevra ugrott, zuhant, küzdött, hogy kikerülje az újabb és újabb lesújtásokat. Érezte, hogy fogy az ereje, és egyre perzselőbben égnek a tenyerén és a térdén szaporodó horzsolások.

A következő farokcsapás felvert egy savtócsát.

A méregcseppek parányi tűkként szúrtak az asszony karjába, lyukakat marva szőrmegalléros köpenyébe.

A fájdalom hatására Nevra hagyta az ujjait szétnyílni, és a harmadik tőre egy koppanással a földre hullott. Ő maga még félre tudott rándulni egy újabb ütés elől, a szörny a fegyvert viszont egyenesen beletaszította egy méregtócsába.

Az utolsó tőr is sisteregve megolvadt.

*

Thiago ösztönösen visszarántotta megvágott jobb kezét, így viszont a bal karjával nem tudta elég erősen tartani tovább a falapot. Og félrerúgta. A rögtönzött pajzs távolodó koppanásokkal elgurult.

Thiago ismét felkapta a kardját, és felfelé szúrt. Og kivédte. Nagyot csörrentek a pengék.

Egymásnak feszült a két férfi, ahogy a merénylő igyekezett teljes súlyával a féltérdre kényszerült Thiago torka felé nyomni az éleket. A főparancsnok így közelről látta, hogy a merénylő köpenye alatt a mellkasára felkötve még további rejtett fegyverek féme is elővillan. Még ha sikerülne is elhárítania a két görbe kard támadását, Og rendelkezésére akkor is gyilkos trükkök egész tárháza állna...

Thiago egy idő után belátta, hogy nem lesz képes a kardjával visszatartani a közeledő pengéket, pedig már két kézzel szorította a markolatot. Sérült ujjaiból dőlt a vér és rohamosan fogyott az ereje. A másik keze pedig csak arra volt elég, hogy maga előtt tudja tartani a fegyverét, arra nem, hogy visszafordítsa a felé nyomuló pengék irányát.

Atalára gondolt, és egy pillanatra maga előtt látta a császárnő sötét, különös fénnyel izzó szemét.

Ebből újult erőt nyert, és egy utolsó, mindent eldöntő cselhez folyamodott.

Váratlanul félrecsapta a kardját, elengedte, és hagyta, hogy Og két kardja ellenállás nélkül lefelé döfve, beléfúródjon. Ő viszont közben előrenyúlt két üressé vált kezével, és kitépett egy tőrpengét a merénylő köpenye rejtekéből. Majd megfordította, és egyenesen beleállította az ellenfele szívébe.

Og felhördült. Két kardja belesüllyedt ugyan a katonatiszt oldalába, de már nem bírta kihúzni egyiket sem. Összerándult, és térdre roskadt. A tekintete elhomályosult.

Valamit még egy szappantengerről hörgött, aztán rázuhant élettelenül a katonára. Mindketten vérben úszva terültek el a földön.

*

Nevra utolsó tőre egy sercenéssel végleg szétolvadt a savtócsában.

Látva, hogy nincs több fegyver a varázslónőnél, a hidra torkát öblös diadal-kuruttyolás hagyta el. Majd a szörnyeteg nagy lendületet véve rárontott a nőre. Már nem tartott mérgezett pengéktől. Végigdübörgött a padlón, és kitátotta óriási állkapcsát. Mindkét fej hatalmas sebességgel zúgott a varázslónő felé.

Nevra pedig ekkor kirántotta a haját feltűző gyémántköves díszt, és teljes erejéből belevágta a hidra bal szemébe. A lénynek azonban meg sem kottyant a hajtű apró szúrása. Valószínűleg csak egy szúnyogcsípéssel ért fel, egyből félre is sodorta. A foga közé ragadta a varázslónőt, és odavágta a hideg kőfalhoz. Nevra előtt elsötétült a világ az ütközés fájdalmától. Aztán a hidra feldobta a levegőbe, de csak azért, hogy a következő pillanatban a másik fejével kapja el. Ezúttal a padló kövére csapta le az áldozatát.

Nevra vértől és hidranyáltól csöpögve terült el a porban. A két fej pedig már emelkedett is, hogy ismét lesújtson rá...

Ám ekkor a hidra megtorpant. Remegni kezdett, mint a nyárfalevél, és nem folytatta a támadást. Aztán fényjáték tört ki belőle, majd kisvártatva visszaváltozott a pörsenéses arcú, nyeszlett kémmesterré. Még mindig vad reszketés rázta, megszúrt bal szeme pedig tűzpiros színt öltött.

Nevra ellenben, amint a becsapódások okozta szédülés enyhült, felkászálódott a földről. Letörölt egy kis vért a hidra fogai nyomán. Úgy tűnt, hogy a szörny harapása csak felszínes volt, nem hagyott mély sebeket. Mindenesetre ledörzsölte róluk a maró hidranyálat is.

A kémmester közben már összeomlott a porban, minden erejét elvesztve.

- M... mi történik velem? - nyöszörögte.

Nevra odalépett hozzá, és végigmérte sárga kígyószemével:

- Azt hitted, hogy csupán a tőrpengék voltak megmérgezve? Ugyan, ugyan, hát kém létedre ilyen sekélyes a fantáziád? A tőröket csak arra használtam, hogy eltereljem a figyelmedet, és közelebb csalogassalak.

Hidegen elmosolyodott, és letérdelve a görcsöktől vonagló férfi mellé, felvette a padlóról a gyémántköves hajtűjét.

Felmutatta az áldozatának:

- Saját keverésű méregben áztattam, kifejezetten alakváltóknak találtam ki a főzetet. Még sosem volt alkalmam kipróbálni. Egy üvegcsényit viszont hónapok óta tároltam neked otthon a főzőkonyhám polcán, mert már rég számítottam rád... Örülök, hogy ilyen szépen hat, és egyszerre felemészti az összes alakváltási formádat is. - Beletörölte a kémmester köpönyegébe a hajdíszre tapadt hidranyálkát, és visszatűzte az ékszert a hajába. - Elvesztettem a régi fényemet, mi?

Aztán Nevra felkelt a kém mellől - aki egy utolsó rándulással nem mozdult többet -, és végighordozta tekintetét a termen. Az élettelenül heverő kalóznőn, a hidraméreg sistergő, sárgászöld tócsáin, a repedt padlón. Meglátta Thiagót, ahogyan az éppen lelökdösi magáról Og holttestét. A katona térdre kászálódva kihúzta a bordái közül a merénylő pengéit.

A varázslónő nem törődött többet az immár halott kémmesterrel, hanem odasétált Thiagóhoz, tocsogó hidravér foltokat hagyva a léptei nyomán. Amikor látta, hogy a férfi fel akar kelni, kinyújtotta a kezét felé. A főparancsnok először habozott, de aztán végül megnyúlt a varázslónő fehér ujjai felé. Erősen megragadta a kezét.

- Mindenki halottnak hitt téged - jegyezte meg Nevra, miközben segített a férfinak talpra kecmeregni.

- Tudom, én akartam így. - A főparancsnok nagy nehezen lábra állt, ám rögtön utána megtántorodott. Mégis, a fogát összeszorítva igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, nem hagyta, hogy Nevra tartsa meg.

A varázslónő gunyorosan megjegyezte:

- Og a legtehetségesebb gyilkos hírében állt egész Iziliarban, úgyhogy nem kell méltóságodon alulinak érezned, ha legyengített a küzdelem.

Thiago nem felelt, csak elengedte a varázslónő kezét. Nekitámasztotta a tenyerét a falnak, vérfoltokat hagyva maga után.

Nevra nézte, aztán végül némi kelletlenséggel kibökte:

- Köszönöm, hogy megmentetted az életemet.

A katona válasza, ha lehetséges, még ridegebb volt:

- Nem érted tettem. Csak úgy ítéltem meg, hogy a Birodalom érdeke azt kívánja, hogy ma még életben maradj.

- Akkor is köszönöm.

- Köszönd a férjednek! Ha ő nem avat be engem a terveibe a Vadrózsához címzett fogadóban, most nem lennénk itt.

Nevra elhúzta a száját:

- Tény, hogy Mazedrin sok szánalmas rossz tulajdonsága mellett akad azért néhány használható. A taktikai érzéke például mindig is jobb volt az enyémnél. Ha rajtam múlt volna, te már rég halott lennél.

- Ha rajtam múlt volna, már te is rég halott lennél. Úgy tűnik, mindketten tévedtünk. - Thiago ezzel elfordult, és a falnak támaszkodva tett pár nehézkes lépést a kijárat felé. Szemlátomást egyből távozni készült.

- Ne nézzem meg a sebeidet? - szólt utána a nő.

- Minek? Úgysem értesz a gyógyításhoz, csak a mérgezéshez.

- Varrni viszont tudok. Amíg amulettek és szolgálók nélkül tengődtem az elmúlt hetekben, ezt az egyet kénytelen voltam megtanulni. Mutasd azt a sérülést az oldaladon! Nincs messze az udvari varrónő dolgozószobája, ha kell, tudok tűt és cérnát szerezni.

Thiago egy mordulással megállt, és hagyta, hogy Nevra beérje.

A nőnek elég volt egyetlen pillantást vetnie a férfi oldalán szúrt sebekre és a jobb kezére, és már ki is fordult az ajtón. Elsietett egy lépcső felé, hogy a lehető leggyorsabban meg tudja közelíteni az estére már üresen álló varrodahelyiséget.

Hamarosan egy diófából faragott ládikával a kezében tért vissza. Lenyomta a katonát a fal tövébe:

- Össze kell öltenem a sebeket, különben elvérzel. Vagy megcsinálhatod magadnak is, ha azt akarod, hogy ugyanolyan rondák legyenek, mint az arcodon a vágás...

- Varrd össze! - Ennyit szűrt Thiago a foga között.

Nevra letette kettőjük mellé a dobozt, felnyitotta, és válogatni kezdett a cérnákból.

- Mi lett a tolvajfejedelemmel? - kérdezte közben, hogy legalább egy egészen kicsit elterelje a katona figyelmét az elkövetkezőkről.

- Kölcsönadta a köpenyét, és lemásoltam a tetoválása részleteit. Azt mondta, hogy egyébként is messze földre készül a szeretőjével, és nem fog visszajönni. Nem kérdezte, mi történik a távozása után. - Thiago arca kifejezéstelen volt. - Futni hagytam. Nem érdekel már a törvényes rend vagy az igazságszolgáltatás, nem hiszek bennük többé. Nekem az álca kellett, mert tudtam, hogy egy napon így juthatok be a palotába Atala tudtán kívül. Aztán már csak ki kellett figyelnem a megfelelő pillanatot az alvilági alakok közé keveredve.

- Jellemző, hogy az a firnyákos tolvaj mindent túlél. - Nevra az egyik cérna erősségét próbálgatta, az ujjai között kifeszítve. - Nem lepne meg, ha egy szép napon, mondjuk, egy nevenincs kis sziget dúsgazdag szultánjaként bukkanna fel újra.

- Mi történt Hindo parancsnokkal? - kérdezett ekkor váratlanul Thiago. - Mindig csak ezt az egyet szerettem volna kideríteni. Ennyit akartam tudni. Már túl késő ahhoz, hogy bármiféle elégtételt vagy sikert érezzek, de legalább hadd zárjam le magamban! Tudom, hogy te tudod. Kérlek, mondd el!

Nevra hallgatott kicsit, továbbra is a megfelelő varróeszközök kiválasztásával foglalkozott. Végül annyit válaszolt:

- Meg kellett mérgeznem.

- Miért?

- Mert beépítettük a férjem emberét a Titkos Küldetés résztvevői közé. A kémünk pont Hindo parancsnok helyére került. Nem hagyhattuk, hogy enélkül útnak induljon a csapat, az egész Birodalom sorsa múlt rajta.

Thiago egy darabig elnézte a most már a tűk között válogató asszonyt, aztán megjegyezte:

- A hadi foglyok vallatójaként dolgoztam a néhai Simkar társcsászár seregében, ezért egyből megérzem, ha valaki hazudni próbál.

- Nem hazudok.

- De, igen, egy dologban. Nem te mérgezted meg Hindo parancsnokot. A férjed ölette meg? Neki falazol?

- Számít ez még bármit?

- Nem, de hallani akarom az igazságot.

- Az igazságot? - Nevra ajka örömtelen mosolyra húzódott. - Ha a férjem nem ölette volna meg Hindo parancsnokot, akkor megtettem volna én. Ha pedig nekem sem sikerül, akkor vagy a küldetés veszélyei végeztek volna vele, vagy a császárnő mészároltatta volna le az út végén, hogy ne maradjanak tanúk. A barátod, Hindo sorsa megpecsételődött, amint elvállalta a Titkos Küldetésben való részvételt. Végig halott volt. Nem segíthetett volna rajta senki, még te sem. És a halála nem volt dicső vagy hősies, nem egy nemes ügy szolgálatában áldozta életét, hanem a küldetésével azon fáradozott, hogy Atalát támogassa az egész világ leigázásában. Ez az igazság.

Thiago fáradtan behunyta a szemét, és félrefordította a fejét.

- Tudom, hogy nem én vagyok a legalkalmasabb személy az ilyesmi közlésére. - Nevra odament a halott Oghoz, és letépett a köpenye ujjából egy adag szövetet.

Azzal tért vissza leitatgatni a vért Thiago sebeiről. Utána hozzálátott a sérülések ellátásához. Thiago hang nélkül viselte el az öltéseket.

Amikor Nevra végzett, még egyszer letörölte a vért, és becsukta egy kattanással a varródobozt:

- Kész.

Thiago eltakarta fekete köpenyével az összevarrt sebeket, és a falnak támaszkodva már talpra is kászálódott, bár igen nehézkesen.

- Mihez kezdesz most? - kérdezte meg közben a nőtől.

- Bármennyire is csábító a lehetőség, hogy veled társalogjak, azonnal távoznom kell. A trónteremhez megyek, mert meg kell akadályoznom az ősmágusokat egy veszélyes varázskör fenntartásában.

- Egyedül egész biztosan nem tudod legyőzni az összes ősmágust.

- Nem kell legyőznöm őket, csak meg kell zavarnom egy kis időre a varázslatukat... - Nevra nem folytatta a gondolatmenetet, hanem hirtelen visszakérdezett: - És te? Voltaképpen mit akarsz itt a palotában? Ha már leszámoltál magadban az igazságszolgáltatásról és a törvényes rendről szőtt ábrándképekkel... Mi maradt még, amiért ilyen eltökélten küzdesz?

- Azért jöttem, hogy megöljem Atalát.

68. fejezet: A főváros határában

Atala úrnő ott állt a keleti szárny legkeletibb folyosóján. Egyedül, a kővel rakott, esti hűvösbe burkolózó szoba közepén. Vele szemben a jókora, fekete láda. A falakon égő fáklyák lángjai fények és árnyak keverékét táncoltatták a simára csiszolt felületen.

- Szerencsétlen, szenilis Odo! Hát, úgy tűnik, valamire csak jó volt a ténykedése! Tálcán kínálja fel nekem a világuralmat. Vajon honnan szedte az öreg császár ezt a hátborzongató ládát?

Atala nem merült el azonban a tűnődésben, ugyanis a feladatára kellett koncentrálnia. Egy színes ásványkövekből és kristályokból készült szobrot próbált éppen felépíteni. A Titkos Küldetés résztvevői érthetetlen és igen bosszantó okból kifolyólag apró darabokban küldték a műalkotást. Ráadásul, Ezedon lidércménje megbokrosodott az idevezető úton, és a zsák leesett a földre. Így a nyavalyás szobor még apróbbra tört az országútra lepuffanva.

A császárnő feladata pedig úgy írta elő, hogy fel kell építenie a szobrot a láda köré rajzolt fényes varázskörökön belül. Nem bízhatta másra az unalmas kirakóst, mert senkit sem akart beavatni az eltervezett varázslatok pontos működésébe, ezért egyedül rakosgatta a helyükre a kristályokat. Végül is, az idejéből kitelt, mert az ősmágusoknak sem sikerült még tökéletesíteniük a varázsköreiket. A legbelső kör nem izzott kellő fényességgel, addig pedig a ládát sem volt biztonságos felnyitnia. Nem baj, majd legkésőbb éjfélkor. Addigra a szobor is kész lesz.

Atala a szintén a Titkos Küldetésről szerzett tűzvörös mozaikköveket már elhelyezte a padlón körkörösen, ahogyan Kerbelen anno tanácsolta. Egy mágiamegszüntető kört képezett. Az ősmágusoknak sikerült úgy bűvölniük a Titkos Küldetés másik szerzeményét, a tükröző márványkőből faragott apró tűt, hogy a mozaikdarabok közepére helyezve a tű ne kifelé irányítsa a varázslatokat kizáró mezőt, hanem befelé vonzza, egyenesen a ládára. Így egy nagyon erős mágiablokkoló burok keletkezett a fekete láda körül. Ha kész a varázsszobor, és az ősmágusok is kiegyensúlyozták a köreiket, Atala óvatosan kiengedheti a sötét mágiát.

Minden remekül alakult. A Titkos Küldetés szerencsétlen sorsra jutott résztvevői jó szolgálatot tettek az úrnőnek és a Birodalomnak. Atala megállapította magában, hogy igazán megérdemelték a kegyes halált - azt, hogy mindössze egyetlen szemvillanásnyi idő alatt hamuvá égjenek Ezedon pincéjében. Pedig korábban többször eljátszott a gondolattal, hogy Lorillát inkább a szülei szeme láttára kínoztatja halálra a láda mágiájának megszerzése után, de most úgy találta, hogy a lány is elég hasznot hajtott. Kijárt neki a gyors és szinte fájdalommentes vég.

Atala már csak három dolgot nem értett. Az egyik, hogy hol az énekes tetka? A császárnő fehér selyemruházatát összefogó övön ott függött ugyan egy duliathi rézfurulya, de a tetka nélkül nem sokat ért. A csapat azt állította Ezedonnak, hogy hiánytalanul végrehajtották a küldetésüket. Akkor viszont, hol hagyták a madarat? Még szerencse, hogy a tetka nem feltétlenül kellett magához a fő szertartáshoz. A bűvös madár dalára csak akkor lenne mindenképpen szükség, ha véletlenül elszabadulnának a veszedelmes mágikus erők. Utolsó mentsvárként még az ő éneke talán elűzhetné az árnyakat. Mindegy, a tetka csak egy biztonsági kiegészítő. Atala el is hessegette gondolatban ezt a problémát.

A második kérdése viszont jobban aggasztotta: Hová tűnt Jarmir ezredes?

Thiago halott, és Jarmir ezredesnek már az új főparancsnoki címét villogtatva kellene vonulnia a seregével a főváros falánál. Azonban a hadseregnek nyoma sincs, és Jarmir egyetlen üzenetet sem küldött az elmúlt hetekben.

Atala abban az egyben biztos volt, hogy Jarmir nem árulta el. Az egyik leghűbb követője volt a hadseregnél. Ráadásul, számtalan személyes szál fűzte össze őket. Együtt tervezgették az ellenségeik kivégzését, feltaláltak egy új vallatási technikát is. Egy-két évtizeddel ezelőtt még pár éjszakát is együtt töltöttek. Ha létezett valaki a Birodalomban, akinek tényleg soha eszébe sem jutott, hogy keresztbe kellene tennie Atalának, az egészen biztosan Jarmir volt. Akkor viszont mi lett vele?

A császárnő valószínűnek tartotta, hogy Jarmir ezredes eltűnése nem jó jel, de mégis elkezdte a szertartást a hozzá hű katonai erők megérkezése nélkül. Nem tarthatja örökre titokban, hogy mire készül. Ráadásul, ha halogat, az ősmágusok is rájöhetnek, hogy kijátssza őket. Hogy csak ma akarja használni őket, de esze ágában sincs a holnapra megszerzett varázserőkből juttatni nekik. Túl kockázatos lett volna tovább várni. A hadsereg ugyan több védettséget biztosított volna, lezárhatta volna az egész várost minden ki-belépő elől, de úgy tűnik, hogy be kell érni a városőrséggel. Hátha azok is el tudják fogni az esetleg felbukkanó gyanús alakokat.

- Nincs szükség Jarmirra, nélküle is minden rendben lesz - biztatta magát az úrnő. Talán még jobb is, hogy távol maradt, mert a hadseregben szép számmal akadnak elszánt követői a néhai Thiago főparancsnoknak. Ennyi idő bizonyára kevés volt a kedélyek lenyugtatására a hőn szeretett vezérük halála után. Jarmir nyilván feszültségeket szított, és célszerű, ha nem hozza ide az elégedetlenkedőket. Persze, a legjobb lett volna, ha mostanra leszámolt volna velük.

- Azt hittem, képes lesz ennyi idő alatt elvégezni a tisztogatásokat... Még szabad kezet is adtam neki! - Atala elégedetlen grimaszt vágott, és egy ásvány helyre forgatása közben kiűzte fejéből Jarmir ezredes gondolatát is.

A harmadik kérdés, hogy miért nem jelez már a nyomorult kémmester? Miután a kém megtöri az alvilági cinkosaival Nevra varázsköreit, meg kellene üzennie az eredményeket. Atala már alig várta, hogy elküldhesse a keleti szárnyat őrző leghűbb fegyveres szolgáit Mazedrin elfogására. Amíg varázslatok teszik láthatatlanná a főtanácsost, nincs esély megtalálni. A kémmester viszont hallgat. Mi tart ennyi ideig?

Bár a legfőbb kémmester - Jarmirral ellentétben - nem volt éppen a feltétlen hűség mintaképe, Atala róla sem feltételezett árulást. A császárnő nagy szívességet tett, amikor megüzente egy csapat bosszút lihegő tengerésznek, hogy hol találják az alakváltók főpapnőjét, Desdemonát. A kémmester ugyanis régóta az alakváltók főpapi címére pályázott. A császárnő pedig úgy tett, mintha szívesen támogatná ebben a törekvésében. Desdemonát egyébként is értéktelennek ítélte meg, miután a főpapnő útnak indította egy trükkel Lorillát a küldetésre, de aztán vonakodott további udvari cselszövésekben részt venni. Atala nem bánta, ha a tengerészek az útjukról visszatérve megkapják egy udvari kémtől Tutu’Gok kikötőjében Desdemona tartózkodási helyét. A kémmester tehát most mohón várja a császárnő burkolt támogatását az alakváltók új papválasztásához. Miért nincs már itt?

Ugyanúgy eltűnt, mint Jarmir ezredes.

Atala próbálta nyugtatni magát, hogy ez mind nem számít. Az összes számottevő erő továbbra is az ő kezében van. Nincs senki, aki érdemben tehetne ellene.

Itt áll egy varázskör közepén, karnyújtásnyira a világ legnagyobb mágikus hatalmától. Ráadásul a varázskör úgy volt kialakítva, hogy egyszerre csak egy személy tartózkodhasson benne, így teljes egészében csak rá szállhat a láda ereje.

Biztos a siker.

A császárnő a helyére pattintott egy topázsárga kristályt, és folytatta a szobor elkészítését.

*

A fővárost körbekerítő kőfal tövén egy repülőtakaró ereszkedett le a rekettyés takarásában. Először Marta szállt le róla, egy frissen vásárolt új kötélhágcsóval a válla körül és megpakolt utazózsákjával a hátán.

Körbenézett, és amikor megállapította, hogy a falakon őrjáratozó városőrség nem szúrta ki az érkezést, lesegítette az énekes tetkát is. Utána odanyújtotta a kezét Lorillának, a lány azonban könnyedén lepattant egyedül. Már egyre jobban megtanulta koordinálni a mozgását. Henrik viszont rászorult volna a segítségre, mert beleakadt a robbanószeres készlete hordozószíjába, és majdnem bezuhant a veszélyes csattanóporokkal a bozótos közepébe. Szerencsére, Zizik szinte már megszokásból visszahúzta, mielőtt lerepült volna a takaróról. Aztán az idős Gorthos is lekászálódott Marta támogatásával, végül leugrott melléjük két alkalmi útitársuk, Bayu és Reno.

Gorthos dél körül lelte fel a repülőtakaróval az országúton baktató útitársait, és egyből begyűjtött mindenkit. A nomádnak és a börtönőrnek, akik szintén a fővárosba tartottak Mazedrin báróhoz, helyet szorítottak, hálából a tűzgólemekkel szembeni segítségükért. Ezért most mindenki egyszerre gyűlt össze a takaró körül.

Marta végighordozta a tekintetét a felsorakozó csapaton:

- Sajnos, nem sikerült beérnünk Ezedont. A lidércmén elképesztő tempót diktált, esélyünk sem volt - foglalta össze. - Senkit ne csüggesszen el azonban a kudarc! Talán még nem késő visszaszereznünk a küldeményeinket, mielőtt a császárnő felhasználná a sötét ügyleteihez. Csak be kell jutnunk észrevétlenül a palotába, és visszalopnunk a nagy zsák holmit. Ellenvetés?

Henrik félve szólásra emelte a kezét:

- Biztos, hogy jó ötlet, hogy miután ennyit szenvedtünk és küzdöttünk azért, hogy teljesítsük a feladatunkat...?

- Fiam! - mennydörgött közbe az asszonyság, mielőtt a Hebrencs a végére érhetett volna a kérdésnek. - Most, hogy megtudtuk, hogy a fenséges császárnő egy annyira titkos és kegyetlen ügyködéshez szándékozik felhasználni az általunk hozott tárgyakat, hogy még minket is halálra szánt a puszta tudásunkért... Ugyebár, nem hagyhatjuk, hogy véghez vigye, amit akar?! Vagy te úgy gondolod, hogy dőljünk hátra kényelmesen egy rejtekhelyen, és kortyolgassunk uborkakoktélt?

- Én nem... én csak... - A fiatalemberben benneragadt a folytatás.

Marta ismét magához vette a szót:

- Én mindenesetre, már régen fogadalmat tettem saját magamnak, hogy helyrehozom, ha bajt okozok a Titkos Küldetéssel. De ha bárki közülünk úgy érzi, hogy akad fontosabb dolga, mint megmenteni a Birodalmat a mi magunk által keltett veszélytől, akkor az még most jelentkezhet.

Természetesen, senki nem mert, és az arcokra kiülő eltökéltség alapján, nem is igen akart.

- Nos, akkor itt most elválnak útjaink - fordult az asszonyság Bayuhoz meg Renóhoz. A nomád éppen feltornázta a vállára az óriás szitakötőket rejtő, elfüggönyzött hordágyat. Kénytelenek voltak együtt szállítani a két szitakötőt. A nomádék által pórázon hozott példány ugyanis még mindig annyira szerelmes volt Hariba a nyomravezetésképpen megitatott bájitaltól, hogy a két rovar elválaszthatatlanná vált.

Gorthos vetett egy aggódó pillantást a szitakötőket a hátán egyensúlyozó nomádra.

- Ne aggódj, jó kezekben lesz nálunk a rokonod! - ígérte Bayu, amikor látta az idős mágus arckifejezését. - A nagytiszteletű birodalmi főtanácsos úr egyértelműen kifejezte, hogy nem kívánja a Kilenctoronyban látni többé. Maga mellé akarja venni, fontos tervei vannak a rabbal.

- Menj nyugodtan velük, fiam! - javasolta Marta Gorthosnak. - Beszéld meg ezt a dolgot a főtanácsossal! Sőt, a legjobb lesz, ha Lorilla is elkísér, akkor biztosan az apja lelkére tudtok hatni.

Az öreg varázsló hálásan bólintott, de azért még rákérdezett:

- Boldogulni fogtok nélkülünk?

- Igen, Zizikkel, Henrikkel meg a tetkával elintézzük a lopásokat. - Marta határozott mozdulattal a takaró hátára csapott. - Utána találkozunk hajnalban mindannyian itt a járművünknél, és eltűzünk messze földre. Megpróbálunk eljutni egy olyan kontinensre, ahová nem tudnak követni a császárnő merénylői, ugyanis, gyanítom, hogy egyikünk sem fog a mai éjszaka után császári kegyekben fürdőzni. Mire felkel a Nap, mindenki útra készen legyen itt! Értettem?

Amikor az egész hallgatóság helyeslően mormogott, az asszonyság még kiosztott egy-két utasítást, két csoportba terelve az előzőek szerint az embereket:

- Gorthosék mennek az északi kapu felől, mi pedig a délin keresztül. Így, ha bármelyik csapat fennakad a városőrségnél, nem hozunk bajt egymás fejére, mert kellően távol vagyunk. Indulás!

Gorthos elhelyezett még egy-egy apró bűbájt a társain:

- Ezzel a reggelig tartó mágikus jelöléssel fogni fog rajtatok egy keresővarázslatom. Ha elég közel vagyunk egymáshoz, mondjuk egy-két utcára, szükség esetén rátok tudok találni. Hasznos lehet, ha például valamelyikünk eltéved itt a fal tövén a bozótosban a visszaútján, és nem leli a takarót, akkor én meg tudom őt keresni, és oda tudom vezetni. Erősebb tájolóvarázst, sajnos, nem tudok megidézni, de hátha ez is jó lesz valamire.

- Remek előrelátás, fiam. Köszönjük! - Marta már meg is lódult volna déli irányba a városfal tövében a felmagzott gazok rejtekén.

- A tetka nem jöhetne velünk a szüleim házához? - állította meg még a nőt Lorilla is. - Szegénynek megígértem, hogy apa alkalmazni fogja tolmácsként...

- Ezt egyelőre felejtsd el! - horkant nagyot az asszonyság. - A tetka a küldetés tárgya, és tudjuk, hogy az apád is feni a fogát az utunk eredményeire. Amíg ki nem derítjük, hogy mik a pontos összefüggések, nem tévesztem szem elől a madarat! Így lesz a legnagyobb biztonságban, nyugodj meg!

Lorilla búcsúzóul megsimogatta a madár feje búbját, aztán útnak engedte, belátva Marta igazát. A madár elkocogott a gazban utat törő asszonyság után. Henrik és Zizik szaporán követte.

Marta még egyszer utoljára visszafordult egy torony kiszögellő sarkánál, és búcsút intett a csapat északi irányba igyekvő felének. Utána már nyílegyenesen gázolt előre a gyomok között.

Amikor elérték a déli kaput, messziről látták, hogy szokatlan módon be van zárva. Egy teremtett lélek sem várt bebocsátásra. Marta már azt is felmérte útközben, hogy a városfalakon is jóval több katona áll lesben egy átlagos városőrző esténél.

A nő lecövekelt három társa előtt:

- Mivel úgy látom, különös gonddal felügyelik ma este a falakat, átmászni nem tudunk a kötélhágcsóval. Valamilyen trükkel kell bejutnunk. Javaslatok?

- Odamehetnénk a kapuhoz, csattanópor-kereskedőnek álcázva magunkat - ötletelt Henrik. - Azt mondhatnánk, hogy egy raktárba szállítunk...

- Nem úgy fest, mintha a város nyitva lenne az áruforgalom számára ma éjjel - rázta meg a fejét Zizik. - Bonyolultabb cselre lesz szükségünk.

- Mi lenne, ha engem mutatnátok fel? - Így az énekes tetka. - Állíthatnátok, hogy sürgősen át kell adnotok a császárnőnek. Ezt még ellenőrizni is tudják.

- Még csak az kéne, fiam! - Marta óvón maga mellé húzta a madarat. - Senki ki sem ejti a száján a tetka szót, értve vagyok?! Amíg nem tudjuk, hogy pontosan mire kellesz a császári udvarnak, nem beszélünk rólad. Nem hiányzik, hogy még egyszer elkövessük ugyanazt a hibát, mint a Titkos Küldetés többi szerzeményével, és vakon, megfelelő ismeretek nélkül belesétáljunk a hatalmasok csapdájába. Vagy örülnél neki, ha, mondjuk, ropogósra sütnének téged egy kemencében császári szárnyaslakomaként?

- Nem, de szeretnék segíteni - erősködött tovább a tetka. - Úgy érzem, meg kell hálálnom Lorilla kisasszonynak, hogy egész úton olyan jól bánt velem.

- Már így is megmentetted az életünket...

- De az csak véletlen baleset volt, amikor megbotlottam az amulettben.

- Ha ragaszkodsz hozzá, szívesen rád bízzuk a nehezét, viszont csak anélkül, hogy a kilétedet elárulnánk - egyezett bele végül az asszonyság. - Ki is dolgoztam egy tervet.

Maga köré gyűjtött mindenkit még szorosabb közelségbe, és kivételesen igen halkan, előadta a teendőiket.

Miután Marta látta, hogy mindenki megértette a feladatot, intett, hogy kezdhetik is.

A tetka lebújt a gazban, elrejtőzve a fal tövén. A három ember pedig visszább osont az országút mentén, hogy hamarosan már úgy érkezhessenek a messziből, mintha egyszerű utazók lennének.

Elővették a vizes kulacsaikat, és jó feltűnő helyre akasztották a nyakukban. Aztán Marta átkarolta Henrik és a félkobold vállát egy-egy oldalán, mintha nehezére esne a járás. Mindhárman dülöngélni kezdtek, és telitüdőből rázendítettek a “Két pulykája volt Ihotnénak” című nótára. Azt már úgyis alaposan begyakoroltatta velük az óceáni útjukon egy bűvös örvény rontása.

Egy-egy refrén után megálltak, és nagyot húztak a kulacsukból, mintha bort lötykölnének. Aztán ordítva énekeltek tovább.

Így érkeztek a kapuhoz.

- Hínnye, a kékazúr ég keservét! - hőbörgött Marta, belerúgva a rácsba. - Ezt meg ki zárta be itten?!

- Csendesebben! - szólt ki egy őr. - Nincs ma éjjel bebocsátás. Gyertek vissza holnap!

- Még hogy nincsen! A jó tómélyi sündörgő cethalát! - Az asszonyság nekiállt folyamatosan rugdosni a kapurácsot. - Holnap reggelre fel akarjuk állítani a sátrunkat a piacon. Értve vagyok?

- Elég legyen már! - vakkantotta az őr. - Reggel újra próbálkozhattok. Egyébként meg, a környékbeli összes kereskedő céh tudja, hogy most tilos a belépés a városba.

- Nem értünk rá a céhmesterrel beszélni, mert várt ránk egy vödör leárazott meggybor. - Henrik meglóbálta az őr felé kulacsát. - Te nem kérsz egy kortyot, tesó? Kicsit ugyan ecetes már, mi tagadás, nem véletlenül adták tíz rézért...

Közben Zizik folytatta a kornyikálást fejhangon, Marta meg a rácsot rugdalta.

- Csendet kérünk a munkánk végzéséhez! - Az őr már megemelte a hangját.

Marta válaszul hozzávágta a kulacsát a rácshoz, egy sor cifrát káromkodva.

- Mi ez? - hallatszott fentről a csattanásra egy másik őr kérdése.

A társa válaszolt a kapu mellől:

- Ittas rendbontók dajdajoznak. Koszlott piaci ócskások. Mit kezdjek velük?

- Csukd be őket benn valahová, hátha akkor észhez térnek. Semmi kedvem egész éjjel őket hallgatni!

- Nem lesz abból baj, ha beengedek három jöttmentet?

- Csak ide a kapu mögötti bódéba!

- Hát, legyen! - Az őr kinyitott egy keskeny mellékajtót, és másodmagával kijött az újra harsogva énekelő kis csapatot belökdösni a városkapun belülre.

A tetka előtotyogott a gazból, és egy csigaházat ütögetve beljebb került az emberek nyomában. Az őrök ügyet sem vetettek a bogarászó szárnyasra. El voltak foglalva a továbbra is bőszen gajdoló társaság beráncigálásával.

A tetka el is oldalgott egy közeli tyúkól árnyékában.

Az őrök meg belökdösték Martáékat egy fabódéba.

- Most már aztán tényleg csend legyen, vagy idehívom a felettesemet, és elvitetlek titeket a tömlöcbe! - szólt rájuk még egyszer az őr. - Ha egy pisszenést is meghallok az éjszaka folyamán, garantálom, hogy reggelre nem sátraztok a piacon. Pár fogatoktól viszont, lehet, hogy megszabadultok!

A három utazó morogva ugyan, de elcsendesült. A félkobold ezután hortyogást mímelve végig is dőlt a fal melletti lócán. Az őr kívülről elrekesztette az ajtót egy deszkát keresztbetéve a vaskampókon, majd visszaindult az állomáshelyére.

Egy darabig még mászkáló emberek lépte hallatszott, aztán viszont beállt a csönd, ahogy minden zsoldos visszatért a kapu mellé és a falakra.

Telt-múlt az idő. Egyszer pedig végre kapirgáló hang szivárgott be a bódé sötétjébe, majd a tetka csőrének a kopogása az ajtón. A madár félrelökdöste a fejével a deszkát, és kiengedte három bezárt társát.

- Most épp nem figyel senki, de sietnünk kell - suttogta -, mert az egyik fickó rendszeresen körbefordul a falon.

A többieknek nem kellett kétszer mondani, lábujjhegyen követték is. Elsurrantak az éjszakai utcákon, minél messzebb az őrhelytől.

Egy esővizes tárolóhordó mellett álltak meg egy gyors eligazításra az egyik sikátor mélyén.

- Mindenki maradjon szorosan a nyomomban, nehogy elveszítsük egymást a sötétben! - Ezúttal még Marta is rendkívül halkra fogta. - Amíg el nem érjük a jobb környékeket, nem torpanunk meg, és nem gyújtjuk meg a töklámpásunkat. Feltételezem, egyikünk sem vágyik arra, hogy az errefelé lézengők kést állítsanak a hátába a motyónkért! Úgyhogy, semmi pöszmötölés! Gyerünk!

Futva megindultak, és elnyelte őket a hatalmas város feketeségbe burkolózó épületrengetege.

69. fejezet: A keleti szárny mélyén

Nevra lelassította a lépteit, ahogy már ötödjére járta körbe kívülről a tróntermet. Sikerült az ide-oda surranásával az utolsó nyomában lihegő kémet is leráznia. Megállt a folyosók egyik oszlopa mellett, ettől az övére ismét felaggatott amulettek halkan megcsördültek.

Mostanra nagyjából megállapította, hogy hol lehet a falakon túl benn a probléma. Az egyik ősmágus - valószínűleg Hadurhal, mert Nevra mintha vízpermet hűvösét érezte volna a varázserő értelmezése közben - megidézett egy védelmi kört a terem köré, így a főpapok mágiája kevésbé tudott hatni benn. A víz ősmágusa pedig a trónterem északi sarkában helyezkedett el. A varázslónő ennyit tudott a varázslatok szövevényéből megfejteni, és amulettet nem akart ehhez használni, mert ha még az ő kémkedő bűbája is hozzákeveredne véletlenül a bent örvénylő rémítő erőkhöz, az beláthatatlan káoszhoz vezetne. Nevra tisztában volt vele, hogy egy ilyen mértékű mágia, amilyet az ősmágusok kezelnek a trónteremben, könnyen irányíthatatlanná válhat, akár az egész császári palota beomlását is okozhatja. Arról nem is beszélve, hogy ha az ősmágusoknál bármi balul sülne el, a fekete láda körül is jó eséllyel összekuszálódnának a veszélyt kordában tartó bűvkörök. Onnantól pedig egész kontinensek pusztulásáról lehet beszélni. Nem mert kockáztatni.

Ha viszont nem használhat amulettet, mi maradt? Mit tehetne? Ráadásul úgy, hogy a többi ősmágust ki ne zökkentse, csak Hadurhalt.

A homlokára szorította a kezét, és próbált koncentrálni. Az irdatlan mágikus erők csontig hatoló közelsége nem tette könnyűvé.

Vajon mit tanácsolna Mazedrin?

A férje gondolatától viszont végképp nem tudott többé fókuszálni. Eszébe jutott ugyanis, hogy mindjárt éjfél, és még mindig nem jelzett a férfinak. Egyelőre az ősmágusok képesek tisztán Atala számára fenntartani a varázsköröket, mert nem elég erős a főpapok kántálása.

Meg kell törni Hadurhal varázslatát! Nincs más út. Viszont, ugyan hogyan érhetné ezt el?

Nevra tanácstalanul végighordozta a tekintetét a folyosó oszlopain, ahová a trónterem környékén ólálkodás épp elvezette. És ekkor megpillantott egy szürke ruhás, lepukkant alakot álldogálni az egyik boltív alatt. Egy fiatal, huszonéves férfi volt, valami rongyos zsákkal a hátán. Egyenesen őt nézte.

Amikor találkozott a tekintetük, a fiatalember köszörült egyet a torkán, és megkérdezte:

- Hölgyem, segíthetek?

Nevra ösztönösen az amulettjeire kapta a kezét, és védekező állást vett fel. Arra számított, hogy Atala egy kéme vagy merénylője érte utol. Bár akkor teljességgel érthetetlen, hogy miért nem jelzett a két szélső amulettjével nem rég még fenntartott életveszély-riasztó bűbáj.

Aztán viszont, jobban megnézve a pórias öltözetet és a fiatal férfi alázatos nyakbehúzását, valószínűbbnek tűnt, hogy egy eltévedt szolga.

- Nem kérek semmit. Nem vagyok éhes vagy szomjas. - Nevra először ennyivel el is akart fordulni, de azért még, biztos, ami biztos, hozzátett egy hazugságot is: - Csak nem tudtam aludni, és sétálok egyet az álmatlanságom orvoslására. Mindjárt visszatérek a hálószobámba.

A fiatalember zavartan egyik lábáról a másikra nehézkedett:

- Öhm... Én, azt hiszem, a lányod ismerőse vagyok. Mármint, ha az vagy, akinek az északi stílusú prémköpenyed alapján gondollak. Ugye, te vagy Nevra, a kegyes udvari varázslónő? Lorilla édesanyja?

Nevra nem gondolta volna, hogy ez a szerencsétlenül kinéző alak tud olyat mondani, ami az éjszaka összes árnya és sötét fenyegetése közepette még képes őt szíven ütni. De - amíg egy gyilkos hidra támadása nem tudta lelkileg megviselni -, Lorilla váratlan felemlegetése még őt is felkavarta. Minden másról megfeledkezve kérdezte:

- A... a lányomról beszélsz?

- Igen.

- Mit tudsz róla?

- Lorilla jól van, túlélte a Titkos Küldetést. - A férfi arcán ekkor megjelenő mosoly olyan nyílt és tiszta volt, hogy nehéz volt elképzelni, hogy színleli.

Nevra azonban mégis lerántott az övéről egy amulettet, és a fiatalembert nekilökve a falnak, odaszorította a torkához a varázskő peremét. Úgy sziszegte:

- Ha megtudom, hogy ez egy kegyetlen megtévesztés, amit a császárnő eszelt ki, hogy kelepcébe csaljon...

- Nem, esküszöm, hogy Lorilla él.

- Bizonyítsd be, hogy tényleg ismered!

- Gyönyörű szép, középmagas, szőkésbarna hajú lány.

- A kinézetét bárki tudhatja!

- Életpapoknál tanult Oske-földön.

- Ezt is!

- Akkor... például... Mesélte, hogy a gyerekkori kiskutyáját Harinak nevezte el.

Nevra kezében megállt az amulett, amelyet a fiatal férfi gigájához préselt. Igyekezett felidézni annak az ugató kis vakarcsnak a nevét, amit a férje vett a kislányuk hatodik születésnapjára. Lehet, hogy Hari volt. A kutya viszont mindenképp stimmelt, és nem tűnt olyan részletnek, hogy Atala eszébe jutott volna betanítani egy emberének, ha egy talpnyalóját küldte volna ide csapdába csalni a varázslónőt. Atala császárnő megvetette az állatokat, csak egyet-kettőt tartott dísznek, például a pávákat az udvaron, de azokat is mindig lekezelően rugdosta, akárhányszor közel keveredtek a lábához.

Lorillára viszont annál inkább rávallott, hogy a kutyáját felemlegesse.

Nevra emlékezett rá, hogy a lánya kifejezetten ragaszkodott a kiskutyához. Az északi kontinensen nem volt szokás az ilyesmi. Nevra szülei már egészen kicsi korában azt adták neki feladatul, hogy a nem elég életerős pézsmajakborjakat jobblétre szenderítse a kis jégcsákányával. A havasi nyulak nyakát is szemrebbenés nélkül kitekerte, ha arra volt szükség a vacsorához. A hó és a sziklák kietlen világában minden a túlélésről szólt. Az elkényeztetett iziliari nemesuraknál viszont dívott ez a hóbort, hogy haszontalan állatokat dédelgessenek arannyal befuttatott villáik kényelmében. Nyilván az apja ragasztotta rá Lorillára is ezt a bugyuta szokást. Mindenesetre, tény, hogy Lorilla annak idején szívből szerette a kiskutyáját, még nevet is adott neki.

- Hiszek neked. - Nevra egyszerre elvette az amulettet az idegen férfi nyakától. - Hol van most a lányom? Biztonságban?

- Gondolom, igen. Titeket keres, téged és a méltóságos főtanácsos urat, az otthonotokban.

- Jól van, ott a szolgálónk ellátja mindennel. - Nevra érezte, ahogy a feszültség kezd felengedni benne, mint ahogy tavasszal olvad a hó. Visszaakasztotta az övére az amulettjét.

Aztán kimerülten végigfuttatta vékony kezét a homlokán, és visszapillantott a szürkeruhás alakra:

- És, mégis, egyáltalán ki vagy te? Hogyan tudnál segíteni?

- A nevem Henrik, a Hebrencs, és történetesen a robbanószerek szakértője vagyok.

*

Zizik, Marta és a tetka messziről, egy oszlop mögül figyelte Henrik ténykedését.

- Biztos, hogy jó ötlet volt odamennie ahhoz a nőhöz? - aggodalmaskodott a madár. - Nem tűnik túl barátságos hölgynek. A tekintete is elég rideg.

Zizik, látva, hogy az említett nő már egy amulettet szorít a Hebrencs torkához, csatlakozott a véleményhez:

- Én elég sok udvari pletykát ismerek, és ha az az asszony tényleg Nevra, az udvari varázslónő, akkor Henrik jobban tenné, ha vigyázna vele. Értem, hogy Lorilla anyja, és Henrik mindenáron fel akarta ajánlani a segítségét, de azért lehetne óvatosabb is. Nevráról azt hallottam - többek között -, hogy reggelire nyálkázó medúza mérgét iszogatja, és attól...

Marta ekkor egy szót morrant maga elé:

- Rizsa!

Ezzel sikerült elérnie, hogy egyből csönd lett.

Közben láthatták, hogy a szőke hajú varázslónő elengedi Henriket, a fiatalember pedig megnyugodva elmosolyodik. Utána fojtott hangon tanácskozni kezdtek az asszonnyal.

- Úgy veszem észre, hogy Henrik hasznossá tudja tenni magát - lépett hátra Marta. - Mi viszont menjünk, mielőtt a varázslónő felfedez minket! Meg kell találnunk a varázstárgyakat.

- Hogyan fogunk rálelni egyetlen zsáknyi holmira egy ilyen hatalmas épületben? - hüledezett a félkobold.

- Átfésüljük az egészet. - Marta pattintott az ujjaival. - A trónteremig már átnéztünk minden folyosót, és egész jól haladtunk. Úgy tűnik, Henrik intézi a tróntermet a varázslónővel. Zizik fiam, te mész dél felé, én meg a tetkával észak felé, és hajnalban találkozunk a takarónál.

- De... Ha külön válunk, akkor lehet, hogy egyedül kell ellopnom a varázstárgyakat, ha én találok rájuk. - Zizik összehúzta magát.

- És? Ne mondd, hogy díszkíséret kell hozzá! Reggelre megtelik élettel a palota, és akkor már semmi esélyünk sem lesz, úgyhogy nincs időnk egymást tutujgatni! - Marta meglódította a tetkát északi irányba, és eldübörgött vele.

A félkobold megszeppenve indult a másik irányba.

*

Henrik előhalászott a holmijából egy kék port rejtő zsákocskát. Felmutatta Nevra felé:

- Ez lenne az. Tulaki érc ötvözésének mellékterméke, nagy mennyiségben gyakorta használják bányászati robbantásokhoz is. Ha viszont csak egy kicsit csippentünk ki belőle, elég jól szabályozható a pukkanás ereje.

- Elég jól? Az erősségnek tökéletesnek kell lennie. - Nevra a zsákocskát vizslatta. - Ha ugyanis Hadurhalon kívül csak egyetlen másik ősmágust is megzavarunk a teremben a varázslásban, a mi hibánk lesz egész Iziliar pusztulása.

- A tulaki pattanópor remekül beállítható. Azért is esett rá a választásom. Csak el kell találnom, hogy milyen arányban keverjem mészkőporral. Neked pedig arra kell ügyelned, hogy amikor a varázslattal felmelegíted majd a keveréket, pontosan a megfelelő hőfokot érd el. Menni fog?

- Gyakran főzök bájitalokat, és ott szintén finoman kell beállítani a tűz erősségét. Te pedig, elvileg, értesz a csattanóporok kikeveréséhez. Miért ne menne?

- Igaz, akkor semmi ok az aggodalomra! Minden szuper lesz, és...

Ekkor Nevra felnézett a kék por tanulmányozásából, és végigmérte a Hebrencset. A tekintet hatására belefagyott a vidor folytatás a férfiba.

- Mit is mondtál? A lányom milyen ismerőse vagy? - kérdezett rá a nő kifürkészhetetlen arccal.

- Hát, ööö... csak jóban lettünk a közös kalandjaink során...

- Ugye, nem ejtetted teherbe?

- Tessék?

A nő Henrik őszintén döbbent ábrázata láttán máris érdektelenül elfordult:

- Nincs most időnk több beszélgetésre, mindjárt éjfél. Kezdjünk hozzá!

A varázslónő kikapta a Hebrencs kezéből a zsákocskát, és elindult egy lépcső felé. Henrik, miután magához tért az előzőekből, sietve csatlakozott hozzá.

Együtt haladtak felfelé. Henrik közben magában fohászkodott, hogy a tulaki pattanópor ne hagyja cserben. A tervhez ugyanis annyira kifinomult és apró robbantásra volt szükség, amilyet még sosem hajtott végre. El sem merte árulni a varázslónőnek, hogy valójában mennyire nehéz ez. Pont akkora erő kell, hogy egy kicsit hullani kezdjen a trónterem mennyezetéről a vakolat Hadurhal ősmágus feje fölött, de ne induljon omlásnak semmi más, és ne is terjedjen szét a repedezés a többi mágus feje fölé. Ahhoz viszont elég nagy legyen a kár, hogy a vízmágust kellően megzavarja. Mindeközben viszont tűnjön természetes omladozásnak, hogy nehogy az ősmágusok megijedjenek, külső támadást sejtve, és kizökkenjenek a varázslataikból. Ráadásul, a bent kavargó veszélyes erők miatt, Nevra nem tudja majd bűbájokkal segíteni a robbanás következményeit, csak kinn tud varázsolni a por előkészítéséhez.

A fiatalember nagyot nyelt, és próbált nem gondolni arra, hogy mekkora a tét.

*

Mazedrin csak várt, várt, és várt.

A rejtekfolyosó egyik ablakában állt, és a két holdat nézte. Igazából a fehér hold állása volt a fontos, mert az jelezte, hogy mindjárt éjfél, a kék csak be-bekúszott a főtanácsos látómezejébe.

Semmi sem lehetett volna szörnyűbb, mint a tétlen várakozás. Itt lapul, és nem tehet semmit. Miután mindent előkészített, rengeteg tárgyalással, titkolózással, cselvetéssel, most kénytelen ácsorogni és várakozni. Ráadásul, hiábavalóan, mert a felesége jele nem érkezik.

A báró keze már elfehéredett a párkányt markolva. Mellette pedig ott pihent a Nevra által adott amulettfél. Sötéten, siváran. Nyoma sincs a szikrázó fényjátéknak, amelynek a sikert kellene jeleznie.

A főtanácsos lassan kezdte elfogadni, hogy mindennek vége. Bármi történjen is most, az már nem fog neki diadalt, még több hatalmat vagy gazdagságot hozni.

Elővette a felesége által rábízott mérgezett tőrt, és lenézett a holdfényben megcsillanó pengére.

Mi legyen most? Közeleg az éjfél. Meg kell tennie.

Túl sok volt azonban a kérdés, és úgy tűnt, mind egyszerre kavarodott fel a fejében a fémfegyver látványára. Mi van, ha nem elég erős a méreg Atala megölésére? Vagy ha ő nem tudja eléggé megszúrni a császárnőt? Végül is, fogalma sincs támadásokról és pengékről. Ha Atala túlélve győz, akkor elmondhatatlan kegyetlenkedés és vérengzés várható. Az egész Birodalom, sőt, az egész világ vérbe borul Atala rémuralma alatt. Ha viszont Atala ma éjjel meghal, elnyúló polgárháború, hatalmi viszálykodás következik. Senki sincs a helyére. A báró maga még el tudná kormányozni a Birodalmat egy bábként odatett uralkodó mellett, de Mazedrint ugyebár elpusztítja majd a saját tette - a császárnő megöléséért rászálló átkok. Ki más lenne alkalmas a Birodalom vezetésére? Nincs olyan tanácsos, mágus vagy pap, akiből jó uralkodó lehetne. Aki még talán tisztaszívű köztük, az gyenge, nem ért az emberek irányításához, és nem tudná megtartani a gyeplőt. Aki meg elég erős lenne, az önző, kegyetlen, és azzal szítana széthúzást. Mi lesz a szerencsétlen alattvalókkal, akik már így is épp eleget szenvedtek a szeszélyes császárok alatt? Ki védi majd meg őket a belviszályok borzalmaitól és a feltörekvő hatalmasságok önkényétől? Egész Iziliar szét fog hullani...

Abba pedig már inkább bele sem akart gondolni, hogy rá vajon mi vár, amikor majd rászállnak az ősi átkok a merénylet után.

Aztán viszont maga elé idézte a felesége és a lánya arcát, és erőt nyert belőle. Ha bármelyikük él még, meg kell tennie értük. Nem hagyhatja, hogy a győzedelmeskedő Atala karmai közé kerüljenek. Senki más nem cselekedhet, csak ő.

Mazedrin még egyszer utoljára felnézett a holdakra. A fehér nagyjából elérte az ég tetejét. Éjfél.

A báró zsebre vágta az élettelen amulettfelet, majd megszorította a tőr hideg markolatát.

Kilépve a láthatatlanná tévő rejtőbűbájok köreiből, kióvakodott a keleti szárny folyosójára. Hűvös csend fogadta.

Amikor látta, hogy nincsenek őrjáratozók, nekilendült. Megacélozta lépteit, és az Atalát takaró sötét ajtó felé sietett. Szedte a lábát, hogy ne béníthassa meg a jeges félelem.

Ám amikor elhaladt volna egy oldalról becsatlakozó folyosószakasz mellett, meghallott onnan egy halk hangot:

- Apa?

És ott állt Lorilla a falról világító gyertyák fényében.

Mazedrin úgy bámult rá, mintha egy földöntúli jelenést látna. Egy pillanatig nem is volt biztos benne, hogy ez valóság, vagy csak képzeli.

Aztán egy csörrenéssel a padlóra hullott a kezéből a tőr, és a férfi odasietett a lányához. Szorosan a karjába zárta. Lorilla is átölelte.

Egy darabig csak álltak ott, minden másról megfeledkezve.

- Sajnálom, apa, hogy elszöktem - szipogta aztán a lány. - Belesétáltam a császárnő csapdájába, pont amitől meg akartatok óvni. Annyira sajnálom...

Mazedrinnek azonban egyetlen gondolata sem szólt a haragról. Boldogan szorította magához a lányát:

- Az a lényeg, hogy élsz. Tévedtünk anyáddal, sokkal erősebb vagy, mint gondoltuk. Kezdetektől fogva meg kellett volna bíznunk benned, és abban, hogy meg tudod találni az utadat.

- Akkor is sajnálom, hogy így fogtam hozzá...

- Én is sajnálom, hogy rákényszerítettünk.

Aztán a főtanácsos némileg magához tért a viszontlátás mindent elködösítő öröméből, és azt suttogta:

- Viszont nem szabadna itt lenned. Mit csinálsz te itt?

- Kerestelek otthon, téged is meg anyát is, de az új házi szolgálótok mondta, hogy mindketten a palotában vagytok.

- Megparancsoltam neki, hogy senkinek ne árulja el!

- Szerintem, nem hallotta rendesen az utasításodat. Süket szegény. Mindenesetre, készségesen útbaigazított.

Mazedrin felsóhajtott, és megborzolta lánya halványbarna haját:

- Most viszont azonnal el kell tűnnöd! A keleti szárnyból és az egész palotából is.

- De hát, miért? Már mindenfelé kerestelek. Nem akarok elmenni, amikor végre megtaláltalak. Ide a keleti részre csak egy mágus ismerősöm, Gorthos varázslataival tudtam belépni. Most is küzd valahol kinn, hogy fenntartsa rajtam a bonyolult bejuttató varázslatokat. Legalább egy kicsit igazán beszélgethetnénk. Mesélni szeretnék arról, hogy Gorthos hányszor segített, és hogyan mentette meg az életemet, és mennyire megérdemelné, hogy a bátyja ükunokája...

- Sajnálom, nincs időnk. - A báró hangja erőtlen volt.

Mazedrin felvette a tőrt, majd még egyszer visszatért a lányához, és szabad kezével utoljára megszorította Lorilla remegő ujjait:

- Nincs lehetőségem hosszas magyarázatokra. A néhai Odo császárról kiderült, hogy titkon egy kentaur alakváltó volt. Úgy akarta bebiztosítani a hatalma fennmaradását, hogy egy rémisztő erejű mágikus ládát hozatott a palotába. Végül nem merte vagy nem tudta felnyitni, de Atala úrnő talált rá módot, és ma éjjel megpróbálja. Rendkívül veszélyes. El kell hagynod a keleti szárnyat. Most!

- De...

- Meg kell ígérned, hogy elmenekülsz! Azonnal.

- Rendben, megígérem, de...

- Indulj!

Lorilla szeme elkerekedett, és a tekintete az apja kezében szorongatott fegyverre tévedt:

- Mit akarsz azzal a tőrrel, apu?

- Én... - Mazedrin szava elakadt. - Én csak... Van egy feladatom...

- Miféle feladat?

- Az, hogy átadja nekem azt a tőrt! - csattant ekkor egy érdes, kérlelhetetlen hang. A folyosóra pedig Thiago főparancsnok toppant be egy hátra vetett csuklyájú, fekete köpönyegben. Egyenesen kinyújtotta a kezét a fegyverért. Éjszínű csizmája nyomán vörös vér tocsogott - valószínűleg a közeli őröké, máskülönben legalábbis aligha juthatott volna be.

A katona szavait döbbent csend követte.

Amikor Mazedrin ledermedve állt, és nem reagált, a halottnak hitt főparancsnok közelebb lépett. Fojtott hangon odamormogta a főtanácsosnak:

- A feleséged küldött. Elmondta, hogy mire tudom használni a fegyvert, és hogy hol talállak. Ugye, nem akarod, hogy a lányod előtt részletezzem?

Mazedrin még mindig nem egészen tért magához, de a felesége említésére megmoccant végre. Gépiesen odanyújtotta a tőrt a katonának.

Egy kis időre mintha megállt volna az idő...

Aztán Thiago határozott mozdulattal átvette a fegyvert. El is indult a folyosó vége felé.

A báró még elhaló hangon utána szólt:

- Biztos vagy benne, hogy...?

- Igen. - A főparancsnok nem torpant meg. - Megteszem.

- Ugye, tudod, hogy nem hibázhatsz? Nem lesz több esélyünk.

- Nem fogok.

Thiago minden további nélkül eltűnt a sivár kőfolyosó kanyarulatában.

70. fejezet: A palotaerkélyen

Atala úrnő a helyére igazította a szobor egy sárga kristálydarabját is. Nem sok volt hátra, már csak pár ásvány. A láda mostanra résnyire felnyílt, és sűrű füstként gomolygott körülötte a mágikus körökbe zárt fekete varázserő. A mágia az elkészült szobor szemén keresztül tud majd kilépni a belső körből, és rásugározni az előtte álló személyre. Néhány óra alatt át fog szivárogni az új hordozójába. Így fogja a császárnő reggelre elnyerni a végtelen hatalmat...

Ekkor kardcsörgést hallott a háta mögött.

Atala leengedte az éppen felemelt újabb csiszolt követ, és az ajtó felé fordult. Az kivágódott, és egy palotai egyenruhát viselő őr hátrált be rajta. Egy feketeköpenyes férfi kardcsapásait hárította, egyre hátrébb kényszerülve.

A császárnő hagyta a kristályt a padlóra hullani az ujjai közül, és csak a vértől csöpögő, sötét ruhás támadót nézte.

Thiago!

Tudta, hogy a főparancsnok érkezése egyet jelent a hatalmi tervei megingásával, és végzetes bajt hordoz. Mégis, abban a pillanatban, ahogy meglátta a férfit életben, az első és egyetlen dolog, amit Atala érzett, az öröm volt. Egy szemhunyásnyi időre még egy önkéntelen mosoly is megjelent az ajkán.

Aztán azonban belenyilallt a felismerés, hogy azonnal menekülnie kell. Talán ez az egyetlen esély, amíg Thiago küzd az utolsó életben maradt őrrel. Csupán egy oka lehet a főparancsnok váratlan ittlétének: az, hogy meg akarja őt ölni. Bár Thiago nem léphet be a varázskörökbe, amíg Atala benn áll, de egy annyira erős és harcra kiképzett ember, mint a főparancsnok, bele tud vágni egy kést a távolból is, egyetlen jól irányzott dobással. Más veszélyes fegyverei is lehetnek az áldozatai távoli leterítésére. A császárnő tehát nem maradhat itt.

Ráadásul az őr láthatóan vesztésre állt, a főparancsnok egészen a falig szorította. Éppen meg is szúrta, vérrel borítva be a kőburkolatot.

Atala félbehagyta a szobor építését, és elsuhanva a küzdők mellett, az ajtó felé igyekezett. Nincs más hátra. Menekülni kell, amilyen gyorsan csak lehet. Legalább addig, amíg ide nem ér az erősítés. A keleti szárnyat lezáró védővarázslatok bizonyára riadóztatták a palota más területein állomásozó őröket is, amikor a főparancsnok betört.

Csakhogy Thiago látta a szeme sarkából, mire készül a nő.

A kardja egy utolsó, jól irányzott rántásával befejezte a küzdelmet, lekaszabolva az őrt, és a császárnő után eredt.

Atala érezte ugyan minden megtett lépés hiábavalóságát, mégis befutott egy ajtón. Megpróbálta bevágni maga mögött. A főparancsnok azonban a nyomában volt. A vállával durván belökte a falapot, és megakadályozta, hogy becsapódjon.

A keleti szárny egyik erkélyén kötöttek ki, így a császárnő már csak a márványkorlátig tudott hátrálni.

Rádöbbent, hogy sarokba szorult. Lenézett a mélyben hintázó rózsafejekre, a sötétbe borult palotakertre. Aztán megállt, és a korlátnak támasztva a hátát, szembefordult a közelgő főparancsnokkal.

*

Thiago elé tárult a hófehér márványerkély látványa. A két hold fénye ezüstös ragyogásba vonta a korlátnál álló császárnő alakját. Atala most is viselte számtalan aranyékszerét halvány selyemtunikája fölött.

A katona kivonta a Mazedrintől szerzett mérgezett tőrt, miközben tompa hangon annyit mondott:

- Vége. Egyetlen életpap sem gyógyíthat már meg téged, ha ezzel a pengével megszúrlak. A boszorkány udvari varázslónőd legerősebb mérge borítja.

- Tudom, hogy meg fogod tenni. - A császárnő hangja nem árult el félelmet, inkább már üres beletörődés érződött rajta. - Mindig is éreztem, hogy így kell véget érnie. Csak szerettem volna azt hinni, hogy elkerülhetjük a végzetünket.

Thiago megállt a nővel szemben. A holdfény végigcsillant a kettőjük között a levegőben tartott tőrpengén.

- Akarod tudni, hogy hogyan lehetek még életben? - kérdezte a főparancsnok.

- Aligha számít.

- Nem szeretnél már semmit hallani?

Atala megfontolta a kérdést, legalábbis sötét szeme elrévedt a semmibe. Végül ráhagyta, mintha csak egy szolgának adna utasítást a legyezés erősségével kapcsolatban:

- Mondd el!

- A merénylőid majdnem megöltek. Ott feküdtem vérbe fagyva az erődmenti folyó partján, egyedül. Lángolt mellettem a nádas. Én magam is azt hittem, hogy fel fogom adni, és meghalok. Aztán egyszerre rám hullott egy árnyék. Jarmir ezredes állt fölöttem. Biztos távolságból kivárta, amíg a merénylők végeznek velem, és utána osont elő. Mit gondolsz, mi volt az első dolga?

Atala finoman megvonta a vállát. Úgy tűnt, hogy ha létezik valami a halála előtt, ami tényleg végképp nem érdekli, az Jarmir ezredes.

Thiago mégis megadta a választ:

- Halottnak hitt, ezért egyszerűen lecibálta a főparancsnoki pecsétgyűrűmet, és felhúzta a saját ujjára. Közben nem figyelt arra, hogy az egyik tőröm még a kezem ügyében hever a sárban. Így amikor újra lehajolt, hogy letépje rólam a tiszti medált, és magára is aggatta, egyszerűen leszúrtam. Azonnal meghalt.

Atala ajka megvetéssel elbiggyedt Jarmir balsorsa hallatán, de most sem szólalt meg. Ezért a katona folytatta:

- Felkászálódtam, és berúgtam az ezredes holttestét a nádasba. Ott kellőképpen összeégett a lángok között ahhoz, hogy ne lehessen többé megállapítani a személyazonosságát. A gyűrűm és a medálom rajta volt, a magassága is nagyjából megegyezik az enyémmel. Természetes, hogy másnap mindenki azt hitte, hogy én haltam meg. Én meg az éj leple alatt elhagytam a tábort, miután a sérüléseimet ellátta az egyetlen megbízható gyógyító, akit a maradék erőmmel felkerestem.

- Talán mégsem lett volna olyan pocsék cselszövő belőled, mint gondolod - törte meg ekkor a császárnő a hallgatását. - Szeretsz úgy tűnni, mintha a lehető legtávolabb állna tőled minden átejtés és játszma, de végül mégis ezzel értél el sikert, nem igaz?

- Kerbelen főmágus előre megmondta, hogy csak így győzhetlek le: a saját módszereiddel.

- Valóban igaza lenne?

A főparancsnok nem felelt, hanem lenézett a tőrpengére. Atala elértette a pillantást, mert megjegyezte:

- Tudtad, hogy annak idején a merénylők vezérévé tettelek volna, ha elfogadod Simkar felkérését, és eljössz a fővárosba? Fiatal katonaként remek lehetőségek vártak rád.

- Szóval, amögött az ajánlat mögött is te álltál...

- Persze, hogy én.

- Sosem fogadtam volna el. Nem akartam, hogy egy elvtelen gyilkos váljon belőlem.

- Miért, mit gondolsz, mostanra mi lettél? Nem látsz benne semmi visszásságot, hogy itt állsz a kezedben egy fegyverrel, a Birodalom legtiltottabb merényletére készülődve? Arra, hogy megöld azt, akit hűen szolgáltál megannyi éven át, és kötelességed lenne a sírig védelmezni? - Atala hátradöntötte a fejét, és kihívó pillantást vetett a férfira. - A katonai parancsnokomként százszor több élőlényt lemészároltál, mint egy orgyilkosként kellett volna tenned. Ha annak idején tudtad volna, hogy így végzed, akkor is nemet mondtál volna a felkérésre?

Thiago csak kis hallgatás után felelt, és akkor sem egészen a kérdésre:

- Amikor ott feküdtem, a merénylők támadása után a folyóparton, egy vértócsa közepén, a halált várva... Tudod, mire jöttem rá abban a pillanatban?

- Mire?

- Arra, hogy az egész Birodalom tönkrement. Már nem létezik jóság vagy tisztesség. Mindent kiirtottál, te és az elődeid, nincs miért küzdenem. Ezért vagyok most itt.

- Miért?

- Mert ha nem állítalak meg, az egész világot ilyenné teszed. Olyanná, amilyen te magad vagy! Kegyetlenné, önzővé, rettegéstől szorongóvá...

- Szóval, szerinted, én rettegek?

- Igen. Mindennél jobban félsz a középszerűségtől. Gyűlölöd azt, aki te magad vagy: egy egyszerű kovácsmester középső lánya! Soha nem tudtál szembenézni ezzel a ténnyel. Újabb és újabb hatalmi törekvésekkel próbáltál menekülni saját magad elől.

Atala meggypiros ajka apró mosolyra húzódott:

- Talán. Vagy éppen a származásomnak köszönhetem, hogy idáig eljutottam, és ezért megbecsülöm. Mindenesetre, érdekes az eszmefuttatásod, parancsnok. Látom, sokat gondolkodsz rajtam.

- Mindig rád gondolok.

A feleletet hirtelen csönd követte. Atala alig hallhatóan ugyan, de levegő után kapott, és a férfi látta rajta, hogy nem jut szóhoz a válasz hallatán.

Thiago közelebb lépett. A császárnő először még hátrébb próbált húzódni a korlátnak dőlve, de végül nem tudott ellenállni. Ő is előrébb hajolt. Összekapcsolódott a tekintetük.

A főparancsnok sejtette, hogy mindketten ugyanarra az emlékre gondolnak. Simkar halálának évfordulóján a császári udvar rendezett egy estélyt, még tizennégy évvel ezelőtt. Thiago kénytelen volt részt venni, mert a megboldogult társcsászár megmentőjeként illett végigülnie a kínosan unalmas és nagyzoló díszeseményt.

Egy idő után már fojtogatta a nemesek és tanácstagok felől gőzölgő illatszerfelhő és a lakomaterembe szorult hőség. Az illendőségből elfogyasztott túl sok bort sem ártott kiszellőztetnie a fejéből, mert kezdett szédülni. Máig emlékezett arra, ahogy megállt kinn a kert hűvös éjszakájában. Az enyhe szellőre és a virágzó bokrok illatára.

Thiago nem volt benne biztos, hogy akar-e beszélni az esetről. Végül mégis elhagyták a szavak a száját:

- Hiba volt megcsókolnom téged akkor régen, a díszestély alatt, a rózsalugasban. Ha nem teszem meg, talán könnyebb lett volna együttélnünk az egymás iránti érzéseinkkel.

- Igen, hiba volt. - Atala válasza azonnal érkezett. Látszott, hogy tényleg ő is ugyanarra az estére gondolt. - Viszont az volt az egyetlen olyan csók az életemben, amelyikre szívesen emlékszem vissza.

Thiago arcvonásai megfagytak, a parancsnok tekintete pedig ismét a kezében tartott tőrre tévedt:

- Ugye, tudod, hogy semmi nem téríthet el a szándékomtól? Semmilyen mézédes hízelgésed...

- Nem hízelgek. Hát nem látod, hogy igazat mondok?

- Nem.

- Pedig a hadi foglyok vallatása volt a feladatod Simkar seregében. Nem tanultál meg olvasni az emberek szándékaiban?

- A te hazugságszövevényeiden senki sem láthat át.

Kis időre megint csönd állt be.

- Miért nem teszed meg? - kérdezte meg váratlanul a császárnő. - Azt mondod, hogy semmi sem tántoríthat el, mégis csak állsz itt... Miért nem szúrsz le?

- Mert tudni szeretném a választ még egy utolsó kérdésre. - Thiago nyelt egyet. - Volt valaha olyan pillanat, amikor megbántad a tetteidet? A sok vérontást és cselvetést, amit elkövettél a hatalomért?

- Nem.

A katonát meghökkentette a válasz nyers őszintesége. Nem számított rá. Most hirtelen ráébredt, hogy nem is tudja, mit várt igazából. Egyszerre üresnek érezte magát, mintha a felismerés hideg űrt hagyott volna maga után.

Atala ekkor azt suttogta:

- Volt viszont egyetlen egy perc az életemben, amikor azt kívántam, hogy bárcsak továbbra is egy iszákos kovácsmester középső lánya lehetnék, és nem egy császárnő. Egy kis faluban lakhatnék, ahol nincsen óriási döntések súlya a vállamon, és nagyhorderejű következmények, előre kiszámított lépések nélkül megtehetném, amit igazán szeretnék.

- Mikor volt ez?

- Amikor megcsókoltál a rózsalugasban.

Thiago erre lehajolt a nőhöz, és Atala is felé simult.

A homlokuk összeért, aztán mindketten becsukott szemmel álltak a palota erkélyén. A tőr ezüstös élén játszott a holdfény kettőjük között. Thiagónak fogalma sem volt, hogy percek teltek el, vagy órák. Mindenesetre, sokáig egyikük sem bírt moccani.

Amikor végül lassan újra felnyitották a szemüket, még akkor is minden álomszerűen ködösnek tűnt.

- Megtetted volna? - lehelte Atala.

- Mit?

- Ha akkor régen, a rózsalugasban a csók után azt mondom, hogy fogjuk magunkat, és szökjünk meg a palotából. Hogy menjünk messze földre, ahol senki nem ismer, és nem tudja rólam, hogy egy uralkodó vagyok... Hogy hagyjunk mindent magunk mögött, mert csak így lehetünk boldogok együtt... Elvittél volna?

- Nem.

- Miért nem? - A császárnő újabb kérdése is egészen halk volt.

- Mert nem hittem volna el, hogy valóban ezt akarod.

- Mi mást hihettél volna?

- Azt, hogy a kérésed egy csapda.

- Jól gondoltad volna...

Atala keze ekkor egészen hirtelen kulcsolódott a Thiago által szorított tőr markolatára. A nő teljes elszántsággal rászorította fehér ujjait a férfi frissen összeöltött jobb kezére. Annyira erősen belevájta a körmeit, amennyire csak bírta. Közben, a fájdalom és a meglepetés erejét kihasználva, megtaszította a katona felé a fegyvert.

Nem volt elég erős hozzá, hogy érdemben megszúrhassa a harcedzett férfit, azonban a penge átütött a tolvajfejedelem fekete köpönyegén, és hajszál vékonyan végigkarcolta Thiago mellkasát, mielőtt a főparancsnok egy rántással kicsavarta volna a markolatát a nő kezéből. Bár Thiago reflexei most is villámgyorsak voltak, egyből érezte, hogy mégis késő.

A sebből fájdalom helyett földöntúli hidegség kúszott szét a porcikáiban, olyan sebességgel, ami ésszel szinte fel sem volt fogható. Szúrni akart, vágni a császárnő felé, de már nem mozdultak az ujjai. Vörös vér helyett kékesfekete lé kezdett dőlni az apró vágásból. A katona egyszerre nem kapott többé levegőt. Mintha a szíve elakadt volna a mellkasában. Csak ömlött belőle a mérgezett vér, és jégvirágszerű, kékes minták rajzolódtak ki a bőrén mindenfelé.

Próbált lélegezni. Próbált mozdulni, de a jeges bénulás megdermesztette. Olyan hideget érzett, amilyen nem is gondolta volna, hogy létezik.

Erejét vesztve térdre zuhant.

A császárnő tett oldalra egy lépést biztos távolságba, és onnan nézte.

Thiago előtt kezdett összezárulni a sötétség, és belehúzta a végtelen hidegségbe. Még akart valamit mondani, de már nem mozdult szederjessé váló ajka. Az utolsó, amit látott, az Atala volt, ahogyan áll az erkély korlátjánál. Sötét szeme tágra nyílva, és képtelen levenni a tekintetét a haldokló katonáról.

*

Atala egy ideig nem tudta elfordítani a tekintetét az erkély padlójáról - és az ott fekvő halott férfiról. Egyszerűen nem volt képes rá. Megpróbált parancsolni az izmainak, de nem engedelmeskedtek.

Végül egy zörej hallatszott a távolból, egy haldokló palotaőr hördülése, és a nő a hangra feleszmélt. Nagy nehezen sikerült elszakítania a pillantását, hogy lenézzen a saját kezére. Ahogy Thiago félrerántotta a császárnő szorításából a mérgezett tőr markolatát, megkarcolta a pengével az asszony tenyerét. Így most a kettejük vére összekeveredve csöpögött a nő ujjairól.

Atala merev tekintettel bámult le a karcolásra.

Apró, vékony seb.

Az ő kezén azonban nem folyt kékes lé a sérülésből. Csak tűzpiros vér csordogált. Talán Thiago vére lemosta a mérget a pengéről a megvágás előtt vagy a császári védővarázslatok képesek kivédeni Nevra kotyvalékának a hatását...

Azonban a következő pillanatban a császárnő észrevette: Az ő sebe egyik sarkánál is fokozatosan kezdett kirajzolódni a jégvirágszerű, kék minta. Igaz, sokkal lassabban, mint a főparancsnokon, de eltéveszthetetlenül megjelent. Az apró, pókhálóalakú rajzolatot pedig újabb követte, és Atala hidegséget érzett kúszni az ujjai felé.

Mégis hat a méreg!

Bár egészen lassan, valószínűleg tényleg a védővarázslatok miatt, illetve a seb csekély mérete és jelentéktelen mélysége folytán. A kis jégkristályok viszont így is fokról fokra szaporodtak a vágás körül. És egyre terjedtek.

Erre végre megborzongott, és magához tért.

Valahogyan meg kell állítania a folyamatot!

Thiago megmondta, hogy ezen a mérgezésen már nem segíthet életpap, de Atala nem is a gyógyítókra gondolt. Hanem a ládába zárt mágia végtelen erejére!

Talán még nem túl késő.

A nő ép kezével a falnak támaszkodva, visszabotorkált a keleti főfolyosóra. Még koránt sincs vége...

Ám amikor belépett a ládát rejtő terembe, megpillantotta Mazedrin főtanácsost a varázskörökön belül. Ott állt, ahol nemrég még a császárnő. Gondos precizitással éppen az egyik utolsó smaragdzöld követ illesztette fel a szobor bal karjára. Az ásvány egy halk kattanást hallatva a helyére ugrott.

Szóval, Nevra jelzett Mazedrinnek, hogy átveheti Atala helyét a körökön belül! Ilyen jól kifigyelték, hogy a báró mikor tolakodhat a császárnő helyére? Ezek szerint, sikerült valahogyan az ősmágusok által kizárólag a császárnő számára fenntartott varázslatokat is kicselezniük az utolsó pillanatban? Átkozottak...

A császárnő tekintetét hideg gyűlölet sötétítette el. Miattuk kellett saját kezével megölnie a férfit, akit szeretett... Ennek a két árulónak a mesterkedései miatt!

- Bárcsak létezne annyi fájdalom a világon, amennyit a legszívesebben okoznék neked! - Atala hangja olyan rideg jegességgel telt meg, mintha nem is csak a porcikáit hűtené le a méreg, hanem mindent, a terem levegőjét, a falakat, az egész világot...

Mazedrin félbehagyta a szobor rendezgetését, és döbbenten fordult az érkező felé. Riadalom gondterhelt ránca ült ki a képére, amikor felfogta, hogy a császárnő még nagyon is életben van. Nyilván azt hitte, hogy Thiago már megölte.

Atala tett befelé egy lépést, elkékülő vérfoltot hagyva a tenyerével az ajtófélfán:

- Azt hitted, hogy kijátszottál? Nem, még nem győztél le. Valószínűleg egy-két percen belül megöl engem a boszorkány feleséged mérge, de ha mégsem... Talán még meg tudom magam annyira erősíteni a láda erejével, hogy a mérgeteket is leküzdjem. Bár tudom, hogy a láda mélye nem gyógyító varázserőt rejt, hanem pusztításra szolgál, de a saját magam megvédésére elvileg felhasználható. Voltaképpen, halhatatlan leszek tőle. Nem fogom feladni.

Mazedrin homlokán elmélyült az aggodalmas árny, de próbált nyugodt hangon ellenvetést tenni:

- Nem tudsz bejönni, amíg én itt vagyok. Egyszerre csak egy ember tartózkodhat a varázskörökön belül.

- Egy élő ember. Te azonban most halott leszel.

Azzal Atala leakasztotta a nyakából a láncon lógó, élénkzöld varázsitalos üvegcsét. A mérget, amelyet még Nevrával főzetett egy örökkévalóságnak tetsző idővel ezelőtt.

- Na, nézzük, mennyire bízol meg valójában a feleségedben!

A válasz ott rejlett a Mazedrin arcán egyszerre szétterjedő sápadásban.

Atala felrázta a fiola kavargó tartalmát.

- Jól tetted, hogy a szíved mélyén nem hittél neki - közölte a császárnő a bosszú örömtelen, sötét diadalérzésével. - Ugyanis az üvegben tényleg a Nevra által megfőzött Tigriskarom Csapása van; még ma reggel is külön ellenőriztettem egy bájitalszakértővel. Ez lesz az egyetlen dolog a világon, amiben még biztosan élvezetet fogok lelni: ahogyan a halálod előtt, kínok görcsei között hánykolódva tudatosul majd benned, hogy hogyan árult el a kígyó feleséged.

Egy rántással kicsavarta a dugót.

- Nem bírtad megérteni, hogy a feleségednek pont ez a terve? - folytatta közben. - Pedig figyelmeztettelek előre. Gondolom, még arra is megpróbált rávenni téged, hogy az utolsó pillanatban próbálj meg megölni engem, igaz? Csak aztán Thiago főparancsnok alkalmasabbnak tűnt a merénylői szerepre... De nem látod, hogy Nevra végig így akarta? Hogy én megigyam a Tigriskarom Csapása mérget, te pedig megöless engem? Pontosan ezt forralta: amikor már minden készen áll, a végső percben mi ketten megöljük egymást, és senki nem marad, aki eléggé ismeri a varázsszertartás részleteit ahhoz, hogy megakadályozhassa őt a szépen előkészített hatalom megszerzésében. Ilyen egyszerű. Te viszont túlságosan hinni akartál neki. Pedig én megmondtam, hogy elgyengítettek az érzéseid. Hallgatnod kellett volna rám, mert így most megmérgezett mindkettőnket... De legalább még végignézhetem, ahogyan irdatlan fájdalmak közepette végre felfogod mindezt!

A főtanácsos éledő halálfélelmében tett egy önkéntelen, esdeklő mozdulatot.

Atala azonban a következő pillanatban a szájához emelte az üvegcsét, és megitta a főzetet az utolsó cseppig.

71. fejezet: A császári palota folyosóin

Atala megitta a mérget, majd várt. A tüneteknek azonnal meg kellett jelenniük, így nem számított hosszú eseménytelenségre.

Azonban nem történt semmi. A főtanácsosnak haja szála sem görbült, csak álldogált a körökön belül, az úrnővel szemben.

Semmi!

Néma csend, és Mazedrin nem roskad össze.

A császárnő ideges pillantást vetett a kiürült üvegfiolára.

Mi a kékazúr ég ez?

Várt, és várt.

Aztán újra Mazedrint figyelte. A bárónak még mindig semmi baja.

- Mi ez?! - tört ki a császárnőből elképedt hitetlenséggel.

A főtanácsos eddig pattanásig feszült idegekkel várta, hogy mi fog történni, ha az úrnő megissza a nyakában hordott üvegcséből a kotyvalékot. Most viszont megnyugodva elmosolyodott.

- Netán valami másképp sült el, mint ahogy fenséges zsenialitásoddal megtervezted? - kérdezte negédes gúnnyal, bár szemlátomást őt is meglepte, hogy semmi sem történt, miután a császárnő kiitta az üvegfiolát.

Atala vérfoltos kezéből a földre hullott az üveg, miközben a császárnő maga elé suttogta:

- Nem lehetséges... Hiszen a mágusok ellenőrizték! A Nevra által nemrég megfőzött Tigriskarom Csapása főzet volt. Nem cserélte ki senki... Mi folyik itt?

A báró még várt egy kicsit, aztán, amikor látta, hogy tényleg semmi sem változik, mióta az úrnő megitta a mérget, visszafordult a szobor befejezéséhez.

Atala igyekezett végigpörgetni a fejében, hogy mi csúszhatott félre a számításaiban. Mielőtt belépett volna Nevra szobájába Mazedrin hajszálával, külön ellenőriztette kémekkel és mágusokkal, hogy senki más hajszálát ne tárolja magánál a varázslónő. A besúgók azt is megállapították, hogy Nevra valóban a Tigriskarom Csapása főzeten dolgozik. Atala maga is látta, ahogyan a varázslónő beledobta a hajszálat a méregbe, hiszen attól vált zöldes színűvé... Ha csak átverés és illúzió lett volna a főzet színváltozása, a kémek észlelték volna. Ha Nevra nem emberi hajszálat dobott volna bele, nem is jelent volna meg a rikító, zöld szín. Akkor meg mégis hogyan lehetséges, hogy a főtanácsosnak kutya baja, és nyoma sincs rajta a hatalmas fájdalmak görcsének, amit a méregnek okoznia kellene?

Atala újra maga elé idézte a jelenetet.

A kővel rakott falú szobát, a gőzölgő üstöt, a varázslónő kígyószerű, borostyánsárga tekintetét. Amikor Nevra átvette tőle a báró hajszálát, és beledobta az üstbe. Valami, egy kicsike részlet egészen biztosan elkerülte a császárnő figyelmét... Szinte látta maga előtt, ahogy a méregkeverőnő elveszi tőle a hajszálat. Hanyag mozdulattal megigazítja a nyakában a szőrmegallért, majd beledobja a hajszálat a méregbe...

- Ó, ezt nem hiszem el! - fakadt ki Atala hirtelen. - Átkozott varázslónő!

Már értett mindent. Amikor Nevra úgy tett, mintha csak megszokásból a prémet igazgatná, észrevétlenül kitépett egy apró szálat a saját hajából, és amikor a főzet fölé tartotta a tenyerét, nem Mazedrin hajszálát ejtette bele, hanem a sajátját.

Az úrnő a döbbenettől értetlenül bámult maga elé. Képtelenség, hogy egy nyavalyás varázslónő így átverje... Ilyen olcsó, mágiamentes trükkel! Lehetetlen. A szeme láttára... Ő, Atala, a birodalom legravaszabb és legkiválóbb cselszövője, ott állt, és bambán bedőlt az átokverte északi boszorkány cselének?!

Pedig - bármennyire is tiltakozott ellene az önérzete - már tudta, hogy tényleg így történt. És most Nevra fog meghalni, Mazedrin pedig közben végrehajthatja a tervet. Kényelmesen magába gyűjti reggelre a varázserőt az elkészülő szobor segítségével, és legyőzi őt, Atalát, akit még soha senki nem körözött le a hatalmi játszmáiban...

Ráadásul, a varázslónő az átkozott trükkjével Atala ellen fordította a császárnő saját tervét. Atala hamis nyugalomba ringatta magát Mazedrint illetően, ahelyett, hogy más módon gondoskodott volna a biztos haláláról. Most meg itt vannak, ketten a keleti szárnyban, és már semmilyen eszköze sincs arra, hogy ártson a főtanácsosnak. Már egy nagyobb mozdulatot sem bír tenni így megmérgezve, erejét vesztve, kénytelen a falhoz rogyva bevárni a végzetét. Saját magát csapta be a Tigriskarom Csapása méreggel, holott fondorlatos kelepcének szánta!

Hogyan követhetett el ekkora hibát?!

- Éppen a feleségemen dühöngsz? - kérdezte meg a főtanácsos félvállról, miközben a helyére pattintott egy újabb zöld kristályt.

- Igen - vallotta be a császárnő még mindig szinte bénultan a felismeréstől. A hangja remegett, bár hogy az indulattól vagy az ereiben csordogáló mérgezett vér nőttön növő jegességétől, azt maga sem tudta volna megmondani. - Ez most meglepett, pedig nem gondoltam, hogy létezik még olyasmi, ami képes rá.

Mazedrin félbehagyta a kristályok pakolását, és Atala felé fordult:

- Mire jöttél rá?

- A főzet... Téged kellett volna megmérgeznie.

- És, mégis, hogyan akadályozta meg a feleségem?

- Nem a te hajszáladat dobta bele, hanem a sajátját. Ő fog meghalni. Te meg az egész világ mágikus urává válhatsz helyettem reggelre! Hát mégis sikerült kijátszanotok! Mégis...

Atala leomlott a fal tövébe, és hófehér, itt-ott már kristálymintázatú kezébe temette az arcát. A karján patakokban csordogált a kék vér. Már nem érhet ide időben a palota többi részén állomásozó őrség sem... A nő a szíve mélyén érezte, hogy túl késő. Bár az őrök talán még megölhették volna Mazedrint valahogyan távolról, hogy a császárnő az utolsó pillanatban a helyére léphessen, de már csak pár kristálydarab van hátra. A főtanácsos mindjárt végez. Ha pedig a mágia elkezd kiáramlani a szobor szemén keresztül, nem lehet majd a bárót többé elérni. Körbe fogja fonni a sötét erő, és elfedi a külvilág elől. Vége.

Csönd telepedett a teremre. Mazedrin nem kérdezett többet, hanem ledermedve állt a mágikus körökön belül.

Aztán egyszerre ledobta a kezéből az utolsó kristályokat, majd félretaszította az egész szobrot. Az egy puffanással feldőlt, és összetört. A fáradságos munkával összeállított, színes, üvegesen áttetsző ásványok csörömpölve gurultak széjjel a kőpadlón.

Majd a báró kilépett a varázskörökből. Sarkon fordult, és kiviharzott a teremből a döbbent császárnő mellett. Vissza sem nézett a ládára vagy a csillogó-villogó, ezerfelé szerteszóródott szobordarabokra.

*

Nevra egy ideje hátrahagyta Henriket a trónterem fölötti teremben, hogy a fiatal férfi idézzen elő egy újabb omladozást, ha vízpárát érez terjengeni. Utána a varázslónő egyedül rótta a palota folyosóit, a mágikus erők alakulását térképezve fel. Jól sikerült az apró robbantás okozta zavarás, és megnyíltak a varázskörök a férje számára. Elvégezte a feladatát.

Szívből remélte, hogy Mazedrinnek volt annyi esze, hogy az utolsó pillanatig magánál tartsa az amulettfelet, és most már a világuralom megszerzésén dolgozik.

Nevra éppen a Bársony-folyosón haladt keresztül, ahol a falakat, a padlót, a plafont mindenfelé vörös szövetek borították, amikor megérezte a fájdalmat. Belülről égette, mintha egyszerre lenyelt volna egy üstre való maró anyagot.

Rögtön rájött, hogy a Tigriskarom Csapása méreg kezd hatni. Egyébként is számított rá, hogy Atala meg fogja inni a varázsszert, ezért a fordulat nem érte váratlanul. A Tigriskarom Csapása főzet hatásáról is volt annyi fogalma, hogy az elviselhetetlenül szúró fájdalmat beazonosíthassa.

A varázslónő lerogyott a Bársony-folyosó padlójára, mert nem bírt tovább talpon maradni. Elterült a vörös szövetek között.

Valamiért az a kósza gondolat ötlött a fejébe, hogy még szerencse, hogy nem azelőtt az ügyefogyott, szürkeköpenyes fiatalember előtt esett össze. Milyen kellemetlen lett volna az értetlenkedő sopánkodását hallgatni! Aztán már nem nagyon tudott másra gondolni, csak a fájdalomra.

Tényleg hasonlított a méreg okozta érzés arra, mintha egy jókora fenevad ezer karommal tépné, nem véletlenül adták a nevét. Valószínűleg, ha a hidrának sikerült volna őt leköpnie a savval, az is hasonló élmény lett volna. Ennek viszont legalább külső nyoma nem volt, csak belülről mart.

Nevra kénytelen volt az úrnőnél hagyni az üvegcsét a veszedelmes méreggel, hogy Atala biztonságban érezhesse magát Mazedrinnel kapcsolatban, és ne jusson eszébe más módon megölni a férjét. Valószínű volt hát, hogy előbb-utóbb sor kerül arra, hogy a császárnő megissza ma a mérget.

Nevra tudta, hogy Atala csak az utolsó pillanatban fogja megtenni, mert amíg nem biztos a teljes győzelmében vagy bukásában, fennáll a lehetőség, hogy szüksége lesz még a legfontosabb tanácsosára. Mazedrin nélkül Atala nem bírná fenntartani az uralmát az eddigiek szerint, és ezt a császárnő is tudta. Így Nevrának nem kellett attól tartania, hogy Atala túl hamar megissza a Tigriskarom Csapása főzetet.

Az elmúlt napok során többször is felmerült benne, hogy megpróbálja kicserélni a főzetet az úrnő nyakláncán lógó üvegben más szerre, de számítani lehetett rá, hogy Atala ügyelni fog a méreg eredetiségére, és még az utolsó pillanatban is ellenőriztethette a hozzá hű mágusokkal. Biztosan rájött volna a csalásra. Az egész akció lehetetlenségéről nem is beszélve, hiszen Atala éjjel-nappal a nyakában hordta az üvegcsét. Nem maradt más megoldás: ha meg akarta menteni a férje életét, kénytelen volt otthagyni a mérget az úrnőnél.

A varázslónő ezután arra gondolt, hogy a mérgekkel szemben már a sok év során elég ellenállóvá vált szervezete miatt könnyen lehet, hogy órákig fog szenvedni a palota folyosóján, embertelen kínok között, bár egy átlagos személyt egy-két perc alatt is megölhetne ez a főzet. Ő viszont már annyira megedződött a különböző kipárolgások és füstök felhőiben, hogy esélyes, hogy nem fogja rövid gyötrődéssel megúszni. Lennének sokkal kíméletesebb módok is arra, hogy búcsút mondjon az életének. Többek között, ez volt egy másik fő oka annak, hogy tartani akart magánál az utolsó pillanatig egy mérgezett tőrt. Kellően humánus eszköz lett volna a szenvedések befejezésére, amint elviselhetetlenné válik a Tigriskarom Csapása főzet hatása. Milyen jó is lenne most az a penge!

Egy dolog miatt azért mégsem bánta igazán a fegyver elvesztését, vagy azt, hogy nem hozott el helyette egy másikat a halott Ogtól: a mérgek rajongójaként ez volt az utolsó alkalma, hogy megfigyelhesse egy különleges szer működését. Legalább megragadhatja életének ezt az utolsó lehetőségét, hogy pont egy ilyen ritka, szigorúan tiltott főzet hatását tanulmányozhassa, mint a Tigriskarom Csapása. Még az a tény sem tudta visszatartani, hogy saját magán kell megtapasztalnia a tüneteket.

Nevra azt hitte, hogy az utolsó dolog, amit látni fog, az a folyosó bársonyszőnyegének émelyítő vörössége lesz. Behunyta a szemét, és átadta magát a testébe tépő egyre erősebb belső fájdalomnak. Egyszerre azonban léptek dobbantak mellette, majd árnyék hullott rá. Nehézkesen felnézett, és legnagyobb döbbenetére a férjét pillantotta meg. Mazedrin odatérdelt mellé. A következő pillanatban pedig már átkarolta a felesége vállát, hogy felültethesse.

- Te meg... mit művelsz itt?! - Nevra a fájdalomtól szaggatottan kapkodta a levegőt. Úgy érezte, mintha forró ólmot öntöttek volna le a torkán. - Hogy... kerülsz... ide?

A báró a falnak támasztotta a nőt egy nagyjából kényelmesnek tűnő pózban.

- Milyen gyorsan főzhető meg ennek a nyavalyás löttynek az ellenszere? - hadarta a férfi.

- Nincs ellenszer...

- Ugyan már! Ha olyan csodálatos méregkeverő vagy, mint amilyennek mondod magad, biztosan ismered egy használható ellenméreg receptjét!

- Persze, létezik ellenméreg. Mindössze egy óra hosszáig őrzi meg a varázshatását, mielőtt elpárologna, ezért nem volt értelme, hogy előre elkészítsem... Ennyire pontosan nem lehetett kiszámítani, hogy Atala mikor akarja meginni a mérget...

- ... De most még megfőzhetnénk, nem?

- Nem. Nem lehetséges.

- Mi az, hogy nem lehetséges?

- Túl nehéz... Ráadásul, a rendkívül ritka tigrisgyémánt kell hozzá. Sehol máshol nem található, csak a császári kincstárban... ahová még a tolvajok fejedelme sem merészelne betörni... - A nő kicsit elhallgatott, amíg erőt gyűjtött, majd zihálva folytatta: - Szóval, vehetjük úgy, hogy nincs ellenméreg. Mi a kékazúr égért kellett idejönnöd?! Ahelyett, hogy a világuralomért küzdenél... Ekkora bolond nem lehetsz!

- Hallgass már el, ne pazarold az erődet ostoba szövegre! Inkább tarts ki, hazaviszlek a villánkba! Miközben téged kerestelek, összetalálkoztam a folyosón a nomád testőrömmel és egy börtönőr társával. Jelentést tenni jöttek a fővárosba. A süket szolgánk meg utánunk küldte őket, ezért itt bóklásztak egy rakás szitakötővel. Megbeszéltem velük, hogy segítenek kijutnunk a palotából Atala őrein keresztül, úgyhogy már a déli személyzeti bejárathoz tartanak, megtisztítják az utat nekünk.

A férfi erőszakkal talpra rántotta a feleségét. Elkezdte vonszolni egy rejtekfolyosó felé, amelyet bársonydrapéria takart.

- Minek mennénk haza? - pihegte Nevra. - Nem mindegy, hogy hol halok meg? Megfelel nekem itt is... Te pedig siess vissza a keleti szárnyba, talán még nem túl késő!

- Hazamegyünk, és megpróbálom megfőzni az ellenmérget, de muszáj velem jönnöd, mert az útmutatásod nélkül nem boldogulok.

- Te semmit sem fogsz fel abból, amit mondok? - A nőt megsokszorozott erővel öntötte el a maró fájdalom, amióta lábra kellett állnia. Legszívesebben már pusztán emiatt is visszaomlott volna a padlóra. - Nem tudjuk megfőzni az ellenmérget.

- De, igen, mert van tigrisgyémántunk. És most már tényleg fejezd be az akadékoskodást!

- Nincs is tigrisgyémántunk! Senkinek sincs... - Nevra megpróbált megkapaszkodni a rejtekfolyosót takaró drapéria szövetében és megállásra kényszeríteni a férjét, de nem sikerült. Mazedrin időben észrevette a szándékát, és félrehúzta, mielőtt elérhette volna az anyagot.

- Szerinted, ez mégis micsoda? - Azzal a báró felmutatta a bal kezét: szokás szerint a régi nemesi családok pecsétgyűrűi csillogtak-villogtak rajta. Az egyik ujján az egykori Chellionok gyűrűje fénylett. Az ékszer vésett, fekete kövét aranyszín cirmok szelték át. - Amikor a társcsászárok annak idején kivégeztették a Chellionokat, elkobozták tőlük az összes tigrisgyémántos ékszerüket, és a kincstár mélyére vetették. Atala viszont nagyvonalúan nekem ajándékozta a pecsétgyűrűt. Gondolod, hogy azért tartottam meg a letűnt nemesi családok giccses ékszereit, mert ezzel akarom riogatni az ellenfeleimet, mint egy pusztai kentaur a skalpjaival? Hát, nem! Pontosan azért, hogy hátha egyszer még jól jönnek, régi okiratok meghamisításához vagy mágikus trükkök feloldásához a ritka ásványköveikkel...

- Akkor sem leszel képes időben megfőzni egy ilyen bonyolult ellenmérget! - tiltakozott a terv ellen a varázslónő továbbra is. - Nekem nincs annyi erőm, hogy megcsináljam, te pedig sosem fogod tudni pontosan kimérni a nyolcféle csontőrleményt, megpirítani az illanó pöfeteget, meghámozni húsz aranyalmát, leszűrni egy korsó sellővért vagy eltalálni a keverés megfelelő sebességét. Menj vissza a varázskörökhöz, hozd helyre a késlekedésed okozta lemaradást! Hagyj magamra, és küzdj a világuralomért!

Mazedrin elhúzta a száját:

- Ugye, nem várod, hogy előadjak itt neked egy szerelmi vallomást?

Majd a főtanácsos minden további nélkül maga után húzta a nőt a rejtekfolyosó árnyai közé. Nevra nem ellenkezett többé, hanem a férfi karjába kapaszkodva követte a sötét, pókhálós alagútba. Rá kellett ébrednie, hogy a férje válaszát hallva egy pillanatra elfeledkezett a testét gyötrő fájdalomról.

*

Atala a falnak dőlt, és kék vértől ragacsos tenyerével eltakarta az arcát.

Úgy érezte, hogy soha többé semmit sem akar látni.

Vége. Mindennek vége.

Mazedrin összedöntötte a szobrot, és már nincs idő újraépíteni. Ezer darabra hullott. Örökre elveszett az illékony esély a világuralom megszerzésére. Nem maradt semmi. A láda mágiája megzabolázhatatlan, és hamarosan elfáradnak az ősmágusok a beléptető varázsköreikkel, akkor pedig az erő örökre megközelíthetetlenné fog válni. Atalának már egyébként sincs ideje egy egész szobrot újra összerakni. A ma esti varázsszertartás megismételhetetlen. Csak egy bezárt, kavargó, gyilkos sötétséggomolyag lett a láda tartalmából a tükröző márványkőből faragott tű körül, a mozaikkövek körében bebörtönözve. Thiago halott. A császárnő tenyerén az immár elkékült seb pedig egyre több jeges fájdalmat lövell magából...

A nő keze lehullott a térdére, a feje pedig oldalra bukott. Rázta a hideg, de már nem is bánta volna, ha a méreg gyorsabban hatna. Csak legyen már tényleg vége... A tekintete azonban ekkor a külső védőkört stabilizáló vörös mozaikkövekre tévedt. És egy gondolat kezdett megformálódni a fejében.

Ha meg kell halnia, pusztuljon hát vele minden! Az egész átkozott Birodalom! Minden árulóval és hűtlennel, még az utolsó halászokkal vagy földművesekkel is! Senki nem érdemli meg, hogy nyugodtan élhesse az életét, amíg a császárnőjük mindent elveszít...

Atala összeszedte minden erejét, és térden odavonszolta magát a varázskörökhöz.

Kék vérben úszó, jégkristályokkal borított keze lecsapódott az első mozaikkőre, és kitépte a helyéről. Félrehajította a sarokba. A kövecskék működését jelző varázsfény kihunyt, a bent kavargó fekete árnyak pedig felmorajlottak.

A láda teteje kivágódott, és egyszerre okádni kezdte magából a füstszerű feketeséget.

Közben Atala megragadta a következő piros kövecskét, és azt is félredobta...

*

Zizik lépésről lépésre araszolt a császári palota gyertyafényes folyosóin. Magában fohászkodott, hogy ne ő találjon rá a Titkos Küldetés során szerzett holmikra. Marta sokkal ügyesebben intézné a lopást, jusson csak az asszonynak ez a feladat! Csak nehogy itt legyen a zsák!

A félkoboldnak eddig szerencséje volt. Már majdnem az egész palotarészt végignézte, és nyomát sem látta a varázstárgyaknak.

- Huh! Úgy tűnik, megúszom - fújt egyet, amikor ismét eredménytelenül csukta be maga mögött egy terem ajtaját. A legjobban attól félt, hogy egy esetleges kudarccal csalódást okozhat Martának. Inkább nem is akarta kipróbálni, hogy képes lenne-e egyedül visszalopni a zsákot.

Éppen befordult egy újabb kanyarban, amikor azonban hátrahőkölt. Belefutott ugyanis egy nagy csapat fegyveresbe. Egy tucatnyi palotaőr iparkodott a folyosón.

Zizikben megállt az ütő. Te azúrkék ég! Ezek mindjárt elkapják őt, mint betörőt...

Hanyatt-homlok pucolni kezdett visszafelé.

Már készült leporzani egy lépcsőn, ám ekkor meghallotta a fegyveresek vezérének utasítását:

- Hagyjátok azt a félkobold besurranót! Siessünk a keleti szárnyba, nincs időnk megállni. Segítenünk kell a fenséges császárnőnek - éljen örökké! -, kardélre kell hánynunk minden ottani betolakodót!

Az őrök ezzel el is trappoltak az ellenkező irányba.

Segíteni? A császárnőnek? Kardélre hányni minden betolakodót? Zizik megtorpant.

Ráadásul az őrök épp arra futnak, amerre Marta ment. Mi van, ha pont az asszonyságot kapják el?

A félkobold biztosan érezte, hogy nem hagyhatja, hogy ez a rakás felfegyverzett harcos célba érjen. Nem engedheti, hogy bántsák Martát!

Nem volt ideje végiggondolni az esélyeket. Csak megtette az első eszébe jutó dolgot: megragadott egy karos gyertyatartót, és meglóbálta. Majd egy jókora harci visítással a nagy csapat őr után vetette magát.

*

Atala félredobott még egy mozaikkövet, aztán erőtlenül rogyott össze. A láda körül egyre sűrűbb lett a fekete kavargás. A morgás is erősödött. Végre kitörnek az árnyak...

Egyszerre ráébredt, hogy még ott lóg fehér tunikája övére függesztve a duliathi rézből készült furulya.

Akkor tette el, amikor még azt hitte, hogy lesz értelme magát megvédenie az árnyak erejétől... Mintha évek teltek volna el azóta, pedig ma reggel volt. Akkor még azt gondolta, hogy ha esetleg előkerülne valamilyen csoda folytán az énekes tetka, jól jöhet. Annyi terve és ötlete volt... Mind nem számít már.

Atala földhöz vágta a hangszert, de nem sikerült kettérepesztenie a ritka varázstárgyat.

Bár már úgy remegett a keze a mérgezéstől, mintha ráznák, mégis újra magasba emelte a furulyát. Igyekezett erőt gyűjteni egy utolsó lesújtáshoz.

Ekkor azonban egy hang csattant az ajtó felől:

- Na, álljon meg a menet! Ide azzal a hangszerrel!

És bedübörgött egy rongyos úti ruhákat viselő, termetes asszonyság. Dióbarna haját egyetlen faágacska tűzte kontyba a tarkóján. A nő nyomában egy ocsmány, félig csupasz madár csámpázott be.

A megtermett asszony a császárnő felé rontott.

Bár a történések váratlanul érték Atalát, volt annyi lélekjelenléte, hogy időben cselekedjen.

Fogta magát, és minden megmaradt erejét összeszedve, bedobta a hangszert az árnyak legmélyére a láda felé, mielőtt a faág-kontyos asszony elérhette volna.

A rézfurulya csörrenve eltűnt a sötét mágia sűrűjében, majd egyenesen a felnyílt láda mélyén koppant.

Utána Atala összeomlott a padlón. A méreg jeges dermedése végleg elborította. Már nem érzett mást, csak a földöntúli hidegséget. Mintha a tudata lassan átszivárogna a valóságból egy megfagyott, üres világba...

Még annyit látott, mielőtt végleg elsötétült előtte minden, hogy a kontyos nőszemély a madár riadt hápogásától kísérve egyenesen beveti magát a fekete mágia bugyraiba a hangszerért, a biztos halálba. Eltűnik a füstkavargás mélyén, a madár pedig rémülten rikoltozik utána. Ekkorra azonban a császárnőt már végleg legyűrte a méreg, és kihunyt szemében a fény.

*

A palota folyosóin végigvisszhangzott az ijesztő morajlás. Lorilla nem rég talált vissza Gorthoshoz a palotakertben, és eddig az apjától megtudottakat mesélte sietősen, egy padra lehuppanva. Közben gépies idegességgel a pávákat etetgette az egyik bokor termésével. Már épp arra jutottak, hogy közös erővel indulnak a társaik megkeresésére, amikor a rémséges hang felzendült.

- A láda... - nyögte az idős varázsló halálra válva. - Máris elszabadult a mágiája...

- Gyorsan! - Lorilla felugrott. - A többiek! Figyelmeztetnünk kell őket!

Szaladni kezdtek az épület belseje felé. Gorthos elvégzett egy keresőbűbájt az amulettjei segítségével. Szerencsére, kellő közelségben voltak ahhoz, hogy működjön a nem túl nagy hatótávolságú varázslat, és érzékelje a társaikon még a városfalakon kívül elhelyezett mágikus jelölést.

- Henrik van hozzánk a legközelebb - tájékoztatta a lányt, és az egyik lépcsőre mutatott.

Szedték a lábukat, ahogy bírták, és hamarosan valóban meglátták a rémülten bolyongó Hebrencset.

- Mi folyik itt? - futott elébük a fiatalember. - Remegnek a falak, és mintha fekete füst kezdene terjengeni...

- Kitört egy rémes varázsláda - fújtatott Lorilla. - Félő, hogy mindent el fog pusztítani. Menekülni kell!

- Gyerünk, szaladjunk a többiekért! - Henrik karon ragadta a lányt, meglódulva.

- Nem menekülhetünk - állította meg őket Gorthos. - Ennek a mágiának az ereje bárhol utolér. Ki kell találnunk valami mást.

- Mégis, mit tehetnénk? - jajongott Henrik a fejét fogva.

- Támadt egy ötletem - csillant fel hirtelen Lorilla szeme.

A két társa kérdőn nézett rá, a lány pedig kapkodva keresgélni kezdett a hátizsákjában.

- Van itt nálam valami - mutatta fel hamarosan. Egy duliathi rézfurulyát tartott a kezében.

- Ezt meg honnan szerezted? - képedt el Gorthos.

- Kiloptam az apám köpenye zsebéből.

- Mégis, mikor?

- Amikor megígértette velem, hogy azonnal elhagyom a palotát, és búcsúzóul megölelt. Persze, nekem eszem ágában sem volt azt tenni, amit mond, ezért inkább elcsórtam a furulyát, amikor észrevettem a zsebében. Gondolom, ő csak a biztonság kedvéért tartotta magánál a bűvös hangszert, mert úgysem tudott volna mit kezdeni vele a tetka nélkül. Mi viszont tudjuk, hogy Martánál van a madár, úgyhogy, gyerünk, keressük meg őket! Így még talán elűzhetjük az árnyakat. A duliathi rézfurulya meg tudja szólaltatni a tetka varázslatos énekét.

Az ötlet mindenkit felélénkített, és egyből futásnak eredtek a furulyát szorongatva.

Gorthos újabb keresőbűbájt idézett meg.

- Martát nem észleli a varázslatom - szuszogta futás közben az idős mágus, egy aggodalmas homlokráncolással. - A tetka viszont a keleti szárnyban van. Arra kell tartanunk.

Kanyar kanyart követett, lépcsőn fel, lépcsőn le, és már éppen befordultak volna a keleti szárnyhoz vezető utolsó folyosóra...

Amikor egyenesen belebotlottak Zizikbe. A félkobold azonban nem volt egyedül, hanem egy tucatnyi fegyveres palotaőrrel hadakozott egy gyertyatartó állványt suhogtatva maga körül.

- Zizik?

A félkobold lebukott egy szúrás elől, és átbukfencezett két lesújtó kardél között.

- Segítség! - sivított oda a társainak, akik végre észbe kaptak.

Gorthos megidézett egy pajzsbűbájt a félkobold feje fölé, megvédve egy pallos csapásától. Henrik keresni kezdett a holmijában egy használható csattanóport. Lorilla pedig előkapta a vadászkését, és eltérített egy szúrást Zizik válla mellől.

- Egyikük sem juthat be élve a keleti szárnyba! - mennydörögte az őrök parancsnoka. - A fenséges császárnő - éljen örökké! - utasítása az volt ma délután, hogy a legmegbízhatóbb őrökön kívül senki nem teheti be a lábát holnap reggelig. Halál rájuk!

Lorilla félrecsapott egy újabb döfést, Zizik pedig letarolt egy óvatlan őrt a gyertyatartó suhintásával. Közben viszont a sötét mágia egyre sűrűbb füstje kavargott körülöttük, árnyakkal töltve meg mindent.

Henrik is bevetette magát melléjük a küzdelem közepébe. Mostanra előhalászott egy szövetzacskót a hátizsákjából, és azt szorongatta a markában.

- Fuss! - súgta a fiatalember a lehető leghalkabban Lorilla fülébe. - Mi eltereljük a figyelmüket, te addig bejuthatsz a furulyával a keleti folyosóra. Legyél rettentően gyors!

A lány igyekezett magát lelkiekben felkészíteni, Henrik pedig a következő pillanatban egy marék sárga port hajított ki a szövetzacskóból. A felhőnyi anyag elszállt az őrök felé, ott pedig pukkadozni kezdett, és szikraesővel borította be a megzavarodott harcosokat.

Lorilla nem teketóriázott. Teljes erejéből futni kezdett a keleti szárny felé. Átugrott két szikrák közt vergődő őrt, és beszáguldott a tiltott folyosóra.

Egyedül futott, dobogó léptekkel, kezében a duliathi rézfurulyával.

*

Mazedrin sosem gondolta volna, hogy egyszer az életben még a hasznára válik, hogy a felesége távollétében ő szokta gondozni a méregtenyészetet. Most viszont rutinos mozdulattal választotta ki az illanó pöfeteg cserepét a legfelső polcról. Megismerte a pulzáló fehér gömböt, mert két naponta mindig le kellett portalanítania Nevra instrukciói szerint.

Kitette az asztalra, mire a gomba egy pöffenéssel négyfelé osztódott. Még egy pukkanás, és már tizenhat sápatag gombóc rezgett a cserépben. A főtanácsos sietve kirántotta az egyik darabot, mert tudta, hogy ez az élőlény veszélyt érezve pillanatok alatt egyre kisebb egységekre tagolódik a cserépben, és neki egy közepes darabra volt szüksége.

Közben Bayu, Reno és a két szitakötő a sarokban pucolta az aranyalmákat. Már mindent fémforgács terített be körülöttük.

- Mennyi időnk lehet még? - kérdezte tőlük a főtanácsos, mialatt felhúzta a pöfeteget egy nyársra, és a tűz fölé tartotta.

A két férfi nem tudott mit felelni.

Bár a felesége szerint szép lassan kellett volna pirítgatni a gombát, amíg aranybarnára nem sül, Mazedrinnek elég volt egyetlen pillantást vetnie a nőre, akit egy takaróra fektettek a fal tövében. Nevra szeme már lecsukódott, és egy gyanús vérpatakocska csordogált az ajkai közül a gyapjútakaróra. A nő meg sem moccant, pedig mostanáig folyamatosan remegett a fájdalomtól. Most viszont már csak hevert, míg gyűlt az álla körül a vértócsa.

A férfi inkább benyomta a pöfeteget a lángok közepébe. Annyit várt csak, hogy hellyel-közzel megpörkölődjön, és már csobbantotta is bele a leszűrt sellővérbe.

Aztán egyetlen rántással lecibálta az ujjáról az összes pecsétgyűrűt. Fémes kopogással szétgurultak a helyiség padlóján. Mazedrin csak egyet tartott szorosan az ujjbegyei között, a tigrisgyémántosat.

Letette az asztal közepére, majd felkapta a kalapácsot a mozsártörő mellől. Egy jól irányzott csapással végleg összezúzta a fémfoglalatot, hogy kiszabadíthassa az egyedülálló drágakövet.

*

Lorilla kifulladva érkezett a legkeletibb termekhez. Már a vérfagyasztó morajlás közeledéséből és a baljós véres férfi lábnyomok irányából sejtette, hogy hová kell tartania.

Aztán az utolsó kanyart elhagyva meg is pillantotta a helyiséget. Onnan áradt kifelé a fekete mágia füstje.

A tetka a küszöbön állt, Lorilla pedig odafutott hozzá.

A madár arcán kövér könnycseppek peregtek le, és egyedül toporgott. Marta sehol, benn a fal mentén pedig Atala császárnő elkékült, jégkristályokkal borított holtteste hevert. Az ajtótól nem messze még egy halott palotaőr, szemben meg egy gyilkos erőktől fortyogó, sötétségbe burkolózó láda...

- Te kékazúr ég! - hűlt el a lány. - Itt meg mi történt?

- Szegény Marta meghalt - sírdogálta a tetka. - Megpróbált kihozni egy furulyát az árnyak közül, de elnyelte a fekete mágia. Nem bukkant elő többé, és a hangszer is elveszett. Annyira sajnálom...

- Ne sírj! Cselekednünk kell. - A lány úrrá lett rémületén, és megsimogatta a madár feje búbját: - Marta is ezt tanította, úgyhogy erősnek kell maradnunk, már csak az emlékéért is! Gyere!

Felmutatta a nála lévő rézfurulyát a tetka felé:

- Készen állsz az éneklésre?

A szárnyas szortyogva bólintott. Bár a lány torkát is szorongatni kezdte a sírhatnék az asszonyság elvesztésének gondolatára, nem engedte, hogy az érzés eluralkodjon rajta. Nincs idő. Megragadta a furulyát, és hagyta, hogy a varázstárgy ereje vezesse a mozdulatait.

Az ajkához emelte, majd belefújt.

A hangszerből bús, nem evilági dallam tört elő. Végigrezgett a levegőben, a falakban, belekúszott az örvénylő sötétségbe.

A tetka pedig hátrabillentette a fejét, és énekbe fogott. Egyszerre olyan gyönyörű ária szökött elő a torkából, amilyenhez foghatót Lorilla még sosem hallott. A tündéri dallam egyre hangosodott, egyre dagadt, egyre messzebbre áradt.

A láda morajlása mindeközben halkult, a sötétség is hátrébb húzódott. Lorilla reménytől és büszkeségtől dobogó szívvel nézte, ahogy közös daluk az árnyak fölé nő, legyőzi a sűrű füstöt, és megbékélteti a veszedelmes erőket.

Csak szállt, szállt a bűvös ének. A fekete mágia pedig egészen a láda köré szorult vissza. A lány érezte, hogy már nincs sok hátra a sikerhez...

Ám ekkor egy utolsó bűbájos trillával véget ért a dal. A furulyából kifogyott a dallam, és a tetka is egy köhintéssel befejezte éneklését.

A láda felmordult. Megint kavarogni kezdett a füst.

- Gyorsan lejátszom még egyszer! - hadarta Lorilla.

A furulya azonban ekkor egy pattanással elrepedt.

- Jaj, ne! Gorthos még az utazás során mesélte, hogy a duliathi rézfurulyák egyetlen zenélés után eltörnek, és nem használhatók többé! - jutott eszébe a lánynak.

A tetka erre megpróbált zene nélkül is énekelni, de csak vérszegény károgás hagyta el a torkát. A láda pedig egyre ijesztőbben morajlott újra az ismét kiáradó sötét füst mélyén.

- Most mi lesz? - Lorilla szemét könnyek homályosították el. - Mindennek vége, nem tudtuk megállítani a gonosz erők kitörését! Nem volt elég a dalunk... Pedig már olyan kicsi hiányzott! Annyira sajnálom... Elpusztul egész Iziliar...

Ekkor azonban fémes koppanással előgurult valami az árnyak közül. Egy másik, ép duliathi rézfurulya! Egyenesen odapattogott a lány csizmája elé.

A következő pillanatban pedig nehézkesen ugyan, de előmászott a láda körül gomolygó füst közepéből Marta. A bőrét elfeketedett foltok tucatjai borították, és az egyik füle hiányzott, a helyén csak koromfekete csík. Bár szörnyű állapotban volt, az asszonyságnak még épp maradt ereje kifelé vonszolni magát.

Lorilla örömében a kezét összecsapva felsikkantott:

- Jaj de jó, hát élsz? Mégis, mi történt veled? Hogyan...?

Az asszonyság azonban közbeordította:

- Fújjad már, lányom! Vagy gondolod, hogy van időnk trécselni?!

Lorilla erre végre magához tért, és felkapta a porból a varázshangszert.

Hamarosan újra betöltötte a sötétségtől roskadozó termet a földöntúli dallam árnyűző trillázása.

72. fejezet: Egy fekete láda mellett

Marta erősen szédült a fél füle elvesztése miatt. Csak harmadjára sikerült talpra kecmeregnie, pedig Lorilla is a segítségére sietett.

Közben még mindig aggodalmasan figyelték a fekete ládát is. A tetka második dalára a roppant faláda teteje bezárult, és végleg magába nyelte a sötétséget, mégis félve pillantgattak felé. Szerencsére, úgy tűnt, hogy a rémséges varázstárgy nem moccan újra.

- Azt hiszem, túléltük - fújtatott Lorilla, és megpróbált leporolni az asszonyság karjáról pár fekete foltot. A sötét pacák azonban nem távoztak.

Marta is megkísérelte ledörgölni az egyiket, de az sem vezetett eredményre.

- Hagyjuk! - legyintett rá az asszonyság. - Inkább ellenőrizzük közelről a ládát!

Odaóvakodtak, és megnézték. A varázstárgy néma csöndben pihent, lecsukott fedéllel.

- Jól van, úgy tűnik, sikerült lecsitítanunk. - Marta erre meglapogatta a tetka hátát. - Derekas éneklés volt, fiam.

- Köszönöm - húzta ki magát a madár. - Sosem gondoltam volna, hogy képes vagyok ilyesmire.

Ekkor nyílt az ajtó, és betoppant rajta Henrik, Gorthos és Zizik. A félkobold egyenest az asszonysághoz futott:

- Annyira aggódtam! Gorthos azt mesélte, hogy nem észlelt téged a keresőbűbája. Már a legrosszabbra gondoltam...

- Én is azt hittem, hogy végleg befellegzett, amikor a ládához ugrottam a duliathi rézből készült furulyáért - ismerte be az asszonyság. - Elnyelt a fekete mágia.

- Attól lettél ilyen foltos? Nem néz ki túl megnyugtatóan - hüledezett Henrik is. - És - te azúrkék ég! - a füled!

- Elpárolgott. - Marta megtapogatta a fél füle hűlt helyét. Fájdalmat nem is igazán érzett, inkább valami csengő ürességet. - Nem bánnám, ha ezt az egész emléket gyorsan ki tudnám törölni a fejemből. A láda úgy szippantott magába, mint egy feneketlen szakadék, és mélységes sötétségbe húzott alá...

Elhallgatott, mert rájött, hogy tőle szokatlan módon nem találja a szavakat a félelmetes élményre. Egy kis ideig küzdött az előtoluló rossz érzéssel. Végül abból nyert erőt, ahogy végignézett a társain.

Henrik a nyakát nyújtogatta a láda és a holttestek felé, félelemmel vegyes kíváncsisággal. Gorthos éppen a brosst vette elő, és neki magyarázott a hátborzongató eseményekről. Lorilla a tetkát ölelgette könnyben úszó szemmel. Zizik pedig Martát nézte továbbra is aggodalommal.

- Ti jól vagytok? - tudakolta a termetes nő.

Zizik bólintott egy aprót:

- Igen, együttes erővel sikerült bezárnunk egy oldalterembe az őröket, akikkel eddig hadakoztunk.

Marta a palotaőrség gondolatára visszanyerte a lélekjelenlétét. Maga köré gyűjtötte a csapattársait, Henriket a grabancánál fogva húzva be a körbe, mert a fiatal férfi úgy elbámészkodott.

- Gyanítom, hogy nem sok időnk van rendezni a sorainkat - hadarta az asszonyság -, úgyhogy szorítkozzunk a legsürgősebbekre. Kinek akad ötlete arra, hogy mi a pudvás tökhaj lehet itt ez a rémláda?

- Nekem van egy elméletem - szólalt meg Gorthos. - Lorilla most éjjel mesélte, hogy a szülei kiderítettek egy komoly császári titkot: a néhai Odo császár egy alakváltó kentaur volt, és ő hozta a ládát a palotába. Márpedig, ha ez igaz, akkor a rejtély magyarázata a kentauroknál lehet. A kentaurok viszont irtóznak a varázslatoktól, igen szokatlan, ha bármilyen mágikus tárgyhoz közük van. Éppen ezért egyből eszembe jutott az Ilvana-erdő, ahol utunk során az elátkozott kutat láttuk. Emlékeztek? Még el is tettem belőle egy követ.

- Pfuj, ahol a sok pók nyüzsgött? - Lorillát kirázta a hideg.

- Igen, az Ilvana-erdőt sokáig a kentaurok lakták - bólogatott az öreg varázsló. - Ha Odo megfordult köztük kentaur alakjában, rátalálhatott a sötét kútra. Talán - a társaival ellentétben -, az ő érdeklődését felkeltette a titokzatos mélység, és amikor megvizsgálta, felhúzta onnan a varázsládát. Senki más nem tehette ezt meg észrevétlenül ott a kentaurerdő közepén, csak egy kentaur. Ismert történelmi tény, hogy Simkar társcsászár fellógatásakor sáskáktól nyüzsgött a kút, a mi ottjártunkkor pedig pókok lepték el. A kövei máig árasztják a sötét varázserő emlékét. Ha évről évre magához vonzza a rovarokat és pókokat, holott már üres, biztosan rendkívüli mágiát tartalmazott egykor. Úgy vélem, elképzelhető, hogy ennek a ládának a rejtekhelyéül szolgált.

Marta tűnődve megpiszkálta a terem egyik vérfoltos kövét a bakancsa orrával:

- Meg kell hagyni, jó hosszúra sikeredett az okfejtésed, csak éppen a kérdésemre nem válaszoltál: Voltaképpen mi is ez a láda?

- Nos, azt én sem sejtem - ismerte be az idős mágus. - Hiába vizsgálgattam ugyanis az utunk során a kút kövét, nem ismertem fel a varázserő eredetét.

- Hát, akkor ne pazaroljunk erre több időt! - Az asszonyság rántott egyet a vállán, és körbenézte újból a társait. Lorillához érve szóvá tette: - Ti egyáltalán mit kerestek itt Gorthossal a palotában? Nem a főtanácsosi villában kellene lennetek?

- De, először oda is mentünk - magyarázkodott a lány. - Gorthos egy rejtővarázslatával keresztüljutottunk a falon posztoló őrökön, és végiglopakodtunk a fél városon. Csakhogy az otthonomba érve a szolga ideirányított, mondván, hogy itt találjuk a szüleimet. Az apám meghagyta neki parancsba, hogy mindenkit küldjön utána a palotába. Illetve hát, apa pont az ellenkezőjét kérte, de a szolga kissé süket, és félreértette az utasítást.

- Így már világos. Elég is az elmélkedésből! - Az asszonyság toppantott egyet. - Gyerünk, el kellene döntenünk, hogy hogyan tovább.

- Szerintem, vigyünk el téged egy élettemplomba! - javasolta Zizik. - Meg kellene nézetni a hiányzó füledet, meg amúgy is, az efféle varázserőknek lehetnek lappangó káros hatásai.

- Ne aggódj, most már megmaradok. - Marta megpaskolta a félkobold vállát. - De tény, hogy amíg lenn voltam a sötétség mélyén, magam is kételkedtem. Nem is értem, hogy hogyan élhettem túl ekkora erejű fekete mágia közelségét. Egészen biztos voltam benne, hogy meg fog ölni, ahogy rám zárult a sötétség, és haldoklók nem evilági sikolyai töltötték be a fejemet... Nem is részletezem inkább. A lényeg, hogy tudatosult bennem, hogy ez maga a vég. Egyszerre viszont megéreztem egy szőrös kis szellemkéz szorítását a könyökömön. Vezetni kezdett előre a sötétben, én pedig követtem. Aztán kitapintottam a duliathi rézfurulyát a semmiben. Kidobtam a felszínre, mert tudtam, hogy benn az árnyak között nem tudnám megszólaltatni. Az apró szellemkéz húzott tovább, előre. Mászni kezdtem. Csak másztam, és másztam utána... Végül egyik pillanatban kiértem a felszínre. Hogyan menekülhettem meg?

Zizik ekkor furcsa zavarban köszörült egyet a torkán:

- Khm, én... Azt hiszem, van egy elképzelésem.

- Igen, fiam? Ki vele, mi az?

- Hát, ööö... Csak kérlek ígérd meg, hogy nem fogsz a földbe kalapálni, ha elárulom!

Marta összecsippentette gyanakvással a szemét, de azért biccentett egyet:

- Halljuk!

- A... a gnómok között él az a babona, hogy bizonyos kiszárított taplógombák megvédik őket a rontásoktól, ezért teleaggatják velük a sátraikat...

- Igen, és?

- És, öhm, nézd meg, mi van a köpenyed bal zsebében!

Marta meghökkenve tapogatta meg a ruházatát. Hamarosan előhúzott a megnevezett zsebből egy gnómok által készített taplófüzért. Bár a fekete mágia mélyén töltött idő alatt sorban elfeketedtek a taplók, Marta mégis ráismert a kiirtott gnóm faluból elborzasztó emlékül elhozott füzérre. Hogy kerül ide? Az ágya fölött kellene lógnia... Ráadásul, az egész szurokfekete lett. Mindössze a legutolsó gombából maradt meg egy körömhegynyi tiszta rész. Ennyin múlt, hogy a gnómok dísze meg tudta védeni a hordozóját. Valószínűleg még egy szemhunyásnyi idő, és az árnyak tényleg örökre elnyelték volna Martát a tönkremenő gombafüzérrel együtt.

- Mi a kékazúr eget keres ez nálam?! - bődült fel az asszonyság.

Zizik egészen kicsire összetöpörödve pötyögte:

- Én... amikor megláttam, hogy ott tartod a kunyhódban az ágyad fölött... Szóval, arra gondoltam, hogy ez annyira szomorú. Nem akartam, hogy minden reggel-este csak a hibádra emlékezz! A gnóm gombafüzér ne csak a múlt árnyait idézze fel, hanem kísérjen el téged egy olyan kaland végére is, ahol igazi sikert értél el. - A félkobold már elvékonyodott hangon cincogott. - Akkor még azt hittem, hogy nincs más hátra, csak Ezedonnál learatnunk a babérokat. Ezért az otthonodból elinduláskor elcsórtam a füzért, és becsempésztem a köpenyed zsebébe. Úgy akartam, hogy majd a jutalmunk felhőtlen átszámolása közben szólok, hogy nálad van. Gondoltam, együtt, ünneplés közben jót derülünk rajta, oldjuk a rossz emlékek terhét... Aztán viszont Ezedonnál annyira hirtelen fordulatot vettek az események, hogy teljesen megfeledkeztem róla. Ne haragudj, hogy szólás nélkül elvettem az otthonodból! Én csak jót akartam...

Marta arcáról azonban eltűnt a szigor, és egészen megjuhászodott:

- Köszönöm, fiam. Megmentetted az életemet. Sőt, mindannyiunk életét!

Aztán felakasztotta a nyakába az elfeketedett taplófüzért, egyetlen ékszereként. Kihúzta magát.

A többiek elérzékenyülve nézték. Az asszonyság viszont nem adta át magát az érzelmeknek, hanem a következő pillanatban már nagyot csattant összeütött tenyere:

- Most már tényleg ki kell sütnünk, hogy mit kezdjünk a kialakult helyzettel! Megpróbálom összegezni: Van itt egy rettenet láda. Hamarosan a nyakunkon a teljes palotaőrség. A császárnő pedig halott, és nincs utód a helyére. Valahogyan megoldást kell erre is találni, máskülönben polgárháborúba süllyed egész Iziliar!

- Talán nem igaz, hogy nincs utód a császárnő helyére - szólalt meg ekkor a bross Gorthos kezében.

Mindenki az ékszerre kapta a tekintetét.

- Tessék? Hogyan?

Zara eddig csöndben figyelte a történteket az ékszerből, most viszont egészen határozottan belekezdett:

- Megfogadtam magamban, hogy nem hozom napvilágra ezt a titkot, ha hatalmi viszályt okozhatok vele, vagy van más trónvárományos... Ellenben, úgy látom, hogy a jelen helyzetben jót tennék vele, ha elárulnám. Elképzelhető, hogy akad valaki, aki jogos igényt formálhatna a trónra.

- Mégis, kicsoda?

- Az ikercsászárok leszármazottja.

A bejelentést döbbent csend követte. Végül Marta jutott először szóhoz:

- Lányom, nem gondolod, hogy ez azért némi magyarázatra szorulna? Tudtommal az ikercsászárok utód nélkül eltűntek. Mi olyasmit tudsz, ami ennek ellent mond?

- Ismertem a lányukat. - A bross látszott, hogy megválogatja a szavait, ahogy sötét szeme tűnődve megpihent az öt utazón. Nem hagyta azonban abba a beszédet: - Editának hívták, és császári szülei a Chellion nemesi családnál bújtatták el. Az ikercsászárok tudták, hogy el fognak tűnni egy napon, mert az ő földjükről valókra mindig ez a sors vár. A kisgyermek lányukat pedig meg akarták óvni az utánuk trónra törőktől. Így megkérték a Chellionokat, hogy vegyék magukhoz a kis Editát, és neveljék a saját lányukként, amíg elég idős nem lesz az uralkodáshoz.

Az asszonyság összevonta a szemöldökét:

- És te, mégis, honnan tudsz egy ilyen horderejű titokról?

- A Chellion családból származom. Editát a húgomként szerettem, és én voltam az egyetlen a drágalátos famíliából, aki végül be is tartotta az ikercsászároknak tett ígéretet. Amikor ugyanis egy éjjel Odo császár katonái eljöttek, hogy elhurcolják a kislányt, a szüleim készséggel átadták volna nekik Editát. - Zara ajka megfeszült az emlék hatására. - Én viszont megszöktettem, és magammal vittem ismeretlen vidékre. Sokáig, több mint egy évtizeden át éltünk különböző álneveken. Így bolyongtunk mindenfelé, de legalább Odo katonáit újra meg újra le tudtuk rázni.

- Na hát, ez elképesztő! - lelkesedett Henrik a kalandos történet hallatán. - És, így Edita megmenekült Odo császár katonái elől? Fantasztikus! Indulás, keressük meg!

A brossba zárt nő tekintete elfelhősödött:

- Sajnos, nem él már. Sok-sok év után, még a brossba kerülésem előtt, mégis rátaláltak, és megölték, hogy ne jelenthessen veszélyt Odo trónjára.

- Ha viszont Edita meghalt, miért kínoztak meg téged később Odo katonái? - kérdezett közbe Gorthos. - Milyen titkot tudhattál, amit ki akartak szedni belőled?

Az ékszer továbbra is látható óvatossággal megfontolta minden mondatát, de azért válaszolt:

- Amikor letelepedtünk az egyik vidéki kis faluban, viszonylag sokáig sikerült beolvadnunk a helyiek közé. Edita megismerkedett ott egy gazda fiával, és egymásba szerettek. Nem avatkoztam közbe, mert kezdtem én is azt hinni, hogy végre biztonságban vagyunk, és egyébként is, akkorra már Edita elég idős volt ahhoz, hogy saját döntéseket hozzon. Összeházasodtak, és együtt éltek két évig. Született egy kisfiuk is.

A csapat kíváncsian közelebb hajolt az utolsó kijelentés hallatán. Zara közben folytatta:

- Gondolom, nem nagy meglepetés, hogy Odo katonái mégis ránk találtak egy napon. Én akkor éppen egy folyóparti csónakházban húztam meg magam, és hatalmas éjszakai vihar dúlt kinn. Amikor meghallottam a közeledő katonák mennydörgéstől megrémült lovainak a nyihogását, még volt időm kifutni, és belevetni magam a folyóba. A katonáknak, persze, nem akaródzott utánam ugrani a kiáradt, vadul zúgó víztömegbe, így amikor lejjebb partra tudtam vergődni, már sikerült magam mögött hagyni őket. Editának pedig a férje és a családja segített megszökni. Azt hiszem, hogy a gazda meg a fia nem ért túl szép véget, legalábbis később az egyik faluban ilyesmit hallottam rebesgetni, de ezt Editának sosem mondtam el. Ő mindig hitt benne, hogy egy napon még lesz hová hazatérnie, ha végleg sikerül leráznunk a katonákat. Mindenesetre, Editával egy régi rejtekhelyünkön találkoztunk. Évekkel korábban megígértettem vele, mielőtt elköltözött a férjéhez, hogy ha bajba kerülünk, ott fogunk újra egymásra találni, ahol először elbújtunk egy barlangban egy csapat útonálló elől. Így eljött, és elhozta a gyermekét. Tudta, hogy a császári vérvonal miatt a gyereket is veszedelmes üldöztetés várja, és megkért, hogy segítsek. Sírva mondta, hogy ő nem elég csavaros észjárású ahhoz, hogy örökre el tudja bújtatni a fiát a nyomozó katonák elől. Ő túl őszinte, és könnyen megtörhető. - Zara szomorúan elmosolyodott az emlék hatására. - Tényleg igaza volt, ő nem illett ebbe a cselszövésektől, hazugságoktól hemzsegő világba. Tiszta szívű volt. Még egy egyszerű narancslopást sem mert végrehajtani a piacon!

Marta közbeszúrta:

- Na, gondolom, lányom, téged viszont nem kellett félteni...

- Persze, hát az ilyeneket mindig én intéztem. - A bross szemrebbenés nélkül rábólintott. - Ezért a kisfiút is elvittem, mialatt Edita egy nagyvárosba menekült. Abban bíztunk, hogy legalább az egyikünknek nyomát vesztik.

- Mi lett a fiúval?

- A vándorlásaim során még régen megismertem egy kedves asszonyt, aki egy erdő mélyén élt a kislányával. Őt kértem meg, hogy vegye magához ezt a gyermeket is. Nála egészen biztosan nem keresnék Edita fiát. Senki nem ismerte az asszonyt, benn élt a rengetegben. Én is csak véletlenül akadtam össze vele, még évekkel korábban, a bolyongásaim során, amikor ehető gyökereket keresgéltem. Edita sem tudott róla, így biztos lehettem benne, hogy rajtam kívül senki más nem sejtheti meg a titkot. Az asszony pedig olyan jó szándékú volt, beteg állatok istápolásával és gyógyfüvek gyűjtögetésével foglalkozott, hogy maradéktalanul megbíztam a segítőkészségében. - A bross ezen a ponton egy nehézkes lélegzetvétellel lezárta a történetét. - Ennyi. Ez az oka, hogy Odo császár katonái még Edita halála után is kerestek engem, és megkínoztak a titkomért. Azt akarták kiszedni belőlem, hogy hová lett Edita fia, hogy őt is megölhessék. Én viszont nem mondtam nekik egy szót sem. Inkább bezártam magam a brossba, hogy egyszer még elárulhassam az utókornak a titkot, de csak akkor, ha nem okozok vele semmilyen hatalmi viszályt.

- Ez borzalmas, amit veled tettek! - szörnyülködött Henrik. - Viszont, akkor a fiú még mindig élhet, igaz? Már bizonyára hatvan körül lehet mostanra...

- Ő is halott. - Zara fájdalmas ajakrándulással fojtotta el a reménykedés csíráját. - Már a brossban raboskodtam, amikor az egyik tulajdonosom véletlenül megemlítette, hogy a kentaurok elleni csatákba vonuló hadsereg kifosztotta azt a vidéket. Egy Jarmir nevű ifjú, feltörekvő tiszt vezetésével kivágták az erdőt az ostromgépekhez, és lekaszaboltak egy párt, egy fiatal férfit és egy nőt, akik a fákat próbálták védelmezni.

- Te kékazúr ég! - Henrik még inkább elborzadt. - Az a fiatal férfi volt Edita fia? A nő pedig a gyógyfüves asszony lánya?

- Igen, csak ők lehettek. Más nem élt abban az erdőben.

- Akkor mégiscsak kihalt az ikercsászárok vérvonala?

- Nem, ugyanis a tulajdonosom története úgy szólt tovább, hogy egy idősödő asszony, aki a fiatal pár erdőmélyi kunyhóját őrizte, el tudott menekülni. Magával vitte a fiatalok kisgyermekét is. Az asszony valahol messze, egy másik erdőben vert tanyát, ahol folytatta az addigi jótékony gyógyfüves tevékenységét, és nevelgette az unokáját. - A bross felnézett az öt utazóra. - Ez az unoka tehát az ikercsászárok leszármazottja, és ő lehetne most a trón jogos örököse.

Henrik reménykedése újraéledt:

- Akkor most már csak arra kellene rájönnünk, hogy ennyi év elteltével hogyan találhatnánk rá a gyógyfüves anyóka unokájára.

- Van egy olyan sejtésem, hogy egészen könnyű lesz. - A bross ravaszul húzott egyet a szemöldökén. - Szerintem, Edita unokáját ti is ismeritek. A közös utazás során az egyikőtök ugyanis megemlítette, hogy kiskorában egy gyógyfüveket gyűjtögető, idős asszony nevelte őt egy erdő közepén... És az óceáni visszautunk során azt is elmesélte, hogy a kiváló tájékozódó képességét úgy szerezte, hogy amikor már sokadjára tévedt el gyermekkorában az erdő mélyén, az anyóka elvitte a közeli városba egy mágushoz. Ott aztán addig bűvölték, amíg mágikus útkereső képessége fejlődött ki. Márpedig az egyik régi tulajdonosomtól azt hallottam, hogy a gyógyfüves asszony a letarolt erdőből elmenekülve az unokájával pont a Pinty-erdőben telepedett le. A Pinty-erdő melletti kisváros pedig régen híres volt a pénzért gyerekeket fejlesztő máguskuruzslókról - feltételezem, az is maradt. Most pedig már mindannyian tudjátok, hogy melyikőtökről beszélek. Nos, én majdnem biztos vagyok benne, hogy ő az ikercsászárok leszármazottja.

Ekkor mindenki rábámult Martára, aki elképedve állt a döbbent pillantások kereszttüzében.

*

A napfelkelte vörösre festette az eget az országút fölött.

A legtöbb utazó és vándor még nemigen kelt fel, így csak egy magányos szekérkaraván kaptatott a kihalt országúton. Az ökrök komótos kitartással húzták zsákokkal és ládákkal megpakolt terhüket.

Mazedrin főtanácsos egy egyszerű, szürke úti köpönyegben ült az egyik áruval megpakolt szekér végében. A felesége mellette feküdt egy szegényes gyapjútakaró alatt, jobb híján egy krumplis zsákon pihentetve a fejét.

Egyszer elröppent egy kócián a kihalt útszélen, és nagyot rikácsolva eltűnt egy földalatti üregben.

Nevra megmozdult a fülsértő hangra, és megpróbált felkelni.

Mazedrin átkarolva segített neki felülni, utána odanyújtott az asszonynak egy vizes kulacsot.

A felesége már egyszer-kétszer korábban is magához tért, és mozgott kicsit, de beszélni még nem tudott. Az éjjel megitatott ellenméregnek több órába telt beforrasztania a belső sebeket. Most viszont már, amikor a nő átvette a kulacsot, sikerült lenyelnie egy-két korty vizet fájdalmas arcrándulás nélkül.

Valószínűleg ez győzte meg arról, hogy érdemes megpróbálkoznia a megszólalással, mert odafordult a férjéhez.

- Lorilla? - hangzott azonnal a kérdése. Egészen tűrhető tisztasággal ejtette a szót.

Mazedrin igyekezett a lehető legmegnyugtatóbb választ adni:

- Remélem, elmenekült a palotából, és biztonságban van. Mindenesetre, a keleti szárnyban találkoztam vele éjfél körül, akkor még ép és egészséges volt. A szolgálónkkal megüzentem a ma hajnali elindulásunk előtt, hogy írunk majd neki rejtjeles levelet, és a fővárosi postára küldetjük.

A varázslónő láthatóan próbálta feldolgozni a hallottakat. Mazedrin nem volt benne biztos, hogy a nő mindent ért, de nem akarta egyszerre túl sok információval fárasztani, így nem mondott mást.

Végül Nevra tett egy megjegyzést, bár az előzőekhez cseppet sem kapcsolódott:

- Őszintén meglep, hogy sikerült megfőznöd az ellenmérget.

Mazedrin képén epés mosoly jelent meg:

- Nem tudom, miért vagy olyan nagyra a szakmáddal, mindenféle gyakorlat nélkül is simán megoldottam.

- Nos, igen, bár azért jó neked, hogy a megitatása közben nem tudtad, hogy a pancsolmányod mekkora eséllyel fog hatni. - A nő kimerülten megdörzsölte a homlokát. - Én ugyanis tisztában voltam vele.

- Miért, mennyi esélye volt?

- Körülbelül annyi, mint annak, hogy a táncoló nyártulipánok ősz közepén virágba boruljanak. Úgyhogy, hatalmas szerencsénk volt. Legközelebb legalább az utasításaim felét tartsd be, ha vállalható ellenszert akarsz készíteni!

- Igyekeztem, de nem volt több időnk.

- Még a cickányfarkat is kifelejtetted belőle!

- Ezt meg mégis honnan veszed? Nem is voltál magadnál...

- De annyit azért félájultan is láttam a megiváskor, hogy nem stimmel az elkészült főzet színe.

- És nem szóltál?!

- Örültél volna, ha haldokolva még utolsó erőmből közlöm, hogy elrontottad, de már késő kijavítani?

Mazedrin belátta, hogy ezt tényleg nem akarta volna hallani. Főleg nem abban a helyzetben. Egy pillanatra újra felidéződött benne az, amit akkor érzett, amikor a főzőkonyha padlóján térdelve a karjában tartotta élettelen, vértől csöpögő feleségét, és még sejtelme sem volt, hogy hatni fog-e az ellenméreg.

Akaratlanul is megborzongott.

Nevra némán odalökte neki a takarója felét. A báró a térdére terítette, mintha tényleg csak a feltámadó hűvös reggeli szél ellen kellene védekeznie.

A varázslónő egy idő után megtörte a beállt csendet:

- Azért, ugye, tudod, hogy te vagy a legnagyobb balek egész Iziliarban... Képes voltál magad mögött hagyni a teljes világuralmat azért, hogy ellenmérget főzögethess a feleségednek?!

- Te csak meg se szólalj, azok után, hogy kicserélted a férjed hajszálát a sajátodra a Tigriskarom Csapása főzetben!

Nevra fáradtan elmosolyodott. Aztán odacsúsztatta a tenyerét a báró mellette pihenő kezéhez, és puhán megfogta. Összekulcsolódtak az ujjaik.

- Mi lesz most velünk? - kérdezte aztán a nő halkan.

- Messze földre menekülünk. Ez a karaván jó darabig elvisz, aztán más kereskedők közé vegyülünk. Egyszerű utazóknak álcázva magunkat, van esélyünk élve elhagyni a Birodalmat.

- Azt sem tudjuk, mi történt a palotában a távozásunk után...

- Mindenképp el kell tűnnünk. Ha Atala túlélte, az a legrosszabb, de ha nem, akkor sincs Iziliarban most keresnivalónk. Túl nyíltan ki kellett játszanunk a lapjainkat az Atalával folytatott véres küzdelemben, így bárki követi, nem fogja értékelni a múltunkat. Ha olyan uralkodó jön, aki ellenzi Atala rendszerét, nem leszünk népszerűek nála, hiszen minket mindig is Atala kegye tartott fenn. Ha pedig olyan következik, aki kedvelte Atalát, végképp üldöztetni fog, amiért cserben hagytuk a császárnőnket. Más lett volna a helyzet, ha titokban tudtuk volna tartani, hogy elárultuk Atalát. Akkor behízelegve magunkat, fel bírtuk volna használni a befolyásunkat, tapasztalatunkat a rákövetkező császároknál is. Két alattomos árulóval viszont senki nem fog szövetségre lépni, helyette a bűneinket fogják nézni. Gyanítom, hogy bárkinél köt ki a hatalom, közellenségek leszünk. Egyetlen hasznunk marad a birodalmi tanács számára, az, hogy remek példát statuáljanak velünk, és első intézkedésként lecsapassák a fejünket a főtéren! - A báró ciccegett. - Meg kell várnunk, hogy lecsillapodjanak a kedélyek, és utána dönthetünk, hogy mi legyen a következő lépésünk.

- És szerinted az a legjobb esélyünk a túlélésre, ha egy másik kontinensen elrejtőzünk?

- Pontosan.

- De hát, ott semmink sem lesz! Mindent elölről kell kezdenünk!

- Lehet, hogy nem tarthatod meg a csicsás gyémánt ékszereidet, de ez igazán nem nagy ár az életünkért cserébe. Ráadásul, ne feledd, hogy tegnap éjjel fontosabb dolgot vittünk véghez, mint bárki sejtené. Részben mi voltunk azok, akik megmentettük az egész világot Atala mágikus rémuralmától. Bár ez valószínűleg sosem fog bekerülni dicsőítő krónikákba, mégis a történelem egyik legjelentősebb eseményét hajtottuk végre. Vigasztaljon ez a tudat! Egy-két aranyat meg egyébként is hoztam magunkkal az útra, hogy éhen ne haljunk, de valóban a lehető legegyszerűbb körülmények közt kell majd rejtőznünk, ha nem akarjuk, hogy valaki felismerjen, és bajba kerüljünk. Főleg, ha Atala túlélte a mérgezett sebet, az ő merénylői elől végképp gondosan el kell bújnunk.

- Egyáltalán, hová tartunk akkor most? - érdeklődött a varázslónő. Nyilván ráébredt, hogy eddig még eszébe sem jutott megkérdezni ezt az alapvető dolgot.

- Az északi kontinensre, a szülőföldedre - felelte a báró.

Nevra arca elsápadt, aztán halvány pírfoltok ütköztek ki rajta.

- Hogy bírtad az összes lehetséges úti cél közül kiválasztani az egyetlent, ahová nem szívesen mennék? - csattant fel. - Gondolhatod, hogy nem véletlenül szöktem el onnan gyerekként! Más sincs ott, csak jég meg sziklák, meg rideg emberek a hóban.

Mazedrin megvonta a vállát:

- Mondhatsz akármit, tudom, hogy a szíved mélyén mindig is honvágyad volt. Szerettél volna visszatérni északra.

- Ez nem igaz! - tiltakozott Nevra egy kicsit már erőtlenül. - Honnan veszed, hogy valaha is visszavágytam volna?

- Mégis, mi másért hordanád folyton azokat a förtelmes, szőrmés ruhákat? A legkevésbé sem illenek az iziliari éghajlathoz.

- Nem is förtelmesek a prémbundáim!

A férje erre inkább semmit sem válaszolt.

- Lehet, hogy néha volt egy kis honvágyam, de emiatt igazán nem lenne muszáj északra mennünk - suttogta aztán a varázslónő. - Biztosan utálni fogod a metsző, hideg szélviharokat, a hófúvásokat, a jeges szirteket, a...

- Úgy mesélik, hogy ott vörös sárkányok is élnek - szólt közbe Mazedrin nyugodt mosollyal. - Te láttál gyerekkorodban sárkányokat? Én kíváncsi vagyok rájuk.

73. fejezet: A szolgálati szálláson

Nem volt egyszerű feladat előadni Marta leszármazását, ugyanis az érkező palotaőrök majdnem kapásból kardélre hányták a kis csapatot a halott Atala császárnő láttán. Még szerencse, hogy Marta akkora hangerővel bírta közölni a történteket, hogy a kétségbeesetten támadó őrök tudatáig is eljutott.

Végül beleegyeztek, hogy szobafogságban őrzik az öt utazót addig, amíg a császári tanács alaposan ki nem vizsgálja az állításaik igazát és a keleti szárnyban történteket. Egy folyosóra terelték be őket, ahol használaton kívüli szolgálati hálókamrák sorakoztak. Még egy kőmedencékkel teli fürdőterme is volt.

Pár őr a folyosó kijáratánál maradt, és elzárták a lakrészt. Felsőbb utasítás hiányában viszont ennél szigorúbb intézkedéseket nem mertek foganatosítani.

Gorthos a magának kinézett szobában pakolta le kopottas úti holmiját. Kitette a brosst az éjjeliszekrényre, majd kimerülten leroskadt az ágy szélére.

Zara körbepillantott a helyiségen:

- Börtöncellának nem is rossz. Látszik, hogy csak kesztyűs kézzel mernek bánni veletek. Ahová engem tettek Odo emberei, az kevésbé volt lakályos... Legalábbis számomra. A csótányoknak meg a patkányoknak más volt a véleményük.

A nő ráhunyorított az idős varázslóra, ám Gorthos nem válaszolt. Elgondolkodva nézett vissza rá.

Zara egy idő után nyilván észlelte, hogy furcsa a mágus hallgatása.

- Most mit bámulsz így? - vonta fel fél szemöldökét.

Gorthos morfondírozott még kicsit, aztán lassan elárulta:

- Ugye, ez az egész szívhez szóló história, amit előadtál nekünk Editáról meg a császári leszármazottairól... nem egészen felel meg a valóságnak?

- Nem értem, mire gondolsz.

- Kerbelen nyilván nem hibáztatott volna téged a Birodalom romlásáért, ha annak idején annyit tettél volna, hogy hűen bújtatod a kis Editát, aki nem más, mint az ikercsászárok örököse. Kerbelen rendkívül szerette az ikercsászárokat, és példaértékűnek tartotta az uralkodásukat. Egészen biztos vagyok benne, hogy a vérvonalukat a legkiválóbbnak ítélte a trónra. Ha hősiesen megmentetted volna az Edita nevű kislányukat Odo katonái elől, Kerbelen kedvenc embere lettél volna.

Zara lehajtotta a fejét, és nem válaszolt egyből. Nyugtalan mozdulattal elhúzta a tenyerét rövidre vágott fürtjein, megdörzsölve a halántékát. Végül annyit suttogott:

- Rájöttél...

- Igen. Azt hiszem, sejtem az igazságot.

- Mi lesz most?

- Először is, árulj el mindent! - Gorthos komoly tekintettel méregette az ékszerbe zárt nőt. - Tőled akarom hallani.

A bross nemet intett a fejével:

- Ki kell mondanod, különben nem beszélhetek róla. Varázslat köt.

- Jól van, legyen! Azt gondolom, hogy minden igaz, amit elmondtál Edita menekítéséről és a gyermeke elrejtéséről, a bolyongásaitokról, a tetteidről, a katonákról, mindenről, csak egyetlen dologban hazudtál. A kis Edita egy csalétek volt, és nem a valódi trónörökös, ugye? Az ikercsászárok lánya ugyanis te vagy.

A bross először még így sem akart belefogni a mesélésbe, hanem hallgatott a súlyos kijelentések hallatán. Aztán azonban egy idő után elszánta magát - nyilván Gorthos kitartó, rezzenetlen várakozása meggyőzte.

A szokásos kelletlen ajakbiggyesztésével szólalt meg:

- Még csak nem is voltak ikrek... Egyszerűen a déli csonkakontinesről származtak, és az itteniek szemében minden odavalósi egyformának tűnik. Ezért ragadt rajtuk, hogy testvérek.

Az idős varázsló eddig azt hitte, hogy már mindent ért, de most mégis igencsak meglepődött:

- Tessék? A déli csonkakontinesről? Az ikercsászárok a titokzatos déli csonkakontinesről származtak?

- Igen, a Szellemek Városából. - Zara érdektelen arccal biccentett. Úgy festett, hogy nem sok érzelmi kötelék fűzi a szüleihez. - Tudom, hogy ez sok így egyszerre, de ha belegondolsz, több mindent megmagyaráz. Az ikercsászárok nem véletlenül ütöttek el annyira az iziliari lakosoktól.

- Sosem találkoztam senkivel, aki a Szellemek Városából érkezett...

- Ezek szerint mégis, mert gondolom, a szüleim udvarában megfordultál.

- Igaz, az ikercsászárok előtt megjelentem egy-két audiencián - idézte fel az idős mágus -, de álmomban sem gondoltam volna, hogy odavalósiak... Bárcsak sejtettem volna! Annyi kérdésem lett volna hozzájuk!

- Az igazság ismertetése sosem volt az erősségük. - A bross gúnnyal elfintorodott. - Mit gondolsz, kik miatt kellett nekem is örök hazugságban leélnem az életemet? Mindenesetre, pár dolgot megtudtam tőlük, ha érdekel. A Szellemek Városa egy magas hegy tetején lebeg egy oromszirt és a kék ég között. Olyan fényes, mintha üvegkristályból lenne. És az ottani lakosok mind nevelgetnek egy-egy bűvös liliomot. Szép rózsaszín virága van. Amikor a saját liliomuk kinyílik, lehetőségük van letépni a virágot, és ez a varázslatos virág magával röpíti őket egy másik világba... A szüleim így kerültek Iziliar földjére.

Gorthos hitetlenkedve közbevetette:

- De hiszen a földrajzi távolság nem hidalható át ilyen módon mágiával!

- Legalábbis, az általad ismert mágiával nem. A Szellemek Városában viszont minden egészen másképp működik. Én sem ismerem a részleteket. Annyit tudok, hogy a szüleim pont az iziliari császári palotában jelentek meg a liliomukat leszakítva. Az itteniek egy jelnek tekintették a semmiből előtermő titokzatos párt, és felültették őket az éppen megürült császári trónra. Aztán annyira megkedvelték az uralkodásukat, hogy soha senkinek nem is jutott eszébe megkérdőjelezni a döntést. A Szellemek Városából érkezett személyeknek különös kisugárzásuk van, rajongást és szeretetet váltanak ki az emberekből, lenyűgözik őket. Ráadásul, a szüleim elég jó eszűek is voltak, így boldogultak a Birodalom kormányzásával.

- Valóban kitűnő uralkodók voltak - bólogatott Gorthos elmerengve.

A bross szeme felvillant, de mégsem cáfolta meg az elhangzott állítást, hanem helyette tovább magyarázta a múltbéli eseményeket:

- Van viszont egy korlátozása a Szellemek Városából érkezett embereknek. Egy napon vissza kell térniük az otthonukba. És ezt a napot nem ők határozzák meg, hanem egyik pillanatról a másikra megtörténik. Egyszerűen csak eltűnnek, nyomtalanul. Soha többé nem jöhetnek vissza sem Iziliarba, sem más kontinensre, otthon kell élniük tovább a Szellemek Városában. Ez a magyarázata a szüleim eltűnésének.

- Így már értem az őket övező rejtélyeket. - Az öreg mágus arcára elégedett mosolyt varázsolt, ahogy kitisztult számára a kép. Letette maga mellé az ékszert az ágy szélére, és kényelmesebb pózba rendezte magát a beszélgetéshez, egy párnát támasztva a háta mögé a fejtámlánál. Utána újabb kérdést tett fel: - Miért van az, hogy te inkább az iziliariakra hasonlítasz, és nem a szüleidre?

- Mert én itt születtem.

- Ez meg miféle válasz a kérdésre?

- Mondom, hogy a Szellemek Városában minden másképp működik. Aki nem ott születik, abból átlagos ember lesz, és nem olyan lebegő, tünékeny lény, mint a szüleim. A Szellemek Városában nem az ember formálja a várost, hanem a város az embert. Ne kérdezd, hogy ez hogyan lehetséges, mert én sem tudom.

- Hát, tényleg elég furcsa - hagyta rá a varázsló. - Mindenesetre, megmagyarázza, hogy miért nem hasonlítasz cseppet sem az ikercsászárokra.

- Most, gondolom, arra célzol, hogy belőlem hiányzik az ő természetes ragyogásuk, szerethetőségük és bájos bölcsességük... - A brossba zárt nő karba fonta a kezét. - De ha azt hiszed, hogy szívesen hasonlítanék rájuk, nagyobbat nem is tévedhetnél.

Gorthos megcsóválta a fejét, és nem mondott semmit erre. Zara folytatta hát a mesélést:

- Ahhoz, hogy megértsd a múltat, még egy dolgot tudnod kell. Aki a Szellemek Városából érkezik, az nem hagyhat maga után semmit, amikor eltűnik, csak a liliomát. A szüleim tehát abban a tudatban ültek a trónon, hogy egy nap nyomuk veszik majd, és semmit nem örökíthetnek a lányukra, az egy szál rózsaszín virágot leszámítva. A Birodalom kormányzását sem - legalábbis, közvetlenül nem. Persze, folyton azon főtt a fejük, hogy hogyan lehetne ezt megkerülni. Az nyilvánvaló volt, hogy engedniük kell, hogy valaki más vegye át a Birodalom irányítását utánuk, és semmilyen befolyást nem gyakorolhattak rá. Nem volt kijátszható ez a korlátozás annyival, hogy egy ideiglenes bábot tesznek maguk után a trónra, aki majd később hűségesen hatalomra segít engem. Nem csak nekem nem adhatták át a hatalmat, hanem másnak sem. A Szellemek Városának mágiája kötelezte erre őket. Viszont megállás nélkül töprengtek rajta, hogy valahogyan később mégis visszajuttathassanak engem a trónöröklésbe. Éjt nappallá téve bújták a kódexeket, a kedvenc mágusukkal tanácskoztak, olvastak, próbáltak valamilyen kiskaput találni.

Gorthos homlokán megjelent egy komor ránc, de nem szólt közbe. Hagyta, hogy a bross tovább mondja:

- Az én kilétemet mindig is titkolták, így csak pár homályos híresztelés keringett arról, hogy van egy lányuk. Na, és itt jött a csodálatos tervük. Kinézték a birodalom legcsendesebb, legbékésebb csecsemőjét, aki leginkább hasonlított rájuk természetében. A Chellionok újonnan született kislányára esett a választásuk. Elneveztették Editának - ez az ő szülőföldjükön gyakori keresztnév. Maguk mellé vették a kislányt a palotába néhány hétig, hogy többen lássák az udvarban. Végezetül visszaadták a Chellionoknak, azzal a kikötéssel, hogy sosem mondhatják el senkinek, hogy titkolt szándékkal kellett a palotában mutogatni. Később beletűzték a hajába az egyik liliomukat, és beleköttették az arcképét egy az uralkodásukról szóló kódex hátuljába is. A Chellionok pedig ezt mind hagyták. A saját kislányuk volt, és egy ládikónyi jutalomként kapott tigrisgyémántért cserébe eladták a szüleim tervéhez! - Zara megborzongott. - Én akkor tudtam meg az egészet, amikor a szüleim egyik délután behívattak a trónterembe, és elmesélték, hogy mit eszeltek ki. Azt mondták, el kell utaznom a Chellionokhoz és a lányuknak tettetni magam. A kis Edita pedig jó lesz bűnbaknak, ha az ő eltűnésük után bárki rossz szándékkal keresné az ikercsászárok utódját. Majd megölik a kislányt helyettem, én pedig nyugodtan felnőhetek, később magamnak követelve a hatalmat.

- És, te mit feleltél erre? - érdeklődött Gorthos.

- Hát, ha jól emlékszem, tettem egy nem túl illemtudó utalást arra, hogy mit csináljanak a tervükkel. Aztán közöltem, hogy amint kilépek a trónteremből, el fogom mondani mindenkinek az igazságot, mert nem hagyom, hogy egy ártatlan kislány életét kockáztassák! - A nő felszegte a fejét lángoló tekintettel. - Ha nem lettem volna olyan fiatal, lett volna annyi eszem, hogy nem árultam volna el a szándékomat. Csak egy kisgyerek voltam még azonban, és annyira elszörnyedtem a tervüket hallva, hogy kitört belőlem a válasz.

- Gondolom, megállítottak.

- Persze. Nem engedték, hogy megtegyem, amivel fenyegetőztem. - Zara elszomorodó arccal hátrált egy lépést a brossban. - Kerítettek egy rendkívül nagy erejű amulettet, és a mágusuk mindenféle nyavalyás varázslatával rákényszerítettek, hogy megesküdjek, hogy megőrzöm a titkot. Meg kellett fogadnom, hogy soha senkinek nem hozom a tudomására, hogy ki vagyok valójában, ha az illető magától nem jön rá. Így nem tudtam az emberekkel közölni az igazságot, mert a varázslatok ereje gúzsba kötött. Neked is csak azért beszélhetek most erről, mert felfedezted a titkot magadtól. Kénytelen voltam hát úgy tenni, mintha elfogadnám a szüleim döntését. A mágusukkal meg megegyeztek, hogy amikor elég idős leszek a trón megszerzésére, feloldoz majd engem a titoktartási bűbáj alól, és akkor szétkürtölhetjük a császári leszármazásomat. Ennyi. Ez volt a tervük.

Gorthos eltűnődve felvette a brosst, és megforgatta az ujjai között. A nő meg egyszerre kifakadt:

- Azok a drága jó ikercsászárok, akiket máig áld a nép... szemrebbenés nélkül feláldoztak volna egy ártatlan kislányt a saját gyerekük elbújtatására! Még csak nem is érezték át a súlyát! Azt mondták, hogy ha a Chellionok hajlandók voltak eladni a gyermeküket tigrisgyémántokért, akkor az üzlet megköttetett. Nincs értelme rágódni rajta.

Amikor a varázsló nem válaszolt, Zara dacosan hozzátette:

- Gondolom, szerinted, igazuk volt. A császári vérvonal biztosan előrébb való, mint egy egyszerű alattvaló élete. Mindenesetre, én nem így vélekedtem. Nem hozhattam azonban senki tudomására az igazságot, még kerülő úton sem, mert annyira erősen kötött a titoktartási varázs. Pedig annyi mindent megpróbáltam! Levelet írni, célzatos körmondatokban utalni, rejtvényt készíteni... De a mágia mindet belém fojtotta. Egyszerűen nem boldogultam. Végül, beletörődtem, hogy odaköltözöm a Chellionokhoz. Abban bíztam, hogy sosem jön senki Editáért. Egy darabig valóban békében éldegéltünk a Chellionok birtokán, még a szüleim eltűnése után is. Éveken át, mintha tényleg testvérek lennénk. Mondjuk, képzelheted, mennyire szórakoztató együtt lakni egy rakás beképzelt császári kegyenc talpnyalóval, akikről alapból is megvolt a véleményem a kislányuk eladásáért! Fiatal lányként pedig még a mostaninál is kevésbé voltam elbűvölő, főleg az efféle emberekkel, szóval, hamar meggyűlöltek. Elég kínos pár év volt. Próbáltam minél többször elszökni tőlük, és a falubeliekkel múlatni az időt. Csak a kis Edita miatt jártam egyáltalán vissza, mert egyedüliként őt szerettem. - A bross arca szokatlanul ellágyult a gondolatra, ám rögtön aztán meg is keményedtek a vonásai: - Egyik este aztán betoppantak a katonák. Odo császár testőrparancsnoka, Eguo vezette őket, és Editát keresték. A Chellionok, természetesen, egyből oda akarták adni. Én pedig fogtam magam, és megszöktem a kislánnyal együtt. Innentől tudsz mindent. Az üldöztetésünk valóban úgy zajlott, ahogyan elmondtam.

Gorthos végiggondolta az elhangzottakat, és csak némi késleltetéssel adott feleletet:

- Azért még nem mindent értek. Például, hogyan szerzett Kerbelen tudomást az egészről? Hogy jön a képbe?

- Hogy hogyan szerzett róla tudomást? Igazán tipped sincs?

Gorthosnak az az érzése támadt, hogy nem biztos, hogy hallania kellene a választ, de a tudásvágya erősebb volt:

- Mondd el! Hogyan értesült a történtekről?

- Úgy, hogy az egész az ő ötlete volt. A szüleim főtanácsadójaként Kerbelen találta ki annak idején a cserét és Edita feláldozását. A titoktartási bűbájt is ő helyezte el rajtam. Ez mind az ő terve volt a császári vérvonal fenntartására!

A bross ajka megrándult, és kis ideig küzdenie kellett a feltoluló dühvel, aztán viszont lehiggadva folytatta:

- Eredetileg úgy fundálták ki, hogy Kerbelen fedi fel majd a titkot, amikor olyan tizennyolc-húsz éves leszek. A szüleim addigra már rég eltűnnek, én pedig alkalmas korba lépek, hogy magamnak követelhessem a hatalmat az utódjuktól. Senki más nem tudta a teljes titkot, csak Kerbelen. Illetve hát, én is, de én nem leplezhettem le. Így rá hárult a feladat, hogy egy szép napon előálljon, és feloldja rólam a titoktartási varázst. Odo testőrparancsnoka, Eguo viszont már hamarabb ádázul keresni kezdte az ikrek leszármazottját. Gondolom, Kerbelen nem merte bevállalni, hogy villongást és belviszályt szít egy támogatók nélküli gyereklányt tuszkolva a trónra, hiszen még elég fiatal voltam, így inkább elirányította a katonákat Editához. Én meg erre megszöktem a kislánnyal. Ezzel kezdődött az egész.

- Gondolom, az eltűnésetek után a bátyám nehéz helyzetbe került.

- Fogalmazhatunk így is. Vagy, úgy is, hogy ahhoz gyáva volt, hogy egymaga kiálljon az ügyért, ezért inkább csak azon munkálkodott, hogy Editát tartsa a katonák figyelmének középpontjában, és kivárt. Nyilván azt leste, hogy eljöjjön a megfelelő pillanat, amikor Odo hatalma meginog, hátha akkor előkeríthetne engem, és rábeszélhetne, hogy küzdjek a trónért, támogatókat toborozva. Úgy gondolom viszont, hogy ahogy telt-múlt az idő, rájött, hogy ebből már semmi sem lesz. Odo császársága biztos lábakon állt, és Eguo veszettül kutatott az ikrek leszármazottja után. Kerbelen a kisujját sem merte mozdítani. Ahogy teltek az évek, beletörődött, hogy belőlem már nem lesz császárnő, és végül már csak egy gyűlöletes veszélyforrást látott bennem és a titkunkban. Mindennél jobban megvetett azért, hogy eltűntem Editát bújtatva, ahelyett, hogy a tervet követtem volna. Ez maradt a nagy reményeiből.

- Sosem próbáltad rábeszélni, hogy oldozzon fel téged a titoktartási varázs alól?

Zara fanyarul felnevetett:

- Mégis, mit gondolsz? Amikor már évek óta menekültünk a húgommal, egyik éjjel beszöktem Kerbelen villájába. Láttam a kerítésen túlról, hogy még ég a fény a könyvtárszobájában, és dolgozik. Tudtam, hogy ébren fogom találni. Bemásztam hát hozzá az ablakon keresztül, hogy titkon beszélhessek vele. Semmi mást nem kértem tőle, csak azt, hogy vagy mondja el Eguo parancsnoknak az igazat rólam, vagy oldozzon fel a varázslat alól. Hogy áruljuk el, hogy én vagyok az ikercsászárok lánya, és nem Edita. Hogy hagyják békén azt a szegény, ártatlan kívülállót! Szerinted, az volt a szívem minden vágya, hogy térden csúszva-mászva könyörögjek Kerbelen könyvtárszobája padlóján? Hát, nem! Életem legmegalázóbb emlékei közé tartozik. Mégis megtettem. Akkor már csak az érdekelt, hogy legyen végre vége! Hogy szálljon már le a húgomról ez a halálos teher! Bőven elég lett volna, ha én viselem egyedül. Ígértem Kerbelennek, hogy bármit megteszek, sírtam, esedeztem... És gondolod, hogy megesett a szíve rajtunk?! - A bross csak legyintett. - Sóhajtozott, hogy már túl veszélyes lenne beleártania magát az udvari cselszövésekbe... Ő akkor régen kénytelen volt elmondani Odo császárnak, hogy volt egy Edita nevű lánya az ikreknek, de ennél többet nem fog tenni. Ha változtat a történetén, vagy ha Odo katonái megsejtik, hogy az ő titoktartási varázslata ült rajtam, és ő megtörte, bármilyen fontos ember is a Birodalomban, meg fogják kínozni, hogy ellenőrizzék, igazat mond-e, és tudhat-e még további titkokat. Nem fog kockáztatni értünk. Túlélte az ikercsászárok utáni kavarodást, most már nem áll elő. Egyébként is, az én hibám az egész, mert hagynom kellett volna, hogy egyből megöljék Editát. Nekem pedig, fokozatosan, lépésről lépésre, titkon támogatókat szerezve, elő kellett volna állnom a trónigényemmel. Szépen kiépítenem az alapokat. Egy bujdosó senki lettem, akivel nem tud mit kezdeni a Birodalom. Csak menekülök, és rejtőzködöm Editával a katonák elől, így semmire sem vagyok jó, nem lehet belőlem politikai erőt kovácsolni. Le kellett volna ráznom egyszer és mindenkorra az üldözőimet még a legelején, Edita feláldozásával.

Zara vágott egy grimaszt, aztán viszont szomorkás csendességgel tette hozzá:

- Egyébként, azt hiszem, hogy mindezek ellenére sajnált minket. Láttam rajta, hogy ha merne, segítene. Nem akart rosszat nekünk, ő az egész tervet csak azért találta ki annak idején, hogy az ikercsászárok értékes lánya biztonságban felnőhessen az ikrek eltűnése után. Semmilyen örömét nem lelte a szenvedésünkben. Amikor viszont egyre csak kérleltem, végül ingerült lett, és közölte, hogy mivel tényleg az én hibám az egész, megérdemlem, hogy Odo császár emberei egy napon a szemem láttára hányják kardélre a kis Editát.

- Ezt mondta?

- Még most is a fülembe visszhangzik, pontosan így fogalmazott. Ezt hallva, kiugrottam az ablakán, és elfutottam. Soha többé nem kerestem fel. Kerbelen meg másnapra feldobott Odo katonáinál, úgyhogy, menekülhettem tovább a húgommal.

Gorthos hátradöntötte a fejét, és nekitámasztotta a tarkóját a falnak. Némán rábámult a szemközti ütött-kopott vakolatra. Végül annyit kérdezett még:

- Miért zártad magad a brossba?

- Edita halála után megfogadtam, hogy meg fogom őrizni az utókornak a gyermeke titkát. Nem fogom hagyni, hogy feledésbe merüljön, ha egyszer még úgy hozza az élet, hogy rámutathatok az ikercsászárok leszármazottjaként. Épp eleget szenvedett az a szegény lány a szüleim hazugsága miatt! Hátha egyszer még haszna lehetne belőle legalább az utódainak. Odo császár pincebörtönében pedig nem sok választási lehetőség kínálkozott a túlélésre, csak ez az átkozott bross. Most már minden kérdésedre tudod a választ.

Zara félrefordította a fejét, és elhallgatott. Gorthos eltöprengve megcsavargatta a szakállát:

- Sajnálom. Tényleg sajnálom, ami veled történt, ez viszont, nem jelenti azt, hogy mindenben egyet értek veled. Az ikercsászárok bölcs és nemes szívű uralkodók voltak, áldotta őket a nép. Abban igaza volt Kerbelennek, hogy folytatódnia kellett volna az uralmuknak a gyermekük útján! Minden erőddel ezen kellett volna dolgoznod.

- A drága ikercsászárok ugyanolyan kegyetlenek voltak, mint Odo vagy Atala, csak jobban elrejtették. Akkor épp gazdasági fellendülés volt a birodalomban, ezért a nép nem érezte. Még nem sújtotta Iziliart a háborúk terhe. De semmivel sem voltak nemesebb szívűek...

- Ha viszont hagytad volna, hogy kivégezzék a kislányt helyetted, és mondjuk, nem tűnsz el egy bross mélyén, hanem Odo császár halála után előléptél volna a trónigényeddel... Ki tudja? Talán elkerülhető lett volna a véreskezű társcsászárok uralkodása. Persze, lehet, hogy Simkarék megszabadultak volna tőled fondorlattal, és minden ugyanígy alakult volna, de mi van, ha mégsem? Talán császárnőként a kentaurok elleni nagy háborút is rövidre zárhattad volna, és emberek tízezreit óvhattad volna meg. Biztos vagy benne, hogy nem érte volna meg? Hány életet menthettél volna meg?

- Miféle császárnő lett volna egy olyan emberből, aki feláldoz egy ártatlan kislányt a saját hatalmi törekvéseiért? Aki csöndben végignézi, hogy azt a védtelen kisgyermeket katonák hurcolják el, és vágják el a torkát egy sötét császári tömlöc mélyén? Ha hagytam volna, hogy megtegyék, hidd el, nem kívántál volna Odo fiai vagy Atala helyére a trónon!

- Ez egy egyszeri áldozat lett volna...

- Az első, de aligha az utolsó. Le kellett volna számolnom Odo fiaival, Atalával, minden más egyéb hatalomra törekvő politikai tényezővel és az összes támogatójukkal is. Az évek során nem csak a kis Edita halálát kellett volna kényelmesen hátradőlve végignéznem, hanem még több ezer más emberét is!

Gorthos megfontolta a szavakat, és be kellett látnia, hogy van bennük igazság. Végül mégis helytelenítően felmordult:

- Ez akkor sem így megy, hogy fogod magad, és eltűnsz egy kislányt bújtatva, miközben uralkodói kötelességek várnának rád. A világnak van egy rendje! Ráadásul, ezek szerint még most is te lennél a trón jogos örököse, nem Marta. Edita és a leszármazottai, akiket oly’ sok éven át üldöztek, voltaképpen egyszerű alattvalók!

- Akik annyi éven át üldözték azt a szegény lányt, aztán megkínoztak engem, hittek benne, hogy a vér és a leszármazás ereje mindenek felett való. Ezért tették az egészet. Vérvonalakkal kapcsolatos titkolózások és cselszövések hadáért! Ideje, hogy soha többé ne essen szó róla! Felejtsük el, és legyen Iziliarnak egy olyan uralkodója, akit nem a leszármazása vagy a hatalomvágya, hanem a vezetési képessége és a szilárd jelleme tesz alkalmassá! Marta megfelelő császárnő lenne, hiszek benne.

- Honnan veszed, hogy belőled nem válna még jobb császárnő?

- Mert én sosem akartam embereket vezetni. Csak olvasni szerettem, és új dolgokat tanulni, az uralkodás nem érdekelt. Kisgyerekkoromtól fogva másra sem vágytam, csupán különleges lények megismerésére és messze földek felfedezésére.

Gorthos megingatta a fejét:

- Értsd már meg, hogy a világ nem így működik! Ha egyszer téged illet a trón...

Zara ekkor izzó dühvel közbevágott:

- Ha ennyire nem értesz velem egyet, akkor miért nem árulod el a többieknek, hogy hazudtam? Miért nem mondod el mindenkinek? Eredj, tedd közhírré! Úgysem tudlak megakadályozni! Vedd csak el tőlem az egyetlen dolgot, amit még a húgom emlékéért tenni tudnék! Nem is volt az igazi testvérem, hiszen csak a vérség számít, nem igaz? Menj, csinálj, amit jónak látsz!

A brossba zárt nő elfordult a mágustól.

Gorthos eddigi morózus arckifejezése ellágyult, és végigsimított az ékszer peremén:

- Soha senkinek nem fogom elmondani, amire rájöttem.

A bross levegő után kapva visszaperdült hozzá, majd egyből elhalkulva kérdezte:

- Miért nem?

- Mert úgy gondolom, hogy eleget szenvedtél érte, és megérdemled, hogy a te szavaid váljanak az igazsággá a Birodalom számára.

- De gyűlölsz érte?

- Nem. Én nem tettem volna azt, amit te tettél, mégis csodállak érte. Mindennél jobban.

Zara egyszerre a kezébe temette az arcát, és megint elsírta magát, mint nem rég Kerbelen villájának az udvarán.

- Azt hiszem, nem mondok többször ilyeneket... - motyogta a varázsló, és zavartan elfordult. Inkább rendezgetni kezdte az úti csomagja tartalmát.

74. fejezet: A főváros melletti erdőn túl

Marta nagyot fújt, és nekitámaszkodott a palotafolyosó egyik oszlopának. A kezében tartott bross is kimerült arccal nézett fel rá. Éppen a birodalmi tanács sokadik üléséről jöttek.

Az asszonyság felfortyant:

- Nem tudom, hányszor akarják még meghallgatni a vallomásunkat! Tegnap már azt is felsoroltatták velem, hogy milyen nyúlfajták élnek a Pinty-erdőben! Itt totojáznak három hete, minden ottani környékbeli földművest ötször kikérdeznek, miközben a Birodalom az összeomlás szélén... Megértem, hogy ellenőrizniük kell a történeted igazságát. Azt is, hogy az ikercsászárok eltűnése miatt nincs, akinek a vérével összehasonlíthatnák az enyémet a császári leszármazás kivizsgálásához, így más nyomokat kell találniuk, de akkor is...

Zara érezhetően egyetértett:

- Ezek után nem csodálom, hogy képtelenek voltak Atala rémtetteit kordában tartani. Most egy ilyen kiélezett helyzetben sem bírnak cselekedni.

- Hozzá vannak szokva, hogy bábuként bólogassanak Mazedrin főtanácsos javaslataira! - Marta még egyet morrant, de aztán azért hozzátette: - Bár, azt hiszem, hogy ha az első nap nem ordítottam volna rá a tanács vezetőjére már a nyitó beszéde közben, hogy “Haladjunk, az alattvalóknak gyors döntésre van szükségük, miközben itt csak dől a rizsa!”, könnyebben ment volna a folyamat.

A bross elnevette magát az emlék hatására:

- Igen, hát, én sem sokat lendítettem előre az ügyünkön, amikor annak a tanácsosnak visszaszóltam... De kijelentette, hogy ha tényleg így megkínoztak volna engem Odo börtönében, akkor most nem lennék képes beszélni róla. Bár nem lett volna muszáj erre azt válaszolnom, hogy ha ő meg tényleg elég intelligens lenne a tanácsosi címre, akkor most nem lenne képes ilyen megjegyzéseket tenni...

- Vagy ha legalább nem rángatod le magadról utána türelmedet vesztve a köpenyedet, és nem egy szál alsóruhában mutatod meg a sebeidet a hitetlenkedőknek.

- Igen, a két prűd tanácsosnő teljesen lefagyott - idézte fel Zara -, de azok már azt sem nézték jó szemmel, amikor te kiköpted a selyemterítőre a tökmaghéjat.

- Valamit muszáj volt ennem, miután álló napja vallattak, és csupán tökmagot találtam a zsebemben. Egyébként meg, az asztal szélére tett fémtálkába céloztam, csak nem találtam el.

- Az a gyanúm, hogy ha sikerül, akkor sem örültek volna sokkal jobban. Az egy drága füstölők égetésére szolgáló beduliáni ezüstedény volt.

Marta megcsóválta a fejét:

- Nos, tény, hogy mi sem mindig segítjük elő a döntést. Mindenesetre, remélem, ma este végre dűlőre jutnak, ahogyan ígérték. Rengeteg lenne a feladat, minden romokban hever. Nem bánom azt sem, ha nem az én kezembe helyezik az uralmat, de tegyenek végre valamit!

Az asszonyság elindult dübörgő léptekkel a kényszerű szállásukként szolgáló őrzött lakrész felé.

*

A trónterem ajtaja már órák óta csukva volt. A hatalmas, berakásos fatáblák eltakarták a benn zajló eseményeket a kinn várakozók elől. Az őrök megengedték Lorillának, Henriknek, Gorthosnak és Ziziknek, hogy itt, a folyosón tartózkodjanak, amíg a tanács benn döntést hoz. Így az egyik ablak mellett ácsorogtak már hosszú ideje.

A félkobold nyugtalanul tördelte a kezét:

- Mi tart ilyen sokáig?

- Ne aggódj! Szerintem, minden rendben lesz - próbálta Henrik vigasztalni.

- Amikor legutóbb ezt mondtad, utána majdnem szénné sültünk Ezedon pincéjében!

- Én is félek - susogta Lorilla. - Ha érvénytelenítik Marta trónigényét, akkor még a Kilenctoronyba is zárhatnak minket főbenjáró csalásban való közreműködésért. A legutóbbi törvénymódosítások szerint, azt hiszem, három-öt évet kaphatunk...

- Nem fogtok - szólt közbe a bross az ablakpárkányról, ahová Gorthos kitette. - Ha bármi balul sülne el, magamra vállalom az egészet. Végül is, ti tényleg csak az én történetemre hallgattatok, azért jelentettétek be Marta trónigényét. Én meg már alapból is több mint ötven éve ebben a brossban porosodok, újabb pár év fogság az ékszeremmel egy dutyi mélyén mit számít ide vagy oda!

Zizik mégis tovább aggályoskodott, idegességtől elfúló hangon:

- Persze, tudjuk, hogy nem hagynál minket pácban, viszont a fő baj az, hogy ebben az esetben nem akadna jogszerű uralkodó Iziliar trónjára. Atala úrnő gondoskodott arról, hogy ne maradjon számításba vehető jelölt mellette. Ha Martát hamis trónörökösnek nyilvánítják, hatalmi viszályok és háborúk törhetnek ki. Előfordulhat, hogy a Birodalom darabokra hullik. A kék hold talán pont ezt jelzi. Egész Iziliar bukását...

Ekkor azonban benne rekedt a baljós folytatás a félkoboldban. A trónterem ajtaja ugyanis kivágódott, és kitrappolt rajta Marta.

Mindenki egy emberként lendült felé.

Az asszonyság pedig sugárzó arccal bejelentette:

- Sikerült. Elfogadták a leszármazásomat érvényes trónigényként, és törvény szerint az egyetlen jogos uralkodójelöltnek nyilvánítottak. Holnap megkoronáznak!

A kis csapat tapsolásban tört ki, Lorilla pedig egyenest az asszonyság nyakába ugrott örömében:

- Jaj, de jó! Csodálatos császárnő leszel!

A körülöttük álló őrök zavartan leengedték készenlétben tartott fegyvereiket. Gyorsan megpróbáltak úgy tenni, mintha eddig nem bűnözőként kezelték volna az öt utazót. A vezetőjük serénykedve meghajolt.

Marta egy széles mosollyal hozzátette:

- Bár látszott rajtuk, hogy kezdik egyből megbánni a döntésüket, amikor szóba került a holnaptól tervezett többhetes koronázási ünnep szokásos szertartása. Én meg közöltem, hogy felejtsék el a nagyzoló pénzszórást, mert minden rézre szükség lesz a Birodalom gatyába rázásához. Csak nyomják a fejembe a nyavalyás koronát, és kész. Én meg elmegyek a csapatommal egy közeli kocsmába megünnepelni az eseményt, aztán rá is térhetünk a lényegi feladatokra!

*

A boros kupák pereme vidám csendüléssel koccant össze a rozoga tölgyfa asztal fölött.

A düledező kis ivó mélyén egy csapat ember, egy tetka, egy mamondu és két óriás szitakötő múlatta az időt. Lorilla hamarosan félálomban Henrik oldalának dőlt, közben a fiatalember is eléggé kiütötte már magát, halkan dudorászott. Marta nemrég vett mindenkinek egy-egy erjesztett batyókakörtét, azóta kezdtek jobbra-balra dülöngélni.

A tetka ütemesen kopogtatta az asztallapot a csőrével, ritmust szolgáltatva Henrik dúdolásához. Bayu és Reno kitett két kis gyűszűnyi vörösbort a szitakötőknek, azok pedig szürcsölve fogyasztották. A börtönőr meg a nomád épp fogadást kötött, hogy melyik rovar issza meg előbb az adagját. Zizik Martát faggatta csukladozva már huszadjára, hogy milyen érzés volt a fején tartani pár percig a mágikus császári koronát. A mamondu pedig, miután végre hosszú utazás után meghozta egy küldönc Marta khallaendari pajtájából a fővárosba, egyfolytában csak kortyolta a mellé kitett dézsából a forrásvizet a kis csapat oldalánál.

Gorthos nem tudta eldönteni, hogy mivel jár jobban: ha megiszik még annyi bort, hogy feloldódjanak a fejében a gondolatok, vagy ha nagyjából megőrzi a józan, tiszta észt. Várt még rá ugyanis egy feladat az este folyamán, ahhoz gyűjtötte a lelki erőt. Egészen pontosan, Zarával akart beszélni.

Végül úgy találta, hogy jobban jár, ha nem homályosítja el még jobban az érvelőképességét. A batyókakörte megevése óta épp eléggé hullámzott előtte a világ. Búcsút vett hát a társaitól, és visszaballagott a kellemes nyáresti melegben a palotába.

Marta egyelőre nem kért a palotaszemélyzettől más szállást, úgyhogy továbbra is a szolgálati folyosó volt az ideiglenes lakhelyük.

Mire Gorthos megérkezett a szobájába, már kellően sikerült rendeznie a fejében a gondolatokat.

Letette a brosst az éjjeliszekrényre, majd keresgélni kezdett a holmija között.

Amikor Zara meglátta, hogy a varázsló felhúzza a kizárólag Efezoniot bazárjában kapható vándorcsizmát és az úti köpenyét, érdeklődve előtérbe nyomult a brossban:

- Elhagyjuk a fővárost, pont ma éjjel? Hová megyünk?

Gorthos nem adott feleletet, hanem miután befejezte az úti előkészületeket, leült az éjjeliszekrény mellé az ágya szélére. Csöndben megforgatta az ékszert megsárgult ujjbegyeivel.

A bross összeszűkítette sötét szemét:

- Miért hallgatsz?

- Keresem a szavakat. Hoztam egy fontos döntést, és szeretném elmondani, mielőtt megteszem.

Zara még több gyanakvással kérdezte:

- Ugye, nem akarsz nélkülem menni valahová?

- De, igen, ide nélküled fogok. - Gorthos még egy kicsit habozott, aztán végül kibökte: - A főváros melletti erdőn túl van egy temploma az enyészetprófétáknak.

A bross azonnal megértette, hogy miről van szó, a mágusnak nem is kellett többet mondania. A nő arcából minden csepp vér kifutott:

- Nem...

- Sokat gondolkodtam ezen. - Gorthos nem hagyta, hogy Zara elkezdjen tiltakozni, hanem csendes magyarázatba fogott: - Amikor úgy döntöttem, hogy akár a kivégzésemet is megkockáztatva megmentem Kerbelen ükunokáját a Kilenctoronyból, búcsút vettem a kényelmes, eseménytelen, történészi kutatással töltött évtizedektől. Végleg lezártam magamban az ezzel kapcsolatos terveimet. Meg vagyok elégedve a tudományos munkásságommal, és egyébként is, mindenképp eljönne a nap, amikor pont kerülne a végére. Elfogadtam, hogy most kell megtörténnie. Kerbelen ükunokája biztonságban, a Birodalom jó kezekben van. Nyugodt lélekkel távozhatok.

A bross megint csak annyit tudott lehelni:

- Nem...

- Jót akarok.

A nő erre indulattal felkapta a fejét:

- Jót? Nekem? Mindenki halott, akit valaha is szerettem. Mindenki. Ha most még neked is bajod esne... Nem teheted!

- Nem azért mondom el, hogy engedélyt kérjek. Ez az én döntésem, nem a tied. Én pedig nem tudok elképzelni annál szebb és értelemmel telibb halált, mint ha visszaadhatom az életét az egyetlen embernek, aki még közel áll hozzám ezen a világon.

- Meg ne merd tenni! Soha...

A bross hangja elfúlt a felindultságtól, Gorthos viszont végtelenül nyugodtnak érezte magát:

- Már eldöntöttem, most indulok. Nem akarom senki helyzetét megnehezíteni időhúzással. Csak el szeretnék tőled búcsúzni...

- Ha kiteszed a lábad azon az ajtón, soha többé nem állok szóba veled! - A bross nyilván rájött, hogy meglehetősen ostobára sikerült a fenyegetése, mert remegő ajakkal helyesbített: - Ha... ha pedig nem jössz vissza többet, akkor mindenkinek szidni foglak. Egy jó szavam sem lesz rólad...

Gorthos elnéző félmosollyal megcsóválta a fejét:

- Azt szeretnéd, hogy ez legyen az utolsó, amit nekem mondasz?

A nő a kezébe temette az arcát.

- Nem akarom, hogy elmenj! - szűrte az ujjai között. - Ha tényleg jót akarsz nekem, nem hagysz egyedül ebben a világban, amit nem is ismerek... Kérlek!

- Felfedezed majd. Mindig is vágytál az új dolgok megismerésére.

- Fedezzük fel együtt! Az útitársad maradok a brossban.

- Csak akkor élhetsz végre szabadon, ha megtöröm az ékszerlakat-bűbájt.

- Nem bánom, ha az ékszerben kell raboskodnom. Inkább örökre benne maradok... Kérlek, menjünk el együtt Barakba!

- Nem. Most kell vele szembenéznünk mindkettőnknek, hogy az én időm lejárt. Nem akarok újra belesüllyedni a hétköznapokba és a megszokásba. A varázsképességem napról napra romlik, könnyen lehet, hogy pár hónap múlva már nem is lennék képes elvégezni egy ilyen bonyolult szertartást. Az életem így is, úgy is a végéhez közelít. Így legalább tudnám, hogy van értelme...

- Nem vagyok hajlandó ebbe belegyezni!

Gorthos azonban ekkor egy koppanással letette a brosst:

- Azt hittem, megérted majd, de nem akarlak a végtelenségig győzködni. Egy napon talán majd belátod, hogy igazam volt. Most viszont szeretnék békében távozni!

Zara szeme azonban keserű könnyektől csillogott:

- Te vagy a legrosszabb tulajdonosom, aki valaha is volt. Sosem bocsátom meg, ha itt hagysz!

Gorthos elfojtott egy sóhajtást, és elfordult az ékszertől:

- Ég veled!

Felvette az amulettjeit egy polcról, majd elballagott a kijárat felé. Belökte maga mögött az ajtót.

*

Henrik megvárta, hogy minden csapattársa épségben eltaláljon a szobájához, és aztán már ő is indult volna, hogy nyugovóra térjen a közös mulatozás után. Ekkor azonban meghallotta, hogy a bross a nevét kiáltja.

A fiatal férfi belökte hát Gorthos szobájának az ajtaját, és megnézte, hogy miért hívja az ékszer.

A bross az éjjeliszekrényen pihent, a mágus sehol. Henrik érdeklődve közelebb lépett Zarához:

- Mi folyik itt?

- Kérlek szépen, segíts! - A nő összekulcsolta a kezét, és könyörgőn nézett a fiatalemberre.

Henrik megdörzsölve a homlokát, próbált összpontosítani:

- Mit tehetnék érted?

- Fogj meg, és rohanjunk Gorthos után! Most rögtön. Talán még nem túl késő...

- Miért? Hol van Gorthos?

- Az enyészetpróféták közeli templomába ment.

- Ilyenkor? Mégis, minek?

- Csak kérlek, fussunk utána!

Henrik tétován kinyújtotta a kezét a brossért.

- Siess! - kiáltott rá a nő már-már hisztérikusan, mire a Hebrencs elszánta magát, és felkapta az ékszert. Meglódult a folyosó felé.

*

Henrik lóhalálában végigrohant az utolsó árnyas sikátoron is. Mire kirontott a városkapun, már sikerült kiszellőztetnie a fejéből a batyókakörtét. A bross nem volt hajlandó elárulni, hogy miért kell Gorthos után sietni, de egyre növekvő nyugtalansággal sürgette a fiatal férfit. Így Henrik nem csökkentett a tempón, bármennyire is kifulladt. Ráadásul többször eltévedt, és mire sikerült útbaigazítást szereznie a város utcáin kóborló kétes alakoktól, jó sok időt elvesztegetett. Félő volt, hogy nem fogják utolérni a mágust.

Már a fővároson túli erdőn ügetett keresztül, amikor végül nem bírta tovább, és kimerülten lerogyott egy fa tövénél.

- Biztos, hogy van értelme így loholni? - zihálta. - Gorthos simán eltájékozódik a varázslataival. Szerintem, már rég odaért.

- Kérlek! - A brossba zárt nő arcán lecsordult egy könnycsepp a holdfényben. - Csak vigyél utána!

- Jól van, jól van, igyekszem, de igazán elmondhatnád, hogy miért rohanunk...

- Gorthos ki akar szabadítani engem a brossból!

- De hát, ez remek hír! Miért nem örülsz?

Amikor a bross arcán még egy könnycsepp futott le a kérdés hallatán, a Hebrencs egyszerre észbe kapott.

- Ja, tényleg, a Szurdok-őserdőben azt mondtátok, hogy ez a varázslat a végrehajtója életébe kerül. Te kékazúr ég! Gorthos meg fog halni?

Zara nem bírt feleletet adni, de Henrik látta anélkül is, hogy a kérdésre a válasz igen.

A fiatalember lehajtotta a fejét:

- Nagyon sajnálom. - Aztán viszont, ahogy teljes mélységében megértette, miről van szó, hozzátoldotta egy megbékélt mosollyal: - Ez viszont az ő döntése, és bizonyára alaposan végiggondolta. Bőven volt ideje meghányni-vetni magában a dolgot. És egyáltalán nem tartom helyesnek, ha megpróbáljuk megállítani. Tudja jól, hogy mit csinál. El kellene fogadnod, ahelyett, hogy azért sürgetsz, hogy vigyelek oda megakadályozni...

A bross fátyolos hangon félbeszakította:

- Már nem akarom megakadályozni, csak szeretnék mellette lenni!

Henrik a válasz hallatán vett egy nagy levegőt. Összeszedte minden erejét, és folytatta a rohanást az erdőn keresztül.

*

Az enyészetpróféták temploma egy nagy, szürke épületóriás volt a semmi közepén. Mindössze pár kiszáradt növény és csonka bokor szegélyezte a köralakban rakott falakat. Egészen magasan húzódtak rajta keskeny, lőrésszerű ablakok, és onnan varázslatok színes fénysugarai szűrődtek ki. Henrik ebből sejtette, hogy Gorthos már hozzáfogott a mágikus szertartáshoz.

A fiatalember végre megtalálta a behemót kőgyűrű belsejébe vezető lépcsőt. Egy csontsovány, tarra borotvált fejű halottidézőnő őrizte fenn a kaput.

Henrik már éppen feltette volna a lábát az első fokra, amikor egyszerre kirepült a kezéből a bross. Az ékszer fémesen koppant a kőlépcsőn.

A következő pillanatban pedig fények törtek elő belőle.

- Jaj, ne... - nyögte a fiatalember, és elfogta a félelem, hogy elkéstek.

A bross egy csikordulással darabokra tört, apró fémszilánkokkal és drágakőtörmelékkel borítva be a sötét lépcsőfokot. Aztán a ragyogás közepéből előlépett Zara. Ott állt a két hold fényében, hús-vér valójában, fekete köpenyében.

A nő, amint ráeszmélt, hogy szabadon tud mozogni, megpördült a tengelye körül. Felrohant a lépcsőn.

A halottidézőnő síri hangon belekezdett:

- Tilos a belépés, éppen egy varázsszertartás zajlik. Ilyenkor a legszigorúbban...

Zara egyszerűen félretaszította az akadékoskodó nőt, és berontott az enyészettemplom belsejébe.

Henrik csak lemaradva követte, hiszen már alig állt a lábán a fáradtságtól.

Elnézést kérően feltett kézzel oldalazott el Zara után a felháborodottan hápogó halottidézőnő mellett:

- Bocsánat, bocsánat... Csak egy fél perc...

Aztán elé tárult a templom belseje, a szürke oszlopok gyűrűje. Közöttük a varázslatok számára kijelölt árnyas, szintén köralakú csarnok.

Gorthos pedig ott feküdt középen, a földre rogyva, káprázatos fénnyel ragyogó varázskörök mélyén. Zara egyenesen a mágushoz futott, nem törődve a körökkel és a kavargó varázserőkkel. Térdre vetette magát az idős varázsló mellett, hogy szorosan magához ölelhesse.

Henrik megállt a bejáraton belüli első oszlopnál, és kifulladva, szuszogva nekitámaszkodott. Onnan nézte a férfit meg a nőt, a táncoló fények között.

Gorthos szeme felnyílt, és még maradt ereje egy bágyadt mosolyt vetni az őt ölelő Zarára. Az idős varázsló azt suttogta:

- Szeretnék még mondani valamit... Mindig az ártatlanok megvédéséről beszélsz, és eszerint éltél, de abba sosem gondolsz bele, hogy te is egy ártatlan áldozat voltál. Csak téged senki nem védett meg...

Gorthos eres kezét a nő tarkójára tette, és megborzolta kuszára vágott haját.

- Olyan sokat kellett szenvedned, amíg azt a kislányt védelmezted... Itt az ideje, hogy valaki most érted hozzon áldozatot. Én egész életemben könyvhalmok és amulettek közé zárkóztam. Nem tettem soha semmit önzetlenül másokért, csak a tudományos munkám érdekelt. Bárcsak odamentem volna hozzád egyszer, sok-sok évvel ezelőtt, amikor a könyvtárban találkoztunk fiatal lány korodban! Bárcsak kevésbé lettem volna elfoglalva saját magammal vagy a tanítványaim oktatásával! Bárcsak egyszer is megkérdeztem volna tőled, hogy miért ül az a magány, az a titkolt bánat a szemedben... Bárcsak...

Gorthos hangja elhalt, ujjai elhagyták a nő kócos fürtjeit. Az öreg varázsló keze erőtlenül hanyatlott az oldala mellé... Aztán vakító fény csapott ki, és beragyogott mindent.

Amikor a ragyogás kihunyt, Gorthos már nem feküdt ott többé a porban. Nyomtalanul eltűnt, mindössze csilingelő amulettek maradtak utána.

Henrik elszorult szívvel nézte egy oszlop árnyékából, ahogy a bross egykori foglya ráomlik a hideg kőpadlóra a fényjáték helyén. Utána már csak a nő válla rázkódott a zokogástól.

75. fejezet: A trónteremben

Marta megállt a trónterem pompás csarnokában. A mögötte loholó szolgák és testőrök engedelmesen lefékeztek. Az asszonyság megállapította gondolatban, hogy még szerencse, hogy Zizik mellett hozzászokott, hogy valaki megállás nélkül a nyomában ügessen, máskülönben már igencsak az agyára ment volna az új helyzet.

Végigmérte a drága fából faragott trónust, aztán egyetlen mozdulattal lerántotta róla az arannyal szőtt bársonytakarót. Odadobta a szövetet az egyik meghökkent szolgának:

- Elvinni a Drágaságok Vásárába ugyanúgy, mint Atala császárnő ékszereit, eladni, és a befolyt pénzzel az utolsó rézig elszámolni! A fővárosi helyőrség bővítésére fogjuk fordítani, hogy helyre tudjuk pofozni a közbiztonságot. Értve vagyok?

A szolgáló becsukta tátva maradt száját, és meghajolva kifutott a teremből az értékes szövettel.

Marta egy döndüléssel levágódott a trónra. Jól esett végre leülnie, mert még mindig előfordult, hogy szédülés fogta el a fél füle elvesztése miatt. Mára meg egyébként is épp eleget mászkált, ugyanis pár építésszel felmérette, hogy a palota mely részei lennének leválaszthatóak és átalakíthatóak hasznos gyakorlati célokra. Tervezett egy egész szárnyat a megnövelt létszámú rendfenntartók elszállásolására és egy másikat egy gyógyító intézet létrehozására. Alaposan ki akarta vizsgáltatni a főváros lakosságát, ugyanis a ládából kiáradó fekete füst elég messze eljutott. Az ilyen erejű mágiának beláthatatlan mellékhatásai lehetnek. Nem árt az óvatosság.

Egy olyan gyógyító csarnok egyébként is mindig jól jöhet, ahol az életpapok nem csak az erszényüket nyújtogatják a pénzes betegeik felé, hanem a rászorulók megsegítésén is dolgoznak. Az asszonyság, miután körbekérdezett, kinézte a megfelelő személyt az új intézmény vezetőjének. A beiktatás azonban még némi akadályba ütközött...

Most pont ebben a kérdésben várt egy helyzetjelentést.

Hamarosan elő is hajlongott az ajtón kívülről egy őr, hogy bejelenthesse Bayut és Renót. A két férfi térdhajtással köszöntötte az uralkodónőt, majd megálltak a trónussal szemben. A nomád vállán ott ültek a szitakötők, szerelmesen ciripelve egymásnak.

- Még mindig semmi? - kérdezett rá a császárnő egyből.

- Egyelőre nincs változás - jelentette Bayu erős déli akcentusával, megbökdösve az egyik szitakötő oldalát. - Viszont, tegnap sikerült kiderítenünk, hogy hogyan került a fiú a rovarba.

- Remek, ki vele! Hogyan?

- Már jó ideje kérdezősködtünk eredménytelenül a gyógyítóknál, ahol tanult. Ma viszont, amint elmondtuk ott, hogy feloldoztad a rabot a hamis vádak miatt kirótt büntetés alól, az egyik tanonctársa végre kibökte, hogy ő a ludas a szöktetésben. Amikor anno hírét hallotta, hogy milyen rossz körülmények között sínylődik a barátja a Kilenctoronyban, eldöntötte, hogy nem ül tétlenül. Mivel senkit nem ismer, aki olyan nemes szívű és ártatlan lenne, mint az iskolatársa, így még ha őt magát is a Kilenctoronyba zárják, vagy kivégzik, akkor sem fog szemet hunyni ekkora igazságtalanság fölött. Így hát, fellebegtetett egy egyszerű, általa is ismert bűbájjal egy lédús gyümölcsöt a barátja cellaablakának a párkányára. Aztán fogott egy óriás szitakötőt, rákötözött egy amulettet meg egy üzenetet, és elindította a finom falat után. A levélben megírta egy lélekmágia varázslat elvégzésének lépéseit. A varázslatot a fővárosi könyvtárban lelte fel hosszas kutatómunka után. Abban bízott, hogy egy olyan jó képességű gyógyító, mint a tanonctársa, el fog boldogulni vele. Valóban így is lett. Kerbelen főmágus úr ükunokája megkapta a küldeményt, és az amulett segítségével el tudott helyezni egy illúziót a cellában a látszat fenntartására. A lélekmágia útján pedig belebűvölte magát a szitakötőbe. Így a rovarba zárva el tudott repülni észrevétlenül, és messze földekre is eljuthatott anélkül, hogy követhetnék.

Marta megjegyezte erre:

- Gondolom, az állat fölött nem sok irányítása volt, de annyit el tudott érni, hogy nagy nehezen Gorthos nyomába szegődjön. Talán abban bízott, hogy ő majd felismeri, és ki tudja szabadítani.

- Igen, a bolyongásai során bizonyára megpillantotta az idős rokonát a vándorúton, és sikerült rávennie a rovart, hogy a közelébe sodródjanak. Így lett az útitársatok.

- Még jó, hogy nem ütöttük agyon. - Marta némi bűntudattal dörzsölte meg a tarkóját az emlék hatására. - Másban viszont nem sok szerencséje volt a fiúnak. Fel sem ismertük a segítségetek nélkül, és kiszabadítani sem lehet. Meg kell várni, amíg magától elmúlik a lélekmágia ereje.

- A tanonctárs szerint már csak legfeljebb hetek kérdése. Az is kész csoda, hogy a varázs mostanáig kitartott.

- Helyes. - A császárnő elégedetten biccentett.

Bayu ekkor kicsit halkabban újra megszólalt:

- A tanonctárs végezetül kifejezte az aggodalmát, hogy mi lesz most a vallomása után. Szeretné, ha tudnád, hogy magára vállal minden felelősséget a szökésért és a tiltott lélekmágia elvégzéséért. A barátja nem tehet semmiről, ő rángatta bele az egészbe a küldeményével. Így egymaga kíván szembenézni a vádakkal, amennyiben felelősségre óhajtod vonni. Viszont, úrnőm, csak egy tizennyolc éves fiúról van szó! Szörnyű lenne, ha kivégeztetnéd a barátja megmentéséért.

Marta végiggondolta a felvetést, aztán kijelentette:

- Úgy vélem, eltekinthetünk a szökés hivatalos kivizsgálásától és az ítélet kiszabásától. Ez a tanonctárs jó szívvel cselekedett, és emberséges maradt a sok hamis gonoszság közepette. Ha ezért is megbüntetnénk az embereket, miként várhatnánk el, hogy élhetőbb hellyé tegyék a világot? - Az asszonyság egy legyintéssel le is zárta az ügyet. Odafordult a szitakötőhöz: - Viszont, Hari fiam, ha végre kiszabadul belőled az életpaptanonc, remélem, az lesz a legelső dolga, hogy megkeresse ezt az iskolatársát, és köszönetet mondjon.

A szitakötő szaporán bólogatott. Egyszerre viszont megrezzent, és felröppent a nomád válláról. Tett pár megzavarodott kört a levegőben, aztán - hopp! - lepottyant a padlóra.

Hideg szél csapott ki belőle, és az őt aggodalommal figyelő emberek szeme láttára, egy árnyéksuhanást követően, előlépett az újra felrepülő rovar helyéről a lesoványodott rab. Úgy tűnt, alapból is elég nyurga fiatalember lehetett, most viszont csont és bőr, az arca is némileg beesett volt. Szőkés, halvány haja borzas. Valóban igaznak tűnt, hogy megviselte a börtönfogság.

A szitakötő egyből visszarepült a nomád vállára a párja mellé. Kerbelen főmágus ükunokája pedig elkerekedett szemmel nézett körbe a tróntermen. Eleve elég bizonytalanul állt a lábán, aztán láthatóan az is tudatosult benne, hogy a császárnő előtt tartózkodik, mert térdre rogyott. A padlóhoz érintette a homlokát.

- Jól van, fiam, nem kell eltúlozni a formaságokat - szólt rá Marta, amikor már hosszabb ideje nem kelt fel. - Inkább mondd el, hogy mire emlékszel a szitakötős utazásodból!

- Mindenre, fenség. - A fiatal férfi reszelt egyet a torkán, és óvatosan megemelte a fejét. - Nem tudtam üzenni nektek a rovarból, de tanúja voltam a körülöttem zajló eseményeknek.

- Remek, akkor nem kell az egészet elmagyaráznunk.

- Nem, és igazán köszönök mindent, fenség.

Marta egy biccentéssel fogadta a hálálkodást, majd rátért a gyakorlati teendőkre:

- Feltételezem, most, hogy tisztázódott az ártatlanságod, vissza kívánsz térni az élettemplomba a gyógyításhoz. Jól gondolom?

- Igen, fenség.

- Egyéb feladatok is várnak rád. Megkapod majd a palota mellett készülő új gyógyító intézet vezetését. Te dönthetsz, hogy kiket veszel magad mellé a társaid közül dolgozni. Az elkövetkező két hetet, amíg elkezdődik az intézet kialakítása, töltsd azzal, hogy összeválogatod a személyzetet, és felkészülsz a munkádra! Azt hiszem, egy jelölted máris akad a tanonctársad személyében. Kitűnő munkát fogtok végezni. És, ezzel, úgy vélem, kiveséztük a kérdést!

Az asszonyság összeütötte a tenyerét.

Az ükunoka hajlongva kihátrált a trónteremből, távoztában azért még hálás köszönetet mormolt Renónak és Bayunak.

Marta is odafordult a két férfihoz:

- Ezennel véget ért a szitakötőre felvigyázás feladata. Mostantól elhagyhatjátok a fővárost, ha úgy látjátok jónak.

Bayu és Reno meghajolt, hogy ők is távozóra fogják, ám a nomád még megtorpant a kifelé vezető úton.

- Fenség! - fordult vissza. - Még egy kérésünk lehetne?

- Mondjad, fiam!

- Sokat beszélgettünk Renóval az utóbbi időben, és egyre több megoldandó problémára ébredek rá a Kilenctoronnyal kapcsolatban. Reno elmondásai alapján körvonalazódik számomra, hogy miért olyan élhetetlen, sivár az a hely a rabok és az őrök számára egyaránt. Számtalan újítási ötletünk lenne, és ha megengeded, most, a szitakötő kiszabadulása után, szívesen visszatérnénk mindezt megvalósítani.

- Gondolom, meg akarod tartani a kegyvesztett Mazedrin főtanácsos által adott kinevezésedet is börtönvezetőként.

Bayu egy kicsit zavarba jött a császárnő direkt kérdésére, de azért kibökte:

- Rendkívül örülnék, ha megtehetném, fenség.

Marta rápillantott Renóra:

- Te mit gondolsz erről? Elfogadnád őt vezetődnek?

A börtönőr meglapogatta a nomád hátát:

- Egyértelműen! És én magam gondoskodnék róla, hogy mindenki más is fenntartások nélkül kövesse.

- Helyes, akkor a kérésetek teljesül. A szitakötőpárt pedig a Kilenctorony felé útközben bízzátok majd Khallaendarban Henrikre, a Hebrencsre! Már kezdi hiányolni a háziállatát.

A két férfi meghajolt újra, és derűs léptekkel hagyták el a tróntermet.

Az utánuk érkezők viszont jóval kevésbé töltötték el Marta szívét kellemes érzésekkel. A trónterembe ugyanis az ősmágusok kértek bebocsátást. Mély meghajlásokkal sorakoztak fel a császárnő előtt színes bársonyköpenyeikben. Ezedon nem mert felnézni, csak apró füstpamacsokat eregetett maga elé az orrán keresztül, leszegett fejjel. A többiek is alázatosan meghúzódtak.

Hadurhal, a víz ősmágusa azonban előlépett, terjengő párafelhő közepén.

- Kedves, drága, jólelkű császári fenség! - zengte. - Elmondhatatlan öröm újra látni téged a sajnálatos módon meglehetősen rövidre sikerült koronázási ünnep után. A világ összes pompáját és lakomáját megérdemelted volna! Mi pedig az első sorban tapsoltunk volna téged éjt nappallá téve, heteken át...

- Miért vagytok itt?

- Először is, hadd fejezzük ki abbeli reményünket, hogy a héten megkaptad az ajándékunkat.

- Azt a húsz drágakőből álló nyakláncot?

- Igen, igen, a legtehetségesebb törpékkel bányásztattuk. Reméljük, kegyes tetszésedre talált.

- Elküldettem a Drágaságok Vásárába, mert minden rézre szükség van a Birodalom helyreállításához és a hadsereg összes elmaradt zsoldjának a kifizetéséhez. A kizsákmányolt törpéket pedig kárpótoltam pár ezüsttel a nevetekben a becsületes munkájukért. - Marta végighordozta a pillantását a hajbókoló mágusokon. Végül a tekintete megállapodott Ezedonon. Nem mondott mást.

- Micsoda bölcs intézkedések, fenség! - tódította Hadurhal. - Látszik, hogy a drága ikercsászárok vére csörgedezik az ereidben. Beragyog a végtelen jóságuk és tisztességük...

Az asszonyság közbecsettintett:

- Elég lesz ennyi tömjénezés. Halljam, miért jöttetek!

A víz ősmágusa végre belátta, hogy nincs értelme a mellébeszélésnek, és belevágott:

- Kegyes úrnőm, hallottuk hírét, hogy a főpapoknak szándékozol adni a megmaradt amulettbányák teljes felügyeleti jogát. Csak felhívnánk rá a figyelmedet, hogy ez évszázadok óta fele részben az ősmágusokat illeti. Óvatlan dolog nagy múltú, jól végiggondolt tradíciókat felrúgni. Külön szeretném kiemelni az ősmágusok érdemeit...

Marta közbedörrent:

- Fiam, miután egy zsák amulettért cserébe majdnem egy hatalommániás őrült kezébe segítettétek a fél világot, és engem a csapatommal együtt elevenen meg akartatok égetni egy pince mélyén... Pontosan milyen érdemeket merészelsz emlegetni?

Hadurhal egyből mentegetőzni kezdett:

- Nem tudtuk a részleteket, drága fenség. Atala úrnő csak annyit árult el nekünk, amennyit hasznosnak ítélt meg, és felaprózta közöttünk a tudást. Az ő bűne az egész! Nem sejthettük az előkészületek veszélyét.

- Még hogy nem sejthettétek! - horkant fel az asszonyság. - Vagy talán azt hittétek, hogy a császárnő egy új estélyhez gyűjt kellékeket, miután rég tudtátok a láda titkát, és minket is szépen el akartatok hallgattatni a részletek ismerőiként?! A varázsköreitek megidézése közben is ártatlan mókára gondoltatok?

- Hibáztunk, drága úrnőm. Nem értettük meg Atala császárnő végtelen gonoszságát. Most már viszont felnyílt a szemünk. Kérlek, légy elnéző! Az évszázados hagyományokra való tekintettel...

- Az évszázados hagyományokra való tekintettel, most nem csapatom le a fejeteket a főtéren!

Hadurhal kínjában köszörült egyet a torkán:

- Ez valóban nemes és kegyelmes döntés a részedről, viszont, ami a bányákat illeti...

- Jöhet a következő! - Marta az őrök felé intett, akik erre célzatosan kinyitották a trónterem ajtaját a mágusok háta mögött.

- Kegyes úrnőm, azok a bányák évszázadok óta...

- KIFELÉ!

Az ősmágusok egy kis dermedt ácsorgás után végül meghajoltak, és sorban kivonultak. Marta odaszólt az őrök parancsnokának:

- Gondoskodj róla, hogy még ma elhagyják a fővárost!

Utána az újabb érkező felé fordult.

Lorilla lépett be, egy hínárból font kantáron vezetve maga mögött a mamondut. Az állat egy prüszköléssel megállt a térdre ereszkedő lány mellett, miközben a hátán egy megrakott puttony duzzadt. Lorilla a földről felkelve felmutatott egy bőrdarabba csomagolt batyut:

- Hoztam neked egy szelet sült tököt. Henrikkel feldolgoztuk a veteményesed utolsó megmaradt terményeit is. Remélem, a kis kóstoló nem romlott meg a repülőtakarón utaztatva.

- Köszönöm, lányom, ma még nem is akadt időm enni. - Az asszonyság elfelezte a tököt Lorillával, és falatozni kezdtek. Egy-két rágás után a császárnő odaszúrta: - Közben nyugodtan előadhatod, miért jöttél. Töltsük hasznosan az időt!

- Csak szeretnék elbúcsúzni. Khallaendarban tisztáztam a dolgokat a korábbi vőlegényemmel, Toddal. Utána Henrikkel is megbeszéltem, hogy még nem vagyok elég érett ahhoz, hogy bárki iránt teljes szívvel elkötelezzem magam. Egyelőre a saját utamat kell megkeresnem. Biztos vagyok benne, hogy eljön a nap, amikor majd tényleg mély és tiszta szerelemmel tudok szeretni valakit, de ahhoz sok mindennek a helyére kell kerülnie bennem. Még túl sok gondolat és ábránd kavarog a fejemben. Így hát, ideje, hogy útra keljek!

- Henrik hogy fogadta?

Lorilla elnevette magát:

- Kiderült, hogy Hetedik Bibbon magához tért a sérüléseiből, és a törpe nem is haragszik a robbanás miatt. Ugyanis felismerte, hogy a Henrik által bemutatott készítményben óriási lehetőségek rejlenek bizonyos bányászati munkák megkönnyítésére. Most mindketten azon törik a fejüket, hogy közös üzemet nyitnak Khallaendarban, és a Henrik által feltalált új terméket fogják gyártani. Az az igazság, hogy Henriket az ötlet annyira leköti, hogy nem is rázta meg, amikor elbúcsúztam tőle. Meg, mintha valami olyasmit mondott volna, hogy te már adtál neki tanácsot kettőnkkel kapcsolatban, és sok mindenre ráébresztetted...

Marta félreköpött egy tökmaghéjat:

- Jól van, lányom, örülök, hogy tisztességesen lezártad az ügyet. És, most merre szándékozol indulni?

- Útra kelek Tulep falva felé. Ott vár már ugyanis a helyi fogadóban egy öreg halász, aki érdekes küldetéssel akar megbízni egy vállalkozó szellemű kezdő kalandort. Mintha egy sellőszemű ponty megszerzését hallottam volna rebesgetni. Alig várom az izgalmas új célt!

Marta rásózott Lorilla vállára biztatásul, de aztán azért megjegyezte:

- Csak egy dolgot ne feledj...

- Tudom, tudom, a kalandorok három alapszabálya. Nem undorgok semmin, nem minősítem a kihívások legyűrését lehetetlennek, és mindig a szemem előtt tartom a célt.

- Na, én pont ezzel a harmadikkal kapcsolatban akarok mondani valamit. - Az asszonyság levette a nyakából a gnóm taplófüzért, és letört belőle egy darabot. Odaadta az elfeketedett szárított gombát a lánynak: - Szolgáljon ez emlékeztetőül, hogy bármerre jársz, bármi is legyen a megbízásod, és bármennyire csábító a jutalom, mindig vannak fontosabb szempontok, mint egy küldetés teljesítése!

Lorilla eltette a gombát a mamondu puttonyába, majd hirtelen megölelte az asszonyságot:

- Köszönöm!

Marta zavartan bontakozott ki az ölelésből, és inkább másra terelte a szót:

- Az énekes tetka veled megy? Neki ugyanis holnap lenne a beiktatási ceremóniája császári főtolmácsként, de ha szeretne elkísérni...

- Nem, itt a helye. Beszéltem vele, és bár szívesen a társam maradna, az udvari tolmácsolás testhez állóbb munka neki. Ráadásul, megismerkedett egy csinos albínó pávával a palotakertben...

Marta nagyot csettintett a nyelvével:

- Áhá, akkor már értem, hogy miért berzenkedett, amikor azt terveztem, hogy a díszmadarakat is eladatom a Drágaságok Vásárában Atala úrnő többi holmijával együtt! Mindenesetre, megkegyelmeztem a szárnyasoknak, főleg, amikor a tetka kitalálta, hogy szabad idejében létre tudna hozni egy madárkertet a pávaállományból ledorani mintára. Egy madárkert látogatása üdítő kikapcsolódás lehetne a sokat szenvedett iziliari családok számára.

- Most már tudod a tetka rejtett indokát is. - Lorilla kacagott egy jót. - Ideje viszont, hogy tényleg induljak. Még a mamondut is meg kell itatnom, és tudod, milyen sokáig szívogatja a vizet...

A lány megsimogatta a nagydarab teherhordó állat fejét, majd elindította az ajtó felé. Közben még eszébe jutott valami, és visszaperdült:

- Jaj, még egy kérés, mielőtt elutazom! Szeretnék a szüleimről is beszélni veled.

Marta erősen összevonta a szemöldökét:

- Ha kegyelmet akarsz kérni, nem fog menni. A birodalmi tanács halálra ítélte őket a távollétükben az iziliari törvények szerint, és nem vitatom a döntést. Az apád számtalan nemes eltaposásáért és kivégzéséért felelős, az anyád pedig Atala úrnő ellenségei közül mérgezett meg nem egyet. Törtető gyilkosok. Arról nem is beszélve, hogy minden valószínűség szerint ők segítették Thiago főparancsnokot Atala császárnő megölésében. A birodalmi tanács nyomozása megállapította, hogy a katonai parancsnok felelős a császárnő haláláért, de nyilván nem magától jutott odáig, hogy egy ilyen tiltott bűntettre vetemedjen! Meggyőződésem, hogy valamilyen módon az apád manipulálta, hogy itt kössön ki az egyébként híresen - vagy inkább hírhedten - törvénytisztelő főparancsnok. A gyilkos tőrt pedig bizonyára az anyád mérgezte meg. Fogalmam sincs, hogyan szövögették a háttérben a hálójukat, és nem is akarom tudni, de afelől kétségem sincs, hogy még ebben a főbenjáró bűntettben is benne van a kezük!

- Tudom. - A lány nyelt egyet, de utána határozott hangon folytatta: - A szüleim megannyi rémségben részt vállaltak, igen. Végül mégis az életüket áldozták volna a Birodalom ártatlan lakóinak a megvédéséért. Szembenéztek a legnagyobb szenvedésük kilátásával is azért, hogy megakadályozzák Atala császárnő ámokfutását. Kérlek, ezt is mérlegeld, ne csak a hírhedt tetteiket nézd! Főleg apa, neki Iziliar tényleg sokat köszönhetett az évtizedek során, minden sötét trükkje ellenére. Nélküle rosszabb lett volna az egyszerű alattvalóknak. Atala úrnő összes kicsit is emberségesebb rendelkezése mögött ő állt, nem csak a cselszövések és ármányok mögött. Kérlek!

- Biztos vagy benne, lányom, hogy a szüleid nem pusztán azért fordultak végül Atala úrnő ellen, hogy megkaparinthassák a világuralmat előle?

- Biztos. Lehet, hogy megpróbálták a szerencséjüket ők is a ládával, de az egész nem csak erről szólt. Tudom. Ismerem őket.

Marta megfontolta az elhangzottakat, és csak utána szólalt meg újra:

- Mi a kérésed pontosan?

- Az, hogy hívasd vissza a birodalmi tanács azon fejvadászait, akik külföldön keresik anyát meg apát! Legalább a világ végén hadd leljenek nyugalomra!

Marta még gondolkozott egy sort, mielőtt feleletet adott volna:

- Rendben, de két feltétele van a kérésed teljesítésének. Az egyik, hogy a szüleid nem jöhetnek vissza Iziliar földjére. Itt továbbra is érvényben marad ellenük a kivégzési parancs. Ha valaha is megtudom, hogy visszatértek, katonákat küldök az elfogatásukra. Ennyi elégtételt megérdemelnek azok a balsorsú iziliari lakosok, akiknek a hozzátartozóit a szüleid végeztették ki, vagy mérgezték meg.

- Persze, ez csak természetes. Biztos, hogy nem merészelnének visszajönni. - Lorilla reménykedő örömmel az arcán egyezett bele. - Mi a másik feltétel?

- Az, hogy idegen földön sem vállalhatnak semmilyen politikai tisztséget vagy hatalmi szerepet. Az életüket felőlem megőrizhetik, de meg ne halljam, hogy befolyásos pozícióra fenik a fogukat! Ha keresnek tisztességes munkát, és csöndben, magukat meghúzva éldegélnek öreg napjaikra, hajlandó vagyok eltekinteni a sírig tartó ádáz üldözésüktől. De csakis abban az esetben fogok szemet hunyni, ha soha többé nem döntenek emberéletek-sorsok fölött. Értve vagyok?

- Rendben, persze, megüzenem nekik. Igazán köszönöm. Szerintem, ellesznek szerény körülmények között is. Megírták, hogy azt tervezik, hogy egy falu szélén telepednek le. Anya befőzné a közeli erdőből gyűjtögetett bogyókat, apa pedig eladná a lekvárokat, szirupokat a szomszéd város piacán. Így mindketten tudnák hasznosítani az Iziliarban szerzett képességeiket. Az anyám most mérgek helyett ehető-iható termékeket főzne ugyan, de ebben is biztosan tehetséges, az apám pedig még a legszűkmarkúbb vevőt is rá tudná beszélni ravasz hízelgéssel, hogy vásároljon a portékáikból. Megfelel így? Úgy vélem, hogy épp elég teendőjük lenne ahhoz, hogy ne maradjon idejük cselszövéseken törni a fejüket.

- Ajánlom is. - Marta csak ennyit morrant egy szigorú ránccal a homlokán.

Lorilla ekkor újra a nyakába borult, aztán egy cuppanós búcsúpuszit nyomva a császárnő arcára, kisietett a teremből.

*

Marta egész délután a panaszosok és kérelmezők sorát hallgatta. Voltak pillanatok, amikor már kezdett elbizonytalanodni, hogy jó ötlet volt-e személyes meghallgatást biztosítani minden jelentkező alattvaló számára. Aztán viszont belátta, hogy csak úgy tudja megérteni a Birodalom valódi problémáit, és úgy lesz képes megoldásokat találni rájuk, ha türelemmel végigüli a fogadási időt.

Már ereszkedett az égen a Nap, és közelgett a meghallgatások vége, amikor az újabb kérelmező váratlan változatosságot hozott.

Zara lépett a trónterembe.

A császárnőt kellően meglepte a különös nő felbukkanása. Azt sem tudta eddig, hogy a fővárosban tartózkodik.

Zara Gorthos halála óta ugyanis eltűnt. Először egy órán át térdelt az enyészetpróféták templomkövén, mintha szoborrá vált volna, aztán felkelt, és kiviharzott. Egy kásás hangú köszönömöt suttogott még Henriknek, majd nyoma veszett a közeli erdő fái között. Henrik nem tudta megállítani. Senki nem tudta, hová lett, Marta az elmúlt hetekben hírt sem hallott a nő felől.

Most pedig ott állt a trónterem közepén.

Zara frissnek és életerősnek tűnt. A karján ugyan jó pár kötés éktelenkedett, jelezve, hogy az eltelt néhány hét még nem volt elég a régi kínzások során szerzett összes sebe begyógyulására, de a nő nem hagyta, hogy ez megakadályozza a lendületes bevonulásban.

Az öltözete most is hétköznapi, már-már szegényes volt. Fekete, délkeleti stílusú tunikát viselt térdig érő, sötét csizmával. A szemét is egyszerűen, sima szénnel húzta ki. Mégis volt benne valami, ami egyből rá vonzotta a tekintetet.

A nő egyetlen ékszert hordott, egy csigákból fűzött nyakláncot, ami Martát erősen emlékeztette az Octopus Királyság piacán látott árukra. Lehetséges, hogy Gorthos vette, és a nyaklánc még a Titkos Küldetésről származik? Az idős mágus ilyesmikre szórta volna a pénzt?

A császárnő gondolatai visszaterelődtek a jelenre, amikor Zara kurtán térdet hajtott üdvözlésül.

Marta úgy érezte, hogy a nő nem akarná, hogy az eltűnéséről vagy az egészségéről faggassa, így inkább csak a meghallgatásokon szokásos szövegével köszöntötte:

- Tessék, add elő, milyen kéréssel jöttél!

Zara felkelt, majd egy kissé tiszteletlen kényelmességgel nekitámaszkodott az egyik oszlopnak. Közben egy sóhajjal bejelentette:

- Rémesek ezek a fővárosi könyvtárosok! Már az első pár nap alatt az agyamra mentek. Az egyik kitalálta, hogy nem illő az ablakba felülve jegyzetelnem a kikölcsönözhetetlen kódexekből. Bezzeg a puccos mágus uraságoknak saját olvasótermet tartanak fenn! Engem meg az öreg be akart ültetni egy csapat röhincsélő varázslótanonc közé a padba. Egészen a keresztgerendára kellett felmásznom, hogy végre békén hagyjon - ott már senki sem láthatott. A másik meg azon hümmögött, hogy a sebeim kötéseit átitató gyógykenőcsök összekenhetik a drága pergameneket. Alig akart beengedni a tekercsekhez. A harmadik pedig...

Marta ezen a ponton közbepattintott:

- Valami lényege is van a rizsázásodnak, lányom, vagy csak panaszkodsz? Mert arra meghallgatási időn kívül kellene alkalmat találnunk. Mérföldes sorok állnak a kérvényeikkel...

- Van, csak várd ki a végét! Szóval, a harmadik meg ahhoz ragaszkodik, hogy reggelente nyitáskor mindig fizessem ki a két ezüst belépődíjat. Pedig tudja jól, hogy mindennap odajárok. Az lenne a kérésem, hogy nem lehetne, hogy bevezess valami könyvtári bérletfélét az állandó kutatással foglalkozóknak? Nincs kedvem napról napra ennyi pénzt kipengetni. Minden estémet a közeli ivóban töltöm, színes üvegbuborékokkal zsonglőrködöm, hogy össze tudjam kalapozni a mutatvánnyal a betevő falatra valót és az átkozott könyvtári belépőt! Igazán méltányolhatnák az igyekezetemet...

- És, te mégis miféle állandó kutatással foglalkozol a könyvtárban, ha szabad érdeklődnöm?

- Ung-lápi Gorthos utolsó történetírói művét készítem. Krónikát írok a Duliathi Birodalom bukásáról a kirkogi kódexek alapján. A közös utazásunk során Gorthos elmondta a pontos tervet, a főbb forrásokat és a könyv felépítését, engem meg mindig is érdekelt a történelem. Úgy hiszem, képes leszek befejezni.

Marta homlokráncolva mérlegelte a nő válaszát, aztán annyit mondott:

- Nem tartom helyénvalónak, hogy azok után, amiket az őseimért és értem tettél, egy kocsmában kelljen koldulnod. Adatok a kincstárból száz aranyat jutalmul a hű szolgálataidért.

Zarát nem lelkesítette fel a kegy:

- Az élet nem igazságos, kedves császárnő. Én pedig egyébként is szívesebben dobálgatom a tarka buborékjaimat, mint hogy egy uralkodó adósa legyek. Nem fogadhatom el a felkínált vagyont.

- Akkor legalább annyit engedj meg, hogy szállást és ellátást biztosítsak számodra, amíg a fővárosban kívánsz tartózkodni! Vegyük úgy, hogy ezzel a történetírói munkásságodat támogatom.

A bross egykori foglya először alig leplezetten a száját húzta, de aztán végül egy kis hallgatás után ráhagyta:

- Talán meggondolom.

- Egyébként sem hinném, hogy bölcs dolog egy szeretted halálát követően egy kocsmában tengetni az estéidet...

- Mire utalsz? Hogy az éjszakáimat mértéktelen borvedeléssel töltöm búfelejtésként?

- Olyasmi.

- Nyugalom, szó sincs erről, nincs időm a másnaposságra. Minden erőmmel a könyvön dolgozom.

- Akkor is itt lenne a helyed a palotában, egy kényelmes hálóteremben elszállásolva.

Látva, hogy Zara csak a vállát vonogatja válaszul, Marta még hozzátette:

- Gorthos emlékéért! Ő is azt akarná, hogy végre egyszer jólétben és békében élhess, ahogyan megérdemled.

Zara arcán megjelent egy szomorú mosoly, és a császárnő szívét elszorította az abból egyszerre sütő szeretet és kiábrándultság.

- Békében élhessek... - Zara elfordította a fejét, és elharapott egy keserű nevetést. - Ha éjjel felébredek egy zörejre, bevetem magam az ágyam alá, azt képzelve, hogy a következő pillanatban katonák törik rám az ajtót. Nem tudok felhőtlenül beszélgetni az emberekkel, mert végig azt tanulmányozom a vonásaikon, hogy hány perc alatt adnának el egy ládikó aranyért. És amiket Odo katonái a börtönben műveltek velem a vallatásom során... Minden éjjel álmodom róla! Ébren pedig magamban beszélek, ahogyan a brossban tettem annyi évtizeden át. Editához vagy Gorthoshoz, mintha mellettem lennének. Sajnálom, úrnőm, de én már nem fogok meggyógyulni. Nem segíthetnek rajtam kényelmes szobák vagy pompás ételek. Mindenesetre, köszönöm a nagylelkű felajánlást!

Nem várva válaszra, futólag meghajolt, és kisétált a trónteremből.

- A bérlet dolgát viszont tényleg megfontolhatnád - szólt még vissza, miközben becsukódott mögötte az ajtó. - Igazán nem bánnám, ha elég lenne egy bilétát felmutatnom, és nem kellene minden reggel szót váltanom a könyvtárosokkal...

*

A palota folyosóit kezdték megtölteni az esti árnyak.

Marta már készült nyugovóra térni a fárasztó nap után, azonban Zizik szobája mellett elhaladva észrevette, hogy égnek benn a gyertyák. Benézett hát.

A félkobold az asztalánál görnyedezett az ablak alatt, és egy térképvázlatot bogarászott.

- Te meg mit művelsz, fiam?

Zizik összerezzent az asszonyság belépésére.

- Én csak... - A félkobold cincogva megigazgatta tűzvörös, csimbókos haját. - Próbálok boldogulni egy térkép készítésével. A hadsereg a parancsodra a határon védi a falvakat a trollok betörésétől, és talán szükségük lehet a hegységek pontos helyrajzának ismeretére...

- Ezt bízd csak a térképészekre!

- Jó, de...

- Már megbeszéltük, hogy a testvéred majmolása nem a te utad!

Zizik behúzta a nyakát:

- Tudom. Csak... csak nem volt más ötletem, hogy hogyan tehetném magam hasznossá. Korábban abban bíztam, hogy elkísérhetlek majd új utazásokra, és úgy segíthetlek, de minden másképp alakult. Igen, megígértem, hogy megtalálom a saját utamat, és hogy miben vagyok jó. Nem sikerült. Nem érzem, hogy bármiben jeleskednék. Hiába töprengtem, nem jöttem rá, mit kezdhetnék magammal. Nem maradt más, csak Zizrel térképei.

- Megmondom én, mi a te bajod, fiam! - Marta nagy szelet kavaró mozdulattal átkarolta a félkobold vállát. - Az, hogy azt hiszed, hogy valaki csak akkor lehet jó meg hasznos, ha rendkívüli, különleges képességei vannak. Ha ő a legzseniálisabb valamiben, és mindenki őt ünnepli. Holott a Birodalomnak olyan emberekre is nagy szüksége van, mint te! Olyanokra, akik szeretnek másokat követni és a többi alattvalóval együtt dolgozni a császárság működésén! Te az egyik legfontosabb építőköve voltál a csapatunknak az elkötelezettségeddel, és most is számítok rád! Holnap akartam ugyan megbeszélni veled, de úgy tűnik, nem árt, ha már ma elmondom... Fel akarlak kérni tanácsadómnak.

Zizik szökkent egy kisebbet meglepetésében:

- Tessék? Engem? De hát... én csak egy középszerű félkobold vagyok...

- A te hűséged és szemfüles megfigyelőképességed tökéletesen megfelel ennek a munkakörnek. Már el is kezdhetsz gondolkodni az első feladatodon! Ki kell ugyanis derítenünk, mi az a fekete láda a keleti szárnyban, mert hiába csukódott be, továbbra is veszélyt jelenthet. Indítanunk kell egy Titkos Küldetést a kentaurok földjére. Számítok az éleslátásodra a megfelelő csapat összeválogatásában.

- Köszönöm. - Zizik szeme meghatott könnyekkel csillant fel, de sikerült uralkodnia az érzelmein, kibámulva az éjszakába az ablakon keresztül.

Marta továbbra is ott tartotta a kezét a félkobold vállán, és kinéztek együtt a besötétedő égre. Fenn ragyogott középen a fehér hold.

- Eltűnt... - suttogta ekkor Zizik. - Nincs sehol a kék hold!

- Valóban odébb állt - állapította meg Marta is az égbolt láttán. - Már épp ideje volt, hogy ne riogassa tovább a babonás lakosokat!

A félkobold felelete halk maradt:

- Mindig úgy gondoltam, hogy balszerencsét, pusztulást hoz, a legutóbbi megjelenése pedig végső alkonyatot Iziliarra. Afelől még most sincs kétségem, hogy valamit jelez. Mától azonban hiszek benne, hogy az általa megmutatott változás nem csak rossz lehet.

- Bízzunk benne, fiam! Már éppen ideje, hogy a hosszú alkonyat után új nap virradjon a Birodalomra!

Sokáig álltak még ott, egymás mellett. Egyre több csillag sziporkázott, és végül apró fénypontokként borították be az éjszaka bársonyszövetét. A kék hold úgy tűnt el nyom nélkül, mintha soha nem is járt volna fenn. Csak a múlékony emléke játszott az égre nézők szemében.

<<Vége>>