2. kötet: Rejtélyes csomagok Kínából

Lacinak ajánlom a kötetet.

© C. F. Reka

www.rekairasai.hu

1. fejezet: Az ügy

- Kezd az agyamra menni az új válóperes ügyvéd. – Ezzel a kijelentéssel sétáltam be az irodám ajtaján, a táblagépemen kattintgatva. Fényképfájlokat nyitottam meg sorban, egymásután. Kócos, hullámos hajam engedetlen zuhatagát igyekeztem a szabad kezem fejével hátrasöpörni, hogy ne lógjon be a szemem elé tűzvörös függönyként, miközben a képernyőt figyelem. - Az a Mortimer, aki mostanában állandóan megbízásokat ad nekünk.

Mrs Blackhawk, egy idős volt könyvtárosnő – aki történetesen a szomszédasszonyom is egyben – ahogy meglátta, hogy kialvatlanul, a gépen pötyögve beszédelgek az ajtón, egyből feltette főni a kávénkat. Még a nagy sikerrel zárult, fél évvel ezelőtt megoldott Whitmore-ügyem során nyújtott tűrhető segítsége miatt kértem fel asszisztensemnek. Eddig egyszer sem bántam meg szokatlan választásomat.

- Melyik az a Mortimer? – érdeklődött. Szalmaszínűre festett, sárga hajával és pergamenszínű, aszott bőrével olyan sápadtan festett a kávéfőző gép melletti fehér falfelület előtt, mint egy beszélő múmia. - Aki a múltkor fánkot vett neked reggelire, és elhívott egy koncertre?

- Ő – bólintottam rá, miközben ásítást fojtottam el. - Hajnali kettőig bogarásztam neki a legjobb fotót az ügyfele nejéről, és tuti, hogy képes ma előállni azzal, hogy túl homályos lett a kép, csináljak újat. Tegnap bevittem egy kristálytiszta felvételt egy összesimuló párocskáról, és közölte, hogy másikat kér, mert ez így félreérthető. Nem egyértelmű, hogy édelegnek, vagy csak megbotlott a nő, és a férfi elkapta. Mégis mit vár? Hogy feküdjek be melléjük az ágyra, és úgy fotózzak? Hihetetlen, hogy mennyire nincs tisztában a munkám korlátaival.

- Szerintem csak gyakrabban akar látni téged.

Úgy tettem, mintha nem tűnne fel, hogy a szomszédasszonyom már megint próbál kerítőnőt játszani és tukmálni egy pasit. Mellesleg már a harmadikat a héten. Egyszerű természetességgel feleltem:

- Á, nem. Most az egyik ügyfelét fűzögeti, aki feltörekvő színésznő. El van foglalva vele.

- A múltkor még azt mondtad, hogy a pillecukor-árus feleségére nyomul.

- Az múlt héten volt. Azóta már a színésznő a sláger.

- Szerintem, ha kedvesebb lennél vele...

- Számomra Mortimer egy 0-tól 10-ig terjedő skálán mínusz 80 – vágtam közbe türelmemet vesztve. – Szóval, témaváltás! Elaludtam a fotóválogatás miatt, úgyhogy össze kell kapnom magam. Történt valami érdekes?

Mrs Blackhawk szemlátomást habozott, mintha nem tudná, hogy el merje-e mondani, amit akar, aztán végül kibökte:

- Járt itt a rendőrkapitány.

Egyszerre megfagyott a helyiség levegője. Az öregasszony a kezembe nyomta a kávés bögrémet. Gépiesen odaléptem a kávéfőző melletti tálcához, és beleöntöttem a bögrémbe egy csomó tejszínt, majd egy nagy kanál fahéjat.

- Mit akart Raul? – kérdeztem meg félperces dermedt hallgatás után. Ennyit az asszisztensem tapintatosan meghagyott, hogy megacélozzam magam lelkiekben a beszélgetés folytatására.

- Egy szívességet kért az irodánktól. Munkaügy.

Megkönnyebbültem. Jól van. Munkaügy.

Az a helyzet, hogy a rendőrkapitánnyal együtt jártam kábé röpke két hónapig, és négy hónapja szakítottunk. Azóta igyekszem kizárni a fejemből, sajnos nem sok sikerrel. Nem mintha szemernyi kétségem lenne afelől, hogy jó ötlet volt-e a szakítás. Mindketten egyet értettünk abban, hogy ez az egyetlen értelmes dolog, amit tehetünk. És nem mellesleg ez volt az egyetlen, amiben rövidke kapcsolatunk során egyetértettünk. Hát, igen, „kicsit” sokat veszekedtünk. Már az alapszemélyiségünk sem volt összeegyeztethető. Életem legszenvedélyesebb kapcsolata volt, jó és – sajnos – rossz értelemben is. Megőrjítettük egymást, és végül két hónap elteltével beláttuk, hogy ez nem elviselhető a hétköznapokban. Amikor egyszer ott tartottunk, hogy hozzávágtam egy vázát, ő meg akkorát ütött az öklével a falra, hogy mostanáig látszik egy bazi nagy repedés a nappalimban, beláttuk, hogy ideje egyszer s mindenkorra véget vetnünk az együttjárásnak. Nekem eltört a legszebb vázám, Raulnak pedig elrepedt három ujjperce. Bár ezeket igazából észre sem vettük akkor.

Azóta akárhányszor meghallom Raul Gomez nevét, megpróbálom elterelni a szót, ha meg esetleg jó messziről meglátom az utcán, rögtön az ellenkező irányba indulok. Mindketten kínos igyekezettel ügyelünk arra, hogy legalább egymérföldes körzetben elkerüljük egymást. Nem mondanám, hogy a fenntartott távolság sokkal rózsásabbá tenné a helyzetet, de legalább nem ront rajta.

Így hát, felettébb meglepett, hogy Gomez kapitány bejött ma reggel az irodámba, és beszélt az asszisztensemmel, még ha csak munkaügyben is. Arra tippeltem, hogy fontos lehet, ezért félbehagytam a fényképek válogatását, és félretettem a táblagépemet az íróasztalomon. Forró kávémból egy aprót kortyolva előkapartam a lehető legtárgyilagosabb szakmai-érdeklődő-megfigyelő alapállásomat:

- Miféle munkaügy?

- Egy volt kollégájáról van szó. A nagyvárosban dolgoztak együtt még régen, de aztán ez a kolléga egy lövöldözésben annyira súlyosan megsérült, hogy visszavonult a gyilkosságiaktól, és idő előtt nyugdíjazták is. Amíg együtt dolgoztak, Gomez kapitány saját bevallása szerint egy jó szándékú és tiszteletreméltó embernek ismerte meg. Tegnap ez a nyugalmazott kolléga megkereste egy üggyel.

A szomszédasszonyom odacsoszogott az asztalához, és felvette róla tulipánmintás jegyzetfüzetét, abból puskázva magyarázta tovább:

- Egy éve történt az eset. Egy nő öngyilkos lett, fejbe lőtte magát a nem sokkal korábban elhunyt férje pisztolyával. A volt kolléga két napja azzal kereste meg a rendőrkapitányt, hogy ő egy éve vizsgálja az ügyet, és egy éve könyörög a nagyvárosi rendőrségen, hogy vegyék komolyan a véleményét, indítsanak rendes nyomozást. Mert szerinte a nő nem öngyilkos lett, hanem valaki megölte. – Mrs Blackhawk tartott egy kis szünetet, amíg felfogtam az elhangzott információkat, aztán folytatta: - A rendőrkapitány átfutotta tegnap este az ügy iratait, de semmi sem utal arra, hogy gyilkosság történt volna. A nő minden jel szerint egyedül tartózkodott otthon, a gyerekei iskolában voltak, a külső ajtók-ablakok zárva. Bement a férje dolgozószobájába, előkereste a széfből a pisztolyt, és közvetlen közelről fejbe lőtte magát. A pisztolyon csak a saját ujjlenyomata volt, a kezén pedig lőpormaradványok. Semmiféle nyoma nem volt más személy jelenlétének.

- Akkor ez a nyugdíjazott nyomozó mégis miért van meggyőződve arról, hogy gyilkosság történt?

- Jól ismerte a családot. A nő néhai férje a volt kollégája volt, és egyben a legjobb barátja; ő is nyomozó volt, csak ő a drogügyeknél. Egy drogdíler lelőtte. Miután az asszony megözvegyült, utána is igyekezett gondoskodni a családjáról a legjobb tudása szerint. Szerette a gyerekeit, és nem hagyta volna őket árván felnőni. Legalábbis a rendőrkapitány volt kollégája szerint. Ez az ember már egy éve vizsgálja az ügyet. Bele van keseredve, de nem enged az álláspontjából. Megszállottan hisz abban, hogy gyilkosság történt, és a nő nem lett öngyilkos. Gomez kapitány azt mondta, hogy szeretne segíteni, de saját hatáskörében nem indíthat nyomozást ilyen homályos indokok alapján, ráadásul a nagyvárosi ügyekben ő nem is illetékes. Viszont a te névjegykártyádat odaadta neki, és megígérte, hogy belenézel az ügy irataiba. Reméli, hogy nem gond az irodánknak.

- Hát, gondnak nem gond, de nem tudom, mit segíthetnénk. Ha a volt kolléga, aki korábban ráadásul gyilkossági nyomozó volt, egy év alatt nem jutott semmire, mostanra már biztosan kihűltek a nyomok. És még az sem tuti, hogy tényleg bűncselekmény történt. Nem lehet, hogy ez a kényszerűen nyugdíjazott fickó csak bebeszéli magának?

- Gomez kapitány azt állította, hogy jól ismeri, és nem egy unatkozó műkedvelő. Ha ennyire biztos abban, hogy gyilkosság történt, akkor valami tényleg nincs rendben az üggyel. Kérte, hogy legalább hallgassuk meg. Ma délelőtt bejön hozzánk az irodába. Glasbynek hívják.

- Mindenképpen foglalkozunk az üggyel - vágtam rá. – Felmérjük, és úgy teszünk, mintha lenne értelme megbízást kapnunk, hogy köthessünk egy zsíros szerződést. Ha tényleg rögeszmés a fickó, valószínűleg jól fizet...

Mrs Blackhawk fejcsóválva eltotyogott az egyik iratrendezőnkért, hogy hozzáláthassunk a reggeli feladatainkhoz.

*

Glasby hamarosan megérkezett. Még el sem jött a tízórai szünet, a szomszédasszonyommal éppen egy elveszett aktatáska ügyét vizsgáltuk a buszjáratok térképét és egy ruhaboltos nyilatkozatát tanulmányozva, amikor a férfi felbukkant a lift felől. Egy sokemeletes irodaház kilencedik emeletén bérlek egy helyiséget a nyomozóirodám számára, szóval, ide jószerével csak lifttel lehet feljutni.

Glasbyt sántikáló járásáról ismertem fel, miután Raul elmondta Mrs Blackhawknak, hogy a volt kollégája lövöldözésben csúnyán megsérült annak idején. Egyébként Glasby nem volt idős, legfeljebb negyvenöt vagy ötven lehetett. Seszínű, szőkés haja azonban már ritkult, és kis, jellegtelen szemének halovány, szürkéskék színe egy őszi pocsolyára emlékeztetett. Öltözködése érdektelenül hétköznapi volt, szürke kötött pulcsit viselt és farmernadrágot.

Egy ezüstvégű, faragott, ébenfekete botra támaszkodott, azzal segítette bal lába vonszolódó lépéseit. Legalább öt mappányi papírt cipelt a karjában, és oldalához szorított táskája is tömve volt iratokkal. Látszott, hogy alaposan felkészült a találkozásunkra. Mozdulatai lendületet és energiát sugároztak, csak a bal lába lassította le sietősnek szánt lépteit.

Ránézésre pontosan úgy tűnt, mint egy szellemileg még tetterős, de fizikailag korlátok közé szorított személy, aki szíve szerint még aktívan dolgozna terepen, azonban beszűkülő lehetőségei arra kényszerítik, hogy csendesebb tevékenységek után nézzen. És persze éjt nappallá téve aszaljon egy céltalan ügyön, kiszínezve a képzeletében, mindenféle valóságalap nélkül. Aztán viszont emlékeztettem magam arra, hogy Raul milyen tisztelettel beszélt róla Mrs Blackhawknak, és mennyire megbízik a volt kollégája ítélőképességében. Ha Gomez kapitány hitelt adott a szavának, talán érdemes nekem is nyitottnak lennem a mondandójára. Bár, végül is, mindegy. Ha a pasas csak képzeli az ügyet, akkor is látok esélyt egy-két nagyobb összeg legombolására, és egyelőre ez a lényeg.

- Jó napot kívánok! – kezet fogtam vele, és bemutattam magam: - Frida Lorne vagyok. Foglaljon helyet, kérem!

- Stephan Glasby. – Odaaraszolt az íróasztalom előtti székhez, és nehézkesen leült rá. – Raul Gomez kapitány, egy régi kollégám küldött ide. Remélem, hölgyem, nem haragszik, hogy egyből magammal hoztam pár nyomozati anyagot is. – Azzal odazúdította az íróasztalomra az eddig cipelt aktahalmokat. - Elég sokat dolgoztam már az ügyön, jó pár részletet összeszedtem.

- Azt látom. – Végigmértem a papírhalmazt. – Bár a rendőrkapitány felvázolta, miről lenne szó, megtenné, hogy Ön is bemutatja röviden az ügyet?

- Richard Smith a legjobb barátom volt. Az ő feleségének a halála ügyében nyomozok. – Próbálta magát kényelmes pózba rendezni a széken, de szemlátomást nem sikerült. Igazított még egyet a sérült lábán, aztán rákérdezett: - Mondja, rágyújthatnék itt benn?

- Csak tessék! – Előhalásztam egy hamutartót az íróasztalom egyik fiókjából, és odanyomtam Glasby elé egy üres pontra az aktahalmazai közé.

Mrs Blackhawk egy fintorral az arcán felkászálódott a háttérben, és elcsoszogott kinyitni egy ablakot.

Glasby rágyújtott. Tett egy kurta mozdulatot a cigarettás dobozzal a megkínálásomra, de én csak nemet intettem a fejemmel.

- Szeretném leszögezni, hogy nem vagyok eszelős – mondta aztán, egyenesen rám nézve kékesszürke, fáradt szemével. – Illetve, nem azért foglalkozom az üggyel, mert unatkozom, és nincs jobb dolgom.

Úgy tettem, mintha együttéreznék:

- Ugyan, nem kell magyarázkodnia!

- Már elegem van abból, ahogyan a rendőrségnél a volt kollégáim rám néznek, valahányszor felkeresem őket. Senki nem hisz nekem. Senki. Egyedül Gomez kapitány próbált segíteni, amikor végül hozzá fordultam. Szeretném, ha Ön most komolyan venné, hogy itt egy gyilkosságról van szó. Egy gyilkos szabadon jár-kel. Egy gyilkos, aki miatt árván maradt két gyerek. Meg kell találnom.

Erre a litániára inkább nem reagáltam. Glasby a belépőjével a legkevésbé sem győzött meg arról, hogy nem egy megszállott.

Inkább a tényekre tereltem a szót:

- Ha jól értettem, a gyermekek apja is gyilkosság áldozata lett.

- Szolgálat közben lőtték le. Egy drogdíler tette, aki ezután külföldre menekült.

- És Ön feltételezi, hogy az anyjukat is megölték?

- Nem csak feltételezem, hanem tudom. Ismertem jól. Lan sosem lett volna öngyilkos!

- Lan?

- Csen Lan. Így hívták.

- Kínából származott?

Bólintott, miközben nagyot szívott a cigarettából, aztán azt mondta:

- Húszéves korában jött Amerikába. Megbízható és kiegyensúlyozott személyiség volt. Szinte mindennap jógázott, egy orchideakertészetben dolgozott, és a hobbija a kínai, virágos bélyegek gyűjtése volt. Sosem ismertem nála békésebb, türelmesebb nőt. Képtelenség, hogy ártott volna magának. Főleg úgy, hogy az iskolából hazaérő gyerekei találjanak rá a dolgozószoba padlóján... Lehetetlen. Lan nem tett ilyet. Megölték.

- Úgy vélem, érdemes lenne azzal kezdeni, hogy elolvasom az összegyűjtött anyagokat – állapítottam meg, némi burkolt lerázási kísérletként. Már láttam, hogy Glasby nem alkalmas a tények elfogulatlan bemutatására. - Holnapig átfutom a papírokat, és akkor meg tudom majd mondani, hogy vállalom-e az ügyet. Ennyit ígérhetek...

- Kérem, ne engedje, hogy a látszat győzzön! – vágott közbe szinte könyörgően. – Én ismertem Lant. Tudom, hogy nem lett öngyilkos.

Az arca elszánt volt, és rezzenetlen, így arra következtettem, hogy vagy kiváló színjátszó, vagy tényleg szívből el akarja hinni, amit mond.

- A férje halála nem viselte meg? – kérdeztem rá.

- Nehéz volt, ahogyan bárki másnak is az, ha elveszít egy családtagot, de emelt fővel viselte a tragédia súlyát. Nem roppant össze, nem volt depressziós, nem esett kétségbe. Én pedig segítettem neki, amiben csak tudtam. Nem volt jogosítványa, nekem viszont van autóm, és a gyógytornászom pár éve megengedte, hogy újra vezessek, így én vittem a gyerekeket iskolába, magánórákra, sportolni... Ha elromlott egy berendezés a ház körül, megjavítottam. Igyekeztem, hogy Richard halála ne jelentsen akkora terhet a családnak, és tényleg kezdett minden helyrejönni. A gyász nehéz hónapjai után a gyerekek felszabadultabbá váltak, fokról fokra enyhült a fájdalmuk. Kezdett az egész jóra fordulni... És akkor egyik délután Lan nem volt többé. Halott volt.

Elhallgatott, némán leütögette a hamut a hamutálba.

- Gyakran eljárt a gyerekekért suliba? – érdeklődtem.

- Mindennap.

- Ezek szerint Ön is jelen volt a holttest megtalálásakor. Hiszen iskolából hazajövet bukkantak rá...

Furcsa borzongással összerándult az emlék hatására:

- Gyilkossági nyomozóként azt hittem, hogy már tanúja voltam minden rossznak, ami csak megtörténhet... de tévedtem. Látni őt a padlón heverni, szétroncsolt arccal, vérben úszva... Sosem fogom magam túltenni azon a délutánon. Ő nem csak egy volt az évek során megvizsgált áldozatok közül. Bármit megtettem volna azért, hogy megvédjem őt és a gyerekeket...

- Volt oka feltételezni, hogy védelemre szorulnak?

- Nem. Minden rendben volt. A legnagyobb izgalmat az okozta a családnak, hogy Nick, az idősebbik fiú rajzversenyre készült. Semmi rendkívüli vagy aggasztó nem volt a napjaikban.

Eltűnődve megigazítottam az egyik iratkupacot.

- Mi történt a gyerekekkel? Hol vannak most? – kérdeztem aztán. - Mr Smith rokonai vették őket magukhoz, vagy az anyjuk rokonai Kínából?

- Nem. Nem voltak megfelelő anyagi helyzetű rokonaik. – Glasby hangja most egészen tisztán és élesen csengett. – A tragédia után rögtön kérvényeztem, hogy a gyerekek ideiglenesen kijelölt gyámja lehessek, és két hónapja hivatalosan is örökbe fogadtam őket. Velem élnek.

Egyszerre kezdtem figyelemreméltónak találni az ügyet. Glasby nem csupán egy rögeszmés kívülálló, hanem szerves része az események folyamának? Határozottan érdekessé teszi a férfi nyomozással kapcsolatos motivációit...

- Valóban? – Felvontam az egyik formára szedett szemöldökömet. – Ez... szokatlanul nagylelkű cselekedet volt.

- Nem kívánom magam fényezni, azt tettem, amit jónak láttam. Richard Smith a legjobb barátom volt. Nem hagyhattam a gyermekeit elkallódni.

- Önnek van saját családja?

- Háromszor nősültem, de mindegyik házasság tönkrement, mielőtt eljutottunk volna a gyerekvállalásig. Amíg tehettem, a munkámra koncentráltam. Nincs más családom, csak ezek a gyerekek.

- Hány évesek most?

- Hét és kilenc.

- Biztosan nagy váltás lehetett. Mármint úgy értem, előtte élte a saját önálló életét, és aztán egyik-napról a másikra a nyakába szakadt két kisgyerek...

- Nem mondom, hogy könnyű volt. De már előtte is a saját fiaimként szerettem őket, és természetesnek tűnt, hogy felelősséget vállaljak értük. Elkezdtem tanulni az egyik kínai nyelvjárást, hogy az édesanyjuk nyelvén is tudjak velük beszélgetni, bejárónőt fogadtam, szendvicset csinálok reggel, kikérdezem a leckéjüket, igyekszem helytállni. Nem tekintem tehernek.

- Jó gyerekek?

- Csendesek és szorgalmasak. Az édesanyjuk igazán jól nevelte őket.

- Az édesanyjuk? – visszhangoztam. – Az édesapjuk talán nem?

Glasbynek sikerült pókerarcot vágnia, csak a nyakán megfeszülő ín mutatta, hogy nem tetszik neki a visszakérdezés.

- De, persze, ő is – hagyta rá, majd elnyomta a cigarettáját a hamutálban. – Bizonyára elfoglalt, Miss Lorne, nem is akarom tovább feltartani. Elhoztam minden iratot, nézze át, kérem! Az 1-es számú mappa elejére pedig felírtam az elérhetőségeimet. Ha elvállalná az ügyet, hívjon fel bármikor! A nyomozása minden költségét hajlandó vagyok megtéríteni. Csak az érdekel, hogy végre hivatalos segítséget kapjak.

- Ha a legkisebb bizonyítékot is találnánk arra, hogy Csen Lan gyilkosság áldozata lett, biztos vagyok benne, hogy Gomez kapitány szívesen segít, és kijárja a nagyvárosban, hogy kivizsgálják az esetet.

Glasby nagyot sóhajtott:

- Bárcsak így lenne!

Aztán feltápászkodott a székből, és búcsúzóul megszorítva a kezem, kisántikált az irodámból, fekete, ezüstvégű botjára támaszkodva.

Odafordultam a sarokasztalnál ülő asszisztensemhez:

- Na, figyeljen, mamika, ez az ügy határozottan érdekes!

- Ezt hogyan tudtad már ennyiből leszűrni, kedveském?

- Mégis mi késztethette rá ezt az embert, hogy a barátja elárvult gyerekeit habozás nélkül örökbe fogadja? Komoly vállalás, főleg egy magányhoz szokott, három exfeleségnek perkáló, középkorú férfi számára, akinek megvan a maga baja a megnyomorodott térdével... És miért bolygatja már egy éve megszállottan az anyjuk halálát? Miért nem, mondjuk, az apjuk halálát vizsgálja? Hiszen állítólag a legjobb barátja volt, és lelőtte egy szökésben lévő drogdíler. Miért nem azt a gyilkost próbálja felkutatni? Miért ennyire fontos neki, hogy bebizonyítsa, Csen Lan is szörnyű gyilkosság áldozata lett? Mit vár ettől? Máris pár figyelemreméltó kérdés, és még ki sem nyitottuk az aktákat.

Hátradőltem a székemben, és megpörgettem az ujjaim között egy tollat.

2. fejezet: Az utca

Egy pár percre elbóbiskoltam irodai székemben ülve, és csak arra riadtam fel, hogy nyílt az ajtó, és betotyogott rajta nyugdíjas szomszédasszonyom horgolt szatyrával, másik kezében egy kiálló küllőjű, ócska esernyőt rázogatva.

- Jó korán beértél, lelkecském! – álmélkodott, miközben lepakolta cuccait a fogasnál.

- Haza sem mentem – adtam álmos feleletet, miközben elkezdtem ledörgölni elkenődött sminkemet a szemem alól. – Mr Glasby anyagait néztem. Remélem, a csincsilláim nem akadtak ki a távollétemen, és mire hazamegyek ma, nem lesznek megsértődve.

Úgy tűnt, Mrs Blackhawkot nem érdeklik a csincsilláim lelki problémái, inkább mást kérdezett:

- Láttad már az irodaházunk új portását? Én most találkoztam vele először.

- Láttam. – Egyből sejtettem, honnan fúj a szél, ahogy felidéztem, hogy a portás nagyjából korombeli fickó. – Miért? – kérdeztem rá ennek ellenére, gyanútlan kíváncsiságot tettetve.

- Csak egészen helyes fiatalembernek tűnt. Magas, jól fésült... – És Mrs Blackhawk elő is rukkolt vele: - Pont neked való lenne. Hallottam, a szomszéd irodában azt beszélik róla, hogy nincs barátnője.

- Aha. És azt is hallotta, amikor öt percen keresztül üvöltözött egy látássérült idős bácsival, amikor az bejött az utcáról sáros cipőben egy vihar után?!

Mrs Blackhawk megdörzsölte karvalyorra hegyét, aztán már mérsékeltebb lelkesedéssel reagált:

- Biztosan csak hosszú munkanapja volt...

- Nyilván. Nem, kösz.

Szomszédasszonyom ezután már inkább munkaügyekre terelte a szót:

- Én is hazavittem a Csen-ügy pár iratát; azokat, amelyikeket neked délután már sikerült átolvasnod. Megnéztem mindet, tényleg semmi gyanús nincs bennük. Sima öngyilkosságnak tűnik.

Felkeltem, kiropogtattam elgémberedett tagjaimat, majd megcéloztam a kávéfőző gépet. Útközben válaszoltam:

- De, egy elég durva körülmény van, amit Raul és Mr Glasby is „elfelejtett” nekünk megemlíteni.

- Éspedig?

- Amíg a halottkém nem nyilvánította öngyilkosságnak az esetet, és a kivizsgálás le nem zárult, a rendőrségnek volt egy gyanúsítottja, akit kétszer is kihallgattak két nap alatt. Stephan Glasby!

Mrs Blackhawk felkapta a fejét:

- Glasbyt gyanúsították?

- Az elhunyton kívül egyedül neki volt kulcsa a házhoz, és délutánra mindössze annyi alibije volt, hogy azt állította, otthon végezte a gyógytornáját, aztán nézett egy akciófilmet a tévében, mielőtt elindult a gyerekekért iskolába. És Csen asszony felhívta telefonon, fél órával a halála előtt!

- Nocsak!

- Ráadásul Mr Glasby a két kihallgatása során elég zavaros választ adott arra, hogy Csen asszony miért kereste. Először azt állította, hogy Csen asszony csak megkérdezte tőle, hogy szokás szerint el tud-e menni aznap a gyerekekért suliba. Aztán másodjára már azt mondta, hogy Nick matek házijában kért segítséget tőle.

Elkezdtem nyomkodni a kávéfőző gombjait, kialvatlanságtól zúgó fejjel. Reméltem, hogy véletlenül nem kapcsoltam ki megint a kis víztartály reteszelését, és nem fog a nyakamba borulni a lefőzésre váró hideg víz, mint a múlt héten, amikor alváshiányos állapotban próbáltam kávét készíteni magamnak.

- Persze, előfordulhat, hogy kétperces beszélgetésük alatt mindkét téma szóba került – folytattam, miközben konstatáltam, hogy megúsztam a kéretlen zuhanyt. A kávém elkezdett leforrni. - De akkor is fura lenne, ha Mr Glasby rutinos gyilkossági nyomozó létére belezavarodott volna a vallomásába. Inkább mintha szándékosan módosított volna, mert úgy érezte, hogy az első verzió nem volt elég jó.

Mrs Blackhawk a fejét ingatta:

- Nem értem. Ha gyanúsított volt ez a Glasby, hogyhogy nem esett le a kő a szívéről, amikor a rendőrség öngyilkosságnak nyilvánította az esetet? Így még furább, hogy be akarja bizonyítani, gyilkosság történt.

- Így már konkrétan bizarr! Úgyhogy komolyan vesszük az ügyet.

*

Délelőtt felgöngyölítettük asszisztensemmel az aktatáska eltűnésének korábbi ügyét, utána felhívtam Glasbyt. Közöltem, hogy szükségem lenne az elhunyt házának kulcsára, és szét kellene néznem a terepen.

Glasby jegyzeteiből kiderült, hogy nála van Csen Lan házának kulcsa, és havonta legalább egy napot az üres szobákban bolyongással tölt, az állítólagos gyilkossági ügyön emésztve magát. Igazából mindent tucatszor lefényképezett az eltelt hónapok során az összes létező szögből, még a padláson vagy a kamra hátsó polca mögötti sarokban is, mindenféle felbontásban. Részletes alaprajzot készített a házról, egy építész ismerősével számítógépes programba is bevitte, és úgy csináltak vázlatokat az épület külsejéről-belsejéről egyaránt. A kertről, a környező utcákról és a szomszédos épületekről is minimum ötszáz fotó készült. Annyi biztos, hogy Glasby megspórolta nekem a fényképezős-kúszós-mászós részt. Ennek ellenére személyesen is be akartam járni a házat, hogy átvehessem az épület hangulatát, és saját benyomásokat szerezzek. Sosem lehet tudni, mibe botlok.

A férfi őszintén hálásnak tűnt a segítségemért; a hangja felélénkült a telefonban, amikor értesült az érdeklődésemről. Mivel nem volt kifogása azzal kapcsolatban, hogy meg akarom tekinteni a házat, megbeszéltem vele, hogy délután elugrom a kulcsért.

Előtte azonban még elő akartam venni egy megcsalási ügyet és áttanulmányozni az asszisztensemmel. Azonban amikor az öregasszony észrevette, hogy az ügy egyik mellékszereplője egy harminc körüli, jól öltözött üzletember, és kiselőadást kezdett tartani arról, hogy milyen előnyei lennének, ha egy kőgazdag pénzemberrel randiznék, meglógtam az irodából. Ráhagytam Mrs Blackhawkra, hadd gyönyörködjön az általa „szép szál fiatalembernek” titulált, jellegtelen sznob fotójában, akiről egy másik ügyem kapcsán véletlenül pont tudtam, hogy egy tizenhét éves tinilánnyal csalja a várandós feleségét. Nem akartam ismét porba rombolni az öregasszony illúzióit, így inkább kimentem terepre, beszélni egy moteltulajdonossal. A fickó állandó informátorom, és jó pénzért jelentéseket ír nekem a moteljében megforduló csalfa párocskákról.

Később hazaugrottam letusolni, és új ruhát – egy kanárisárga kosztümöt, sötétlila blúzt és hozzáillő lila nejlonharisnyát – húztam. Az élénkzöld nadrágkosztümben már egész éjszaka az akták fölött kornyadoztam, úgyhogy az a szennyesben kötött ki. A csincsilláknak is adtam pár marék szénát, de sajnos annyira bepukkantak az éjszakai távollétem miatt, hogy egy lesújtó pillantáson kívül semmilyen reakcióra nem méltattak.

Ezután hajtottam át a nagyvárosba, Glasbyt felkeresni.

Egy kétszintes családi ház felét bérelte. A délre néző szobákban egy idős házaspár lakott. Maga a ház ápolt kertjével, újépítésű, frissen festett falaival drágábbnak is tűnt, mint amit egy nyugdíjazott rendőr megengedhet magának, de a tény, hogy csak társbérlet, elaltatta az ezzel kapcsolatos kétségeket.

Glasby botra támaszkodva jött ki elém, és bekísért a nappaliba. Az emeletre vezető lépcső tövében ültünk le egy kerek, üveglapos dohányzóasztalkánál, ahol egy kínai teáskészlet volt kipakolva. A férfi pedig, miután hellyel kínált egy barna-zöld csíkos fotelban, nekilátott a teázó szettet igazgatni.

Mint kiderült, teakészítő műveletet szakított félbe az érkezésem. Most visszatért hozzá. Féloldalra billentett fejjel elnéztem, ahogy egyik edényből a másikba csurgatja a gőzölgő vizet egy faráccsal fedett, faragott tálca fölött.

- Hagyományos kínai teát főzök a gyerekeknek – adott rövid magyarázatot. – Kér?

Először igent akartam mondani, de aztán még időben észrevettem, hogy pont két adagra elég a készülő tea mennyisége:

- Nem, köszönöm.

- Nem is vagyok túl ügyes ebben – tette hozzá mentegetőzve. – Kínában is inkább a nők értenek igazán hozzá, én meg aztán pláne nem konyítok az ilyen kifinomult művészkedéshez. Életemben most csinálom harmadszor. Mégis, mindenképpen meg akarom tanulni a pontos arányokat és eljárást, mert a gyerekek szerették az édesanyjuk által főzött teákat. A múltkor hiányolták. Így elhoztam a házukból pár csomag teafüvet, és próbálkozom.

- Itthon vannak a gyerekek?

- Nem, a bejárónő elvitte őket vásárolni. De egy perc, és hazaérnek, most hívtak. Addigra pont kiázik a teafű.

Úgy tűnt, Glasby még így, egy év elteltével is komolyan veszi a szülői feladatokat. Látszott az arcán a várakozásteljes izgalom halvány feszültsége, ahogy reménykedik benne, hogy jól sikerült a tea, és kellemes meglepetést tud majd szerezni vele.

Nem szívesen rontottam el a hangulatát, de végül csak megkérdeztem:

- Miért nem említette, hogy a Csen-ügy kivizsgálása során felmerült a neve gyanúsítottként?

A férfi hozzálátott még szűrögetni a teafüvön, és tekintetét a porcelánedényekre szegezve válaszolt:

- Azért, mert nem hiszem, hogy releváns lenne.

- És ha mégis?

Felpillantott a műveletből.

- Ha arra céloz, hogy ártottam volna Lannak...

- Nem célzok semmire – vontam vállat. – Nem csak ilyen szempontból lehet jelentősége annak, hogy előkerült a neve. Mindegy is viszont, hogy ez érdemi tény-e. Szeretném, ha a jövőben nyílt lapokkal játszanánk, és mindent elmondana, attól függetlenül, hogy relevánsnak ítéli-e meg vagy sem. Semmi értelme, hogy bolondot csináljon belőlem. Ön tud a legtöbbet az ügyről, így minden információjára szükségem van ahhoz, hogy egyről a kettőre juthassunk. – Odakönyököltem a fotel karfájára, és komoly arccal néztem rá. – Döntse el, hogy akarja-e, hogy a Lorne nyomozóiroda vizsgálja az ügyet! Ha nem akarja, hogy vájkáljunk benne, akkor inkább mondja vissza a megbízást! Amíg viszont dolgozunk rajta, káros, ha titkolózik. Kérem, hogy ne tegye! Rendben?

- Rendben. Igaza van, Miss Lorne. – Befejezte a teát, és hátradőlt a csíkos kanapén. – Csak nehéz erről beszélni, ezért inkább nem említettem külön. Az, hogy gyanúsítottak...

Ekkor beléfagyott a folytatás, ugyanis nyílt a bejárati ajtó, és a bejárónő megérkezett a gyerekekkel a vásárlásból. A két kisfiú odaszaladt Glasbyhez, futólag megölelték, majd lehuppantak a két oldalára a kanapén. Glasby elkezdte őket a boltról kérdezni, és arról, hogy segítettek-e a bejárónőnek összeszedni az árut.

A gyerekeken inkább a kínai vonások látszottak: hajuk fekete volt, egyenes szálú, szemük pedig keskeny, elegáns finomsággal vágott. A bőrüknek viszont egészen különleges, lágy krémszíne volt. Kosárlabda-mintás pólót és farmernadrágot viseltek márkás sportcipővel.

Bár csendesek voltak, szelídek, mégis felszabadultnak tűntek. Egyértelműen látszott rajtuk, hogy nem szoronganak Glasby jelenlétében. Ha hozzászóltak, ránéztek, és még finoman, visszafogottan mosolyogtak is a kérdéseire felelve. Enyhén lógázták a lábukat ültükben, és úgy általában véve azt a benyomást keltették, hogy nem feszélyezettek.

Miután befejezték beszámolójukat a bevásárlásról, és meglepett örömmel megitták a teájukat, Glasby felküldte őket az emeletre tanulni. Engedelmesen elkocogtak a lépcső felé.

Lopva kipipáltam a telóm „Jegyzettömb” alkalmazásában egy feljegyzést. Még éjjel készítettem magamnak, és arra szólított fel, hogy ellenőrizzem, félnek-e Glasbytől a gyerekek. Nos, egyelőre úgy tűnt, hogy nem.

*

Lett volna néhány kérdésem Glasbyhez, de mivel láttam, hogy még egyeztetnie kell a bejárónővel a másnapi feladatokat, máskorra halasztottam a kihallgatását. Az üggyel kapcsolatos gondolkodásmódja úgyis nagyjából kiderült számomra az általa összeállított iratanyagból. Az, hogy ennyire sok részletet összegyűjtött, és az elhunyt összes szomszédját, ismerősét többször kikérdezte, nem csak azt mutatta meg, hogy elszántan küzd az ügy felderítéséért, hanem azt is, hogy rugalmas gondolkodású és többféle lehetőségre is nyitott nyomozó. Nem csak egy irányban keresgél, hanem próbál bárhol fogódzót lelni. Pont emiatt a rugalmasság miatt kifejezetten szembeötlő és egyre furcsább lett számomra, hogy Glasby egyáltalán nem volt hajlandó foglalkozni a legvalószínűbb és legnyilvánvalóbb verzióval. Mégpedig azzal, hogy Csen Lan mégiscsak öngyilkos lett. Ilyen esetben az egyik legkézenfekvőbb kérdés az lenne, hogy megelőzte-e bármiféle lelki előjel a szomorú tettet, de a férfi senkitől nem kérdezte meg - legalábbis a jegyzetei szerint. Arról érdeklődött az asszony ismerőseitől, hogy Csen asszonynak voltak-e rosszakarói, hogy keveredett-e kétes ügybe, vagy hogy volt-e oka félni, de sehol egy kérdés belső lelki problémákról vagy lehangoltságról. Semmi. Mintha Glasby egyszerűen nem lett volna hajlandó tudomást venni erről a lehetőségről. A következetes, merev hárítás nem tűnt egészséges reakciónak a tragédiára, de ettől függetlenül nem voltam biztos abban, hogy a gyilkosság-teória alaptalan.

Lehet, hogy csak rám is átragadt egy kicsi az éjszakai hosszú olvasgatás során Glasby megszállottságából, de úgy találtam, hogy tényleg furcsa a nő halála. Én is azt tartottam gyanúkeltőnek, amit Glasby említett, hogy az asszony úgy lett öngyilkos, hogy pont a gyerekei találtak rá. Nyilván valóságtól elszakadt és beszűkült tudatállapot kellett volna ahhoz, hogy kioltsa a saját életét, de még akkor is különös, hogy erre nem gondolt. Egyáltalán, lehetséges az, hogy Csen asszony – aki minden ismerőse szerint szívből szerette a gyerekeit, szívesen gondoskodott róluk, és előző este még vidáman hóembert épített velük a kertben, és a Glasby által leírtak szerint senki nem tudott arról, hogy az asszonynak súlyos mentális betegsége vagy függősége lett volna – nem gondolt ilyesmire?! Még csak meg sem próbálta úgy rendezni, hogy megkímélhesse a látványtól a gyerekeket. Legalább magára zárhatta volna a dolgozószoba ajtaját, hiszen tudta, hogy hamarosan hazaérnek suliból. A szobaajtó azonban félig nyitva állt, pedig még a kulcs is benne volt. Mintha Csen asszonyt tényleg a legkevésbé sem érdekelte volna, hogy Glasby és a hazaérő gyerekek így találnak rá... Annyi biztos, hogy elgondolkodtató.

A gyerekekkel is akartam beszélni, de egyelőre ki szerettem volna várni a megfelelő időpontot. Lássuk először Csen asszony házát!

Elkértem a kulcsot Glasbytől, és elsétáltam pár utcával arrébb. Csen Lan háza közel volt a Glasby által bérelt ingatlanhoz, alig négy-öt percre, így gyalog mentem. Útközben legalább akadt lehetőségem alaposabban megfigyelni a környéket is.

A bágyatagon szitáló téli eső szürke ködbe vonta a csendes, békés utcákat és a gondozott, gyepes udvarokat. Közepesen tehetős családok nem hivalkodó, de aránylag jómódú házai.

Csen Lan háza egy kétszintes, barátságos kis épület volt az utca közepe táján. Az udvaron húzódott egy télire leeresztett kis kerti tó is. Kinyitottam a kaput a kulccsal, és végigsétáltam a gyepet átszelő, kikövezett úton.

Készültem volna belépni az épületbe, ám ekkor meghallottam, hogy egy hang utánam szól a kerítés mellől:

- Hahó! Te meg mit csinálsz Lan házánál?

Megfordultam, és megláttam két embert ott álldogálni. Nagyjából harmincöt körüli, vékony, szinte már csontsovány nő és hasonló korú, de jóval kevésbé karcsú férfi. A nő haja is vörösre volt festve, mint az enyém, csak az övé egészen sötétre, szinte lilásra, míg az enyém inkább egy narancsos árnyalata a vörösnek. A padlizsánszín hajú nő egy színesre foltozott, ócska kabátot és egy éktelenül csillogó, flitterekből varrt ezüstruhát viselt. Az arcát csillámló díszekkel teleszórt púder borította. A szája olyan sötétre volt rúzsozva, mintha fekete lenne. A köpcös, alacsony férfi pedig egy a nő hajához illő színű sötétlila hosszúkabátban és cilinderben feszített. Ritkás, sötét haja csapzottan tapadt zsíros homlokára.

Ziláltságukkal és furcsa maskarájukkal úgy festettek, mint két mutatványos egy cirkuszi fellépés után az öltözőjükben, már szétcsúszva.

Glasby jegyzetei alapján emlékeztem arra, hogy a szemközti szomszéd és a felesége szemfényvesztéssel foglalkozik. A nő jósnőnek adja ki magát, a férfi meg talán bűvész, és a közeli kocsmákban lépnek fel esténként aprópénzért. A házukat egy távoli rokontól örökölték, de egyébként úsznak az adósságban, és egyik napról a másikra tengődnek. Még a közüzemi tartozásaikat is alig-alig tudják kifizetni. A jegyzetek szerint Glasby egyedül őket találta az utca lakói közül gyanúsnak, bár főleg csak a rendezetlen anyagi hátterük és a bizarr viselkedésük miatt, más okot nem tudott felfedezni. Mindketten büntetett előéletűek is voltak, több ízben letartóztatták őket kisebb csalások miatt. Glasby nem tudott fényt deríteni semmire, ami Csen asszony halálához kapcsolhatta volna őket. Valószínűnek tartottam, hogy ez a két ember álldogál most a kapuban.

Érdemes lehet beszélnem velük, ha már idejöttek. Kimentem melléjük az utcára, és bemutatkoztam:

- Jó napot kívánok! Frida Lorne vagyok, magánnyomozó. – Nyomtam a kezükbe egy-egy névjegykártyát.

A nő arca felragyogott.

- Ó, Frida! Szóval a te érkezésedet mutatta meg a gömb! Úgy örülök, hogy itt találtunk. – Azzal körém fonta karját, és eltúlzott bizalmaskodással megölelt. Közben már a társának címezte szavait: - Edgar, Edgar, mondtam neked, hogy ha nem igyekszünk, lekéssük a pillanatot!

- Kedvesem, hogy milyen igazad volt! – tódította a férfi. – Még jó, hogy felismertem a szavaid jelentőségét!

A nő egy darabig ölelgetett, aztán ellibbent mellőlem.

- Megkérdezhetem, hogy miről van szó? – kockáztattam meg, bár nem voltam biztos abban, hogy érdemes firtatnom.

Az Edgarnak szólított férfi bőszen bólogatott; majd’ lebillent a fejéről a cilinder.

- Hát, persze, hogyne. Ön bizonyára még nem hallott rólunk. Pedig elég híresek vagyunk errefelé. A feleségem jövőbelátó képességekkel rendelkezik, és ma reggel kiolvasta az üveggömbjéből egy idegen érkezését. Azt is látta, hogy fontos események hírnöke lesz.

- Aha. – Erre inkább csak ennyit mondtam, mialatt óvatosan leporoltam a vállamról az asszony ölelése után maradt csillámpor-réteget.

- Láttam a gömbben az érkezésedet, drága Frida! – ismételte el a nő. – Készülődik egy titokzatos fordulat, és te is a részese vagy. Még nem tudom, hogy jó vagy gonosz áramlat-e, de közeleg.

- Értem. Köszönöm, hogy szóltak – próbáltam a lehető legkevésbé lekezelően reagálni. Viszont jobbnak láttam elterelni a témát: – Egyébként, hogy kerülnek ide?

- A szomszédban lakunk. Kinéztem az ablakon, és megláttalak. – Az asszony nagy lendülettel összecsapta a kezét. Úgy tűnt, szokása, hogy akkora hévvel gesztikulál, mintha egy középszerű színdarab legripacsabb színésznője lenne. – Mondtam Edgarnak, hogy akire vártunk, megérkezett. Egyből átjöttünk ide, hogy köszöntsünk.

- Jártak már Csen Lan házában?

- Lan néha meghív minket teára – mesélte továbbra is a nő. – Kedves teremtés. És gyönyörű szép. Képzeld csak, Fridácska, Lan mindössze egy üveg rizstejjel mossa a haját, és mégis neki van a legcsillogóbb, legfinomabb szálú haja kerek e világon!

Elég furcsának és morbidnak éreztem a jelen idő használatát, de inkább nem firtattam. Glasby is megemlítette a feljegyzéseiben, hogy a mutatványos házaspár az elhunytak szelleme és halhatatlan lelke iránti tiszteletből többször jelen időben emlegeti a halottak szokásait és cselekedeteit. Glasby odaírta magának rövid feljegyzés formájában, hogy időnként zavarossá válnak a házaspár elmesélései, mivel nem elég következetesen használják az igeidőket. Olykor-olykor – alapvetően megfejthetetlen indíttatásból – felcserélik azokat.

- Jóban voltak Csen asszonnyal? – érdeklődtem.

- Csodálatosan jóban. Mindig mondogatja, hogy „Carolina, gyere ki hozzám gyakrabban a kertészetbe! Adok ajándékba majomorchidea magot.” Olyan jószívű, nem? – Ekkor eszébe jutott valami, ugyanis a nő megint összecsapta a kezét. – Ó, egek, még be sem mutatkoztam! Milyen figyelmetlen vagyok! Szólíts Carolinának, ő pedig a férjem, Edgar.

Biccentettem a feleségénél egy fokkal szűkszavúbbnak tűnő, lila kabátban és cilinderben pózoló férfinak is.

- Edgar egy mágus – magyarázta Carolina, mire a férje kihúzta magát.

Suhintott egyet a bal kezével, és a következő pillanatban kibújtatott a kabátja ujjából egy rózsát. Elegáns kis meghajlással odanyújtotta a virágot a feleségének. Nem volt kifejezetten ügyes, mivel még jó karnyújtásnyira állva is láttam a rózsát korábban rögzítő cérnát, ahogy visszacsúsztatta a fonaldarabot a ruhaujj alá. A felesége viszont önfeledten megtapsolta a béna mutatványt.

- Ön hivatásos bűvész? – kérdeztem a férfitól, hogy illemből legalább halvány elismerést mutassak a gyengécske produkció iránt.

A férfi arcán megbotránkozott csodálkozás jelent meg:

- Még hogy bűvész! A bűvészek szemfényvesztő csalók. Én egy varázsló vagyok, kérem. Igazi mágus.

Jó, oké. Célszerűbb, ha inkább az elhunyttal kapcsolatos kérdéseket teszek fel.

- Csen Lan egy évvel ezelőtti halála váratlanul érte Önöket?

A párocska összenézett. Láttam rajtuk, hogy egy közös emléket elevenítenek fel.

- Mondd el neki, szívem! – javasolta a férfi.

Carolina odafordult hozzám, miközben sátoralakban összetámasztotta maga előtt vékony ujjú, fehér kezét a rózsaszál körül, mint egy imádkozó sáska.

- Már előző este is észrevettem árnyakat a gömbben – sutyorogta. – Éreztem, hogy nagy baj közeleg. Nem sejthettem azonban, hogy a gömb a szegény Lan szívében gyűlő árnyakat mutatja... Bárcsak rájöttem volna, akkor talán megvigasztalhattam volna!

- Nem tartották furcsának, hogy öngyilkos lett?

- Nem – felelte most a férfi. – Az élet olyan, mint egy pókháló. Minden szálnak helye van benne, és minden szálra szükség van a teljességhez. Nem kétkedhetünk egyikben sem. Csak azért létezhet a háló, mert minden szál a helyére talál... Ez nem furcsa. Ez maga a létezés.

Nem voltam száz százalékig biztos abban, hogy pontosan mit akar mondani, de nem kértem meg a kifejtésére.

- Csen asszony beszélt a halálról korábban? – kérdeztem inkább.

- Említette, hogy meghalt egy távoli rokona Kínában – emlékezett vissza Carolina –, és hogy a gyászoló rokonok küldenek neki ajándékcsomagot az elhunyt tárgyaiból. Lan két csomagot kapott. Nagyra értékelte az ajándékokat, el fogja majd mesélni nekünk, hogy mennyire szépek.

Most meg jövő idő... Nagyszerű.

- Esetleg említette azt is, hogy mit küldtek?

- Az első csomagban bűvös ládikó lapult. Lehetetlen kinyitni. Fából készült, és rózsa van faragva a fedelére. A pár nappal később érkező második csomagban pedig egy üveg kínai ital volt. Rizsből készült, erős itóka. Lan azt mondta, hogy az ősi hagyományok szerint iszik majd egy kortyot belőle az elhunyt elhamvasztásának estéjén, másnap pedig megkínál belőle minket. Aztán elfelejtkezett róla, mert sosem kínált meg. Furcsállottam. Lan soha semmilyen ígéretéről nem feledkezett meg korábban. Lehet, hogy már akkor is árnyak gyötörték a lelkét?

- Ezek szerint ez nem sokkal a halála előtt történt? – csaptam le az utolsó megjegyzésre.

- Egy-két héttel a halála előtt volt, de akkor is különös, hogy elfelejtette...

- Még hátha eszébe jut! – szólt közbe Edgar Bonton, bizakodó kedélyességgel. – Végül is, a rizspárlat nem romlik meg. Ha csak évekkel később kóstoljuk meg, az sem baj.

- Igazad van, életem – bólogatott rá az asszony -, még megkínálhat minket. Holnap szólok neki.

Megfeszítettem az arcizmaimat, és igyekeztem továbbra is semleges stílusban folytatni a kérdezést:

- Volt Csen asszonynak olyan ismerőse, aki veszélyt jelenthetett rá a halála előtti hetekben?

- Nem – ingatta a fejét Edgar.

- Arról én sem tudok, hogy bárki fenyegette volna – csatlakozott a felesége is hozzá –, de az a háborús veterán, aki arra a botra támaszkodva jár... Na, az sosem tetszett nekem.

- Mr Glasby?

- Hát, ha így hívják. Csak annyit tudok róla, hogy katona volt, és Afganisztánban ellőtték a térdét, azóta sántít.

- Afganisztánban? Ezt ő mondta?

- Nem, dehogy. Nincs szükségem szavakra, a gömböm mutatta meg.

Egy pillanatra behunytam a szemem.

- Értem... És, Mr Glasby miért nem volt szimpatikus?

- Folyton a házuk körül sündörgött, most is fel-felbukkan még. Nem hinném, hogy ez helyénvaló lenne. – A sötétlilára festett hajú nő csípőre tette azt a kezét, amelyikben nem szorongatott rózsát. – Egy ház egy családhoz tartozzon! Nincs ott helye idegeneknek. Most meg folyton Lan haláláról kérdezget. Nem hagyja békében útra kelni. Nem helyes. Egyáltalán nem helyes.

- Ne légy túl szigorú! – szólt rá a férje. – Ez a Glasby igyekezett hasznossá tenni magát. Láttam, hogy sokat segített Lannak...

- Mégis, miféle segítség volt az?! – Carolina felszegett állal közbevágott. – Egyszer az ablakból végignéztem, ahogyan egy-két nehéz csomag átvétele közben félreérthetetlen igyekezettel érintette meg Lan karját. Szegény Lan... Látszott, hogy csak azt keresi a tekintetével, hogy merre húzódhatna el. Egyértelműen a terhére volt annak az embernek a tolakodása. – Aztán viszont a nő felizzó tekintete megszelídült, és a férjére ragyogott. – De igazad van, drágám. Legyünk elfogadóak!

Láttam rajtuk, hogy nem akarnak többet Glasbyről beszélni, ezért másról érdeklődtem:

- Milyen volt az elhunyt férje?

- Richard? – Carolina és Edgar egyszerre kérdezett rá a névre, majd összevillant a tekintetük.

Aztán Bonton váratlan éllel annyit mondott:

- Ideje mennünk, Caro! Hamarosan kezdődik a mai első fellépésünk. – Kézen fogta a nőt, és sietős léptekkel távolodni kezdtek. – Örülünk, hogy megismertük, Miss Lorne.

- Drága Frida, úgy örülünk – hadarta Carolina is, a férjét követve. – Fridának még nem is volt ideje mesélni magáról semmit. Azt sem mondta, mi után nyomoz. Majd átjön egyszer hozzánk, és beleolvasok a jövőjébe. Ugye?

- Köszönöm a meghívást, lehet, hogy élek vele – válaszoltam, miközben a házaspár átiszkolt az út túloldalára, és eltűnt az egyik kanyarban.

Megcsóváltam a fejem, majd visszafordultam a házhoz.

3. fejezet: Az eltűnt üveg

- Megtaláltam az első részletet, ami nem stimmel a Csen-ügyben – jelentettem ki, miközben betoppantam az irodám ajtaján. Mrs Blackhawk elkattintott a számítógépe képernyőjén, de így is láttam a felvillanó rózsaszín szívecskés szegélyből, hogy már megint a társkereső oldalon bogarászott. Titokban – legalábbis azt hitte, hogy titokban – beregisztrált, és mostanában azzal tölti a szabadideje egy részét, hogy keresi nekem a tökéletes pasit. Persze, a szemem sarkából már rég kifigyeltem, hogy min ügyködik, de egyelőre nem szembesítettem vele. Nem bírtam rá haragudni, mert tudtam, hogy a maga módján jót akar. Látja, hogyan gyötrődöm a négy hónappal ezelőtti szakítás óta, és azt hiszi, hogy így segíthet.

- Milyen részlet? – fordult felém az öregasszony.

- Két szomszéddal összefutottam az utcán. Megemlítettek egy figyelemreméltó ellentmondást. Az elhunyt kábé egy héttel a halála előtt kapott Kínából egy üveg rizspárlatot egy rokona emlékére. Jó erős piát. És elvileg ivott egy kortyot a rokona hamvasztásának estéjén, állítólag ősi hagyomány szerint. Aztán meg kellett volna kínálnia vele a szomszédait. Az üveg ital viszont szőrén-szálán eltűnt. Nyoma sincsen. Sem Mr Glasby jegyzeteiben nem szerepel, sem én nem láttam a házban a mai nézelődésem során. Kétlem, hogy egy Csen Lan féle konszolidált, kétgyerekes hölgy egy hét alatt benyakalt volna egy nagyüveg szeszt. De akkor hová lett? Odaadta volna egy ismerősének? Ha igen, kinek? Meg miért ígérte be a szomszédoknak a kóstolót, ha arra készült, hogy megissza, vagy elajándékozza?

Mrs Blackhawk tanácstalanul ráncolta a homlokát, bár az – megjegyzem – alapból sem volt éppen kisimult:

- Mire következtetsz?

- Semmire. Nem sejtem, milyen jelentősége lehet, de annyi biztos, hogy nem százas. Már az is fura, ahogyan küldték. Először postáztak egy ládikót tele kínai, virágos bélyegekkel. Szép kis doboz, megtaláltam az elhunyt bélyegalbumai mellett egy könyves szekrény polcán. Egy rózsa képe van faragva a ládikó fedelére. A szomszédok azt mondták, trükkös zárszerkezet védi, és lehetetlen kinyitni, de valójában fél percbe sem telt, csak meg kellett találnom egy rejtett kallantyút. Na, szóval a rokonok elküldik ezt a ládikót. Aztán pár napra rá küldenek egy üveg rizspárlatot is. Külön. Vajon miért? Nem fura ez? Miért nem adták fel egyben a küldeményt?

- Lehet, hogy vámolási oka volt?

- Lehet, de akkor is gyanús. – Levetettem kerek, fekete gombokkal díszített, kanárisárga szövetkabátomat, felakasztottam a fogasra, majd leültem az íróasztalomhoz. - És egyáltalán... miféle ősi hagyomány? Én sosem hallottam olyan kínai hagyományról, hogy a távollévő rokonok pont egy kortyot innának rizspárlatból az elhunyt hamvasztásának estéjén. Megtenné, hogy utánanéz ennek?

- Persze, bogaram. – Az öregasszony firkantott egy rövid emlékeztetőt tulipánmintás jegyzetfüzetébe. – Egyébként, mit tudunk ezekről a pletykás szomszédokról?

Még Mrs Blackhawk minősít valakit pletykás szomszédnak?! Van ám bőr a képén... Megcsóváltam a fejem, és közben belelapoztam Glasby irataiba. Előkerestem az Edgarról és Carolináról szóló feljegyzéseket:

- Egy házaspár. Carolina és Edgar Bonton. A férfi mágus, a nő meg jósnő. Legalábbis annak képzelik magukat. Valójában mindketten tehetségtelen csalók. Néha belefutnak egy-egy kínos esetbe, és akkor egy-két hónapra lesittelik valamelyiküket. Az utóbbi időben viszont nem volt zűrös ügyük, mert már senki nem veszi komolyan őket. Kocsmákban szórakoztatják a vendégeket apróbb mutatványokkal, abból élnek. - Lapoztam egyet a jegyzetekben. - Tíz éve házasok, egy kényszergyógykezelésen ismerkedtek meg. Eleinte ugyanis börtön helyett pszichiátriára utalták be őket, tekintettel arra, hogy a kriminálpszichológusi szakvélemény szerint komolyan hisznek az identitásukban mágusként és jósnőként, nem csak mások átverésére használják álcának.

- Jól ismerték az elhunytat?

- Nem úgy tűnik. Szerintem, egy távoli, illedelmes-nyájas viszonyuláson kívül nem sok közük volt hozzá. Látszólag még Mr Glasby nevét sem tudták fejből, pedig ő rendszeresen megfordult a Csen-házban. Az elhunytról csak jókat mondtak. – Összecsuktam Glasby dokumentumait. - Egy fura reakciójuk viszont volt: amikor az elhunyt néhai férjéről kérdeztem meg őket, egyszerre idegesek lettek, és válaszadás helyett elpucoltak.

- Valami nem stimmel ezzel a Richard Smith nevű rendőrrel – értett egyet kimondatlan gondolatommal asszisztensem. - Glasby is tartózkodóan reagált, amikor itt az irodában visszakérdeztél, hogy az apa jól nevelte-e a gyerekeket. És, ő is távozni készült, amint feljött a téma.

Kis ideig hallgattam, majd kelletlen ajakrándulással kimondtam:

- Azt hiszem, beszélnem kellene Raullal. Ő biztosan ismerte annak idején a nagyvárosban Mr Smitht, de legalábbis hallott róla ezt-azt. Elmondaná az igazat, ha volt bármi zűrös a fickó körül.

Mrs Blackhawkot szemlátomást váratlanul érte a felvetésem. Óvatosan rákérdezett:

- Akarod, hogy felkeressem Gomez kapitányt helyetted?

- Nem tudom. Elég szánalmas, hogy huszonnyolc éves nő létemre úgy futkosok előle, mint egy szégyenlős tinilány. Eddig attól féltem, hogy ha látnám őt, minden rosszabb lenne. Most viszont már beismerem, hogy nem vagyok kevésbé szerelmes belé, mint mondjuk négy hónapja. Szóval, tök mindegy, mit csinálok, mert nem javul semmi. Reménytelen. – A kezembe temettem az arcom.

Éreztem, hogy Mrs Blackhawkot meglepte, hogy ilyen nyíltan beszélek a Raullal kapcsolatos érzéseimről, mivel eddig kínos igyekezettel próbáltam kerülni a témát. Most odacsoszogott hozzám, és megütögette a vállam.

- Lelkecském, ne keseredj el túlságosan, legyél türelemmel! – próbált vigasztalni. – Majd elmúlik.

Nem tudtam erre mit mondani.

- Annak idején, amikor még fiatal lány voltam, lakott egy jóképű suhanc a szomszédban – kezdett el Mrs Blackhawk mesélni. – Igazán szerelmes voltam belé. Azt hiszem, még csak hasonlót sem éreztem soha. Később sem. Mindig róla álmodoztam, naponta írtuk egymásnak a szerelmes leveleket, és csúsztattuk be az ablakaink alatt. Sokszor eljött értem a bentlakásos iskolához, ahová jártam, és kicsempészett onnan, aztán körbeutaztuk a környéket a motorján. Még most is látom magam előtt, ahogy ott áll az ezüsttükrű tó partján barna bőrdzsekijében, féloldalra borzolódó, szélfútta hajával... Életem szerelme volt. De nem volt elég megbízható. Elszórta a pénzét fogadásokra meg szerencsejátékra, és néha füllentett is. Bármennyire szerettem, tudtam, hogy soha nem lenne mellette nyugodt, kiegyensúlyozott életem. Egy nap aztán megismerkedtem a majdani férjemmel. Jóravaló, dolgos ember volt. Így hát, hozzámentem, amikor megkért. Sosem voltam belé szerelmes, de az évek során remek társ lett belőle. Felneveltük a gyerekeinket békében, szeretetben. Látod? Végül nekem ez többet ért, mint a nagy szerelem, és nem bántam meg.

Leengedtem a kezem a térdemre, és felnéztem:

- Ez a duma majdnem működött. Csak ott bukik meg a párhuzam logikája, hogy Raul Gomez nem egy semmirekellő lump alak a vagány motorjával és a bőrdzsekijével. Ő a legtisztességesebb ember, akit valaha is ismertem. Persze, végtelenül idegesítő tud lenni a nyers egyenessége és a rugalmatlan szabálytisztelete. Egyszer képes volt húsz percen keresztül veszekedni velem, mert áthajtottam a piroson. Az éjszakai úton történt, amikor égen-földön sehol nem volt más jármű! És amikor véletlenül rájött, hogy duplán számláztam egy figyelmetlen ügyfelemnek... Na, azt inkább hagyjuk is! Hiába magyaráztam el ötvenszer, hogy egy dúsgazdag bankárról van szó, akinek meg sem kottyan egy kis plusz kiadás... Raul egyszerűen rémes ilyenekben. De közben... azt hiszem, pont ezért szeretem. Mert tisztalelkű és jó ember.

Szomszédasszonyomon látszott, hogy sikerült kiábrándítanom okfejtéséből. Eltöprengett, frappáns válaszon tűnődve, de végül csak annyit mondott, bizonytalanul:

- Hát, nem minden eset egyforma. A tanulság viszont ugyanaz: nem biztos, hogy a szívedre kell hallgatni. – És megint meglapogatta a vállamat, mielőtt visszabattyogott az íróasztalához.

*

Az estét otthon töltöttem a csincsillák felügyeletével, és közben Glasby anyagait olvastam. A kisállatok annyira örültek a szokottnál is hosszabb futkosási lehetőségnek, hogy amikor éjfél körül visszadugtam őket a ketrecbe, már egyedül csak a Puszedli nevű próbált megharapni, a másik kettő még örült is a simogatásnak. Úgy ítéltem meg, hogy ez azt jelenti, nagyjából megbocsátották múltkori távollétemet.

Sokkal jobb soruk volt, amíg együtt jártam Raullal. A rendőrkapitány ugyanis ügyelt rá, hogy mindennap percre pontosan betartsuk a csincsillák számára előírt ideális időtartamokat a gondozásuk során. Én jóval kevésbé vagyok precíz az ilyesmiben, csincsilláim pedig extrán sértődékenyek, így állandóan a lelki problémáikat kell ápolnom, főleg, amióta a rendőrkapitány eltűnt az életemből. A csincsillák még mindig duzzognak emiatt is. Illetve hát, azt kétlem, hogy a memóriájuk kiterjedne ilyesmire, de még sértődősebbek lettek a szakítás óta. Hihetetlen, hogy röpke két hónap alatt úgy hozzászoktak a jóhoz, hogy azóta képtelenek visszaállni a korábbi lazább, kiszámíthatatlanabb ütemezésre!

Elalvás előtt még egyszer átfutottam a Csen-ház konyhájáról és az élelmiszereket tároló polcsorokról készült képeket. Sehol semmilyen szeszesital. Úgy látszott, hogy Csen asszony alapból sem tartott otthon alkoholt. Vajon hová tüntette el a rokonoktól kapott piát? Talán van egy dugi készlete, ami nem szerepel Glasby fotóin? Nem tartottam valószínűnek. De akkor hol van most a rizspárlat? Lehetséges, hogy a szomszédok találták ki a sztorit, és nem is létezik? Vagy Csen asszony beleöntötte egy szörpös üvegbe? Lehet, hogy érdemes lesz végigszagolgatnom az összes italos üveget a házban? Vagy hagyjam?

Ilyesmiken tűnődtem, és közben elnyomott az álom az ágyon szétterített papírok erdejében.

Már bőven besütött a nap az ablakomon másnap reggel, amikor felébredtem a mobiltelefonom csörgésére. Odahajoltam az éjjeliszekrényemhez, és kikerestem egy aktahalom alól a telót. Láttam, hogy az asszisztensem hív, így kénytelen-kelletlen felvettem.

- Remélem, még aludtál – szólt bele Mrs Blackhawk kárörvendően a telefonba, én pedig érthetetlen, kába mormogással tudomására hoztam, hogy a válaszom igen. Ő viszont frissen, pörgősen beszélt tovább: – Sikerült ma délelőttre időpontot egyeztetnem Hu Peng professzorral a nagyvárosi egyetem kulturális antropológia tanszékén. Elmennék hozzá kikérdezni a rizspárlattal kapcsolatos hagyományokról. Viszont választanod kellene, hogy az iroda fizeti a buszjegyemet, vagy elviszel kocsival.

- Szombat reggel van... – nyögtem álmosan.

- Igaz, akkor hétvégi pótlékot is kérek. Nos?

Felültem, és kisimítottam egy-két vörös hajtincset a szemem elől.

- Jól van, jól van – törődtem bele. – Egy órán belül összeszedem magam. Átviszem Önt, mert nekem meg Mr Glasbyvel és Csen asszony gyerekeivel kellene beszélnem.

- Remek.

Ki akartam nyomni a telefont, de szomszédasszonyom még hozzátette:

- És műszempilla-ragasztással ne töltsd az időt, mert tízre oda kell érnem a professzorhoz!

Ezután már inkább szétkapcsoltam a hívást, és félálomban keresgélni kezdtem rózsaszín, bolyhos köntösömet és papucsaimat.

*

Glasby kínai nyelvórán volt egy felnőttképzési intézményben, így csak a bejárónőt és a gyerekeket találtam otthon. Nem lepődtek meg az érkezésemen, ugyanis a tegnapi teázás során már volt alkalmuk megismerkedni velem. Úgy tűnt, Glasby is mesélt nekik arról, hogy mostanában többször meg fogok fordulni a házban.

A bejárónő bekísért a nappaliba, és hellyel kínált a barna-zöld csíkos fotelnál, amíg Glasby hazaér. A két gyerek el volt foglalva egy játékkal, fel-le szaladtak a lépcsőn, egy labdát dobálgatva egymásnak.

Nem ültem le, hanem kitaláltam, hogy megpróbálkozom néhány szót váltani a gyerekekkel, amíg Glasby nincs jelen. Lehetőleg a bejárónőt is le kellene rázni... Emlékeztem, hogy Glasby említett egy rajzversenyt az irodámban a gyerekek kapcsán. Odafordultam az idősebbik fiúhoz, Nickhez:

- Stephan bácsi mesélte, hogy szépen rajzolsz. Megengeded, hogy megnézzem a rajzaidat?

A fiú egy kisebbet bólintott, és a bejárónő sem tiltakozott, így követtem a srácokat az emeletre.

A testvéreknek közös szobájuk volt, a lépcsőhöz legközelebb eső ponton. A szoba tele volt a korosztályukra jellemző játékokkal és holmikkal, nem görcsös pedánssággal elrendezve, de azért tűrhetően elpakolva.

Az ablakuk alatt állt egy íróasztal is. Nick szégyenlősen tologatott felém egy mappát rajta. Csak akkor kezdett oldódni, amikor megdicsértem az első, sárkányt ábrázoló rajzát. Utána már fellelkesült, és magyarázni kezdett a többiről is. A képek főleg állatokat és mesebeli lényeket ábrázoltak. Egy darabig hagytam, hogy Nick a testvérével együtt szétterítse a sok rajzot az asztalon, és megmutogassák sorban.

Aztán finoman kiválasztottam közülük egyet: egy fiatal, fekete hajú nőt ábrázolt. A nő haja le volt engedve, és piros ruhát viselt a rajzon.

- Ő az anyukátok? – érdeklődtem.

- Igen.

- Gyönyörű szép.

Szaporán bólogattak. Eltűnődtem azon, hogyan fogjak bele nyomozói kérdéseimbe, aztán végül azt választottam, hogy őszinte leszek.

- Én egy magánnyomozó vagyok – árultam el. – Együtt fogok dolgozni Stephan bácsival. Tudtok róla, hogy Stephan bácsi kutatja, mi történt pontosan az anyukátokkal?

- Esténként mindig jó sokáig ég a szobájában a villany, és ott ül a papírok fölött – felelte Nick természetes nyíltsággal.

- Az anyukátok jóban volt Stephan bácsival?

- Stephan bácsi mindig segített neki, és vigyázott ránk, amikor anyu sokáig dolgozott.

- Volt olyan, akivel anyukátok nem volt jóban?

Csak tanácstalanul vakargatták a fejüket.

- Anyu mindenkivel jóban volt. Anyu mindenkire mosolygott.

- Előfordult olyan, hogy valakivel mégsem volt kedves? Vagy veszekedett valakivel?

Buzgó fejrázás.

- Hm... értem. – Beírtam a telómba egy pipát ahhoz a jegyzetemhez, amelyik a Glasby által elmesélteket foglalta össze Csen asszony nyugodt, béketűrő természetéről.

- Történt furcsaság az anyukátok halála előtti napokban? – kérdeztem tovább. – Bármi, ami eltért a megszokottól?

Elgondolkoztak, aztán Nick bólintott egy aprót:

- Történt, de Stephan bácsi azt kérte, hogy ne mondjuk el a rendőröknek. Ezért nem mondtuk el.

- Én nem vagyok rendőr.

- Jó, akkor neked lehet, hogy elmondhatjuk. – A két srác összenézett, aztán megint rám függesztették sötét szemüket. – Szerinted, elmondhatjuk?

- Persze. Együtt dolgozom Stephan bácsival. Biztosan nem akarta, hogy a rendőröknek túl sok mindenen kelljen gondolkozniuk, és esetleg összezavarodjanak. Én viszont magánnyomozó vagyok, én sok mindenen tudok gondolkodni egyszerre, szóval, nekem nyugodtan elmondhatjátok. Mi történt?

- Az, hogy hétfőn, kedden, szerdán és csütörtökön Stephan bácsi eltűnt.

- Eltűnt?

- És anyu kísért minket suliba, meg haza is ő hozott. Pedig előtte mindig Stephan bácsival mentünk. Anyu azt mondta, hogy Stephan bácsi nem jön többet.

- Nem jön többet? Hogyhogy nem?

- Anyu azt mondta, hogy ő kérte meg rá Stephan bácsit, hogy ne jöjjön hozzánk többet.

Hoppá! Az ujjaim megdermedtek az érintőképernyőn jegyzetelés közben:

- Történt valami előtte hétvégén?

- Nem tudunk róla.

- Előfordult korábban is, hogy anyukátok elküldte Stephan bácsit?

- Nem.

- Megkérdeztétek akkor, hogy miért?

- Meg – bólogatott a kisebbik, Dan. – És azt válaszolta, hogy ez olyasmi, amit csak felnőttek értenek. Hogy nem a gyerekek feladata ilyesmiken gondolkozni.

Nick sietősen hozzátoldotta:

- De aztán pénteken már jött is értünk Stephan bácsi, és hazavitt minket suliból a kocsijával. Mondta, hogy semmi baj, megbeszélték anyuval. Megnyugodtunk, mert szeretjük Stephan bácsit. Mondta, hogy kibékültek anyuval, és minden rendben.

Elgondolkodva az alsó ajkamba haraptam. Ugyanis ez a pénteki nap, amikor Glasby váratlanul újra hazavitte a fiúkat, Csen asszony halálának a napja volt. És amikor Glasby ott ült a kocsiban, azt állítva, minden rendben, Csen Lan már holtan feküdt a dolgozószoba padlóján egy hatalmas vértócsa kellős közepén.

4. fejezet: Richard Smith

Egy percig sem volt többé kétségem afelől, hogy Glasby sumákol a Csen-üggyel kapcsolatban. Sehol, sem a rendőrségi iratokban, sem a saját jegyzeteiben nem említette még utalás szintjén sem, hogy az elhunyt a halála előtt kirúgta a házából. Márpedig annak, ha egy Csen Lan típusú békés, mosolygós személy arra kéri egy ismerősét, hogy soha többé ne tegye be a lábát az otthonába, egészen biztos, hogy nyomós oka van. Ráadásul Glasby sok mindenben segített, szóval pusztán gyakorlati szempontból is kényelmetlen lehetett a hiánya, a gyerekek szomorúságáról nem is beszélve. Ha a nő mindezt felvállalta, akkor biztos, hogy nem egy jelentéktelen apróságról van szó, aminek a nem-említését feledékenység indokolhatja. Ráadásul Glasby még külön meg is kérte a gyerekeket, hogy hallgassák el a rendőrök elől. Ejnye!

Nem tetszett a felfedezés. Életemben egyszer kellett gyilkossági ügyet felderítenem, és akkor is pont kiderült a megbízómról egy rakás sötét titok. Azóta alapvetően megingott a bizalmam minden ügyfelemben, és nem mondhatnám, hogy az eltelt félév során maradéktalanul helyreállt volna. Még csak az hiányzik, hogy Glasbyről is megtudjam, hogy tervet forral! Ugye, nem egy biztosítási csalásról van szó? Megölte Lant egy borsos életbiztosításért, örökbe fogadta a gyerekeit, hogy így odaülhessen a húsosfazékhoz, aztán viszont kiderült, hogy a biztosító nem tejel öngyilkosság esetén. Így megszállottan keresi rá a módot, hogy gyilkosságnak nyilváníttathassa az esetet. És engem akar baleknak felhasználni, hogy hasznos nyomokat kaparjak elő, megszerezve neki a tekintélyes summát...

Elméletben lehetségesnek tűnt ez a teória, de az emberismeretem azt sugallta, hogy nem ilyesmiről van szó. Glasby megszállottsága nem anyagi indíttatásúnak tűnt. Ráadásul, ha tényleg görbe úton szeretne érvényt szerezni egy anyagi követelésnek, akkor már rég megtalálhatta volna a módját, hogy megfelelő nyomokat hamisítson. Az, hogy a végtelenségig őrlődik az ügy ezerszer átrágott részletein, hogy havonta az üres házban lézeng, vagy hogy a nyomozati anyagokat nézegeti éjszakánként, sokkal inkább morbid önsanyargatásnak tűnt nekem, nem racionális taktikázásnak.

Az ügy iratai között sem esett szó semmiféle életbiztosításról. Pedig a rendőrség kivizsgálta ezt a szempontot is. Jószerével csak a ház maradt Csen Lan után, meg az ottani ingóságai. A fényképek és a jegyzetek szerint Glasby még ezeket sem adta el. Ha bízhatok a megérzéseimben, akkor pedig végképp kizárt, hogy a pénzre hajt. Majdnem biztos voltam abban, hogy őszintén szereti a gyerekeket, és hogy két ilyen értelmes, érzelmileg jól fejlett gyerek már rég megérezte volna rajta, ha bármiféle hátsó szándék vezérelné. De azért majd alaposabban utánanézek ennek a lehetőségnek is, mert mindezek ellenére előfordulhat, hogy Glasby nyomozása mégiscsak pénzszerzési vagy egyéb ördögi tervről szól. Bár más magyarázatokat sokkal valószínűbbnek tartottam.

Nem kezdtem el azonban ott helyben faggatni Glasbyt, ugyanis amikor hazaért, a gyerekek rögtön nekiláttak kikérdezni tőle az aznap általa tanult új szavakat és kifejezéseket. Nem volt szívem elrontani a vidám családi pillanat után maradó kellemes hangulatot. Így inkább a szomszédokról kérdeztem, amikor a gyerekek abbahagyták a nyaggatását, és visszatértek a szobájukba építőkockázni.

- Összefutottam Carolina és Edgar Bontonnal a Csen-ház előtt – ragadtam magamhoz a szót. – Mit gondol, Bontonék mennyire megbízható megfigyelők?

Glasby hátradőlt a csíkos kanapén, és egy szelíd félmosollyal megcsóválta a fejét.

- Hát, őszintén szólva, a nyomozáson kívül egyszer sem beszélgettem velük. Nem teljesen beszámíthatók, már ha érti... – A férfi tett egy mozdulatot, nyilván, hogy célzatosan megkopogtassa a homlokát, de aztán meggondolta magát, és csak beletúrt ritkás, seszínű hajába. - Azért megvan a magukhoz való eszük. Mondtak például egy érdekes észrevételt Lan főnökéről. Lan egy orchideakertészetben dolgozott. Különleges, ritka orchideafajok keresztezését végezte egy botanikus asszisztenseként. És erről a botanikusról mesélték, hogy többször is megfordult Lan házában. Mrs Bonton még azt is megfigyelte, hogy a botanikus a megérkezésekor mindig másféle csomaggal jött, mint amilyet elvitt távozáskor.

- Gondolom, Ön utánajárt ennek, igaz?

- Természetesen. Megkérdeztem Lan főnökét, és azt mondta, hogy bélyegeket cserélgetett Lannal, ugyanis mindketten virágos bélyegeket gyűjtöttek. Nem találtam olyan nyomot, ami cáfolta volna ezt a kijelentést.

- Meggyőzte Önt az is, ahogyan mondta? – Úgy gondoltam, hogy volt gyilkossági nyomozóként Glasby megérzései legalább olyan fontosak lehetnek, mint az általa felfedezett tények.

- Nem is tudom. – A férfi kerített egy cigarettát szürke pulcsija zsebéből, és rágyújtott, mielőtt tovább beszélt volna: - Nem tetszett a kisugárzása. Mindig olyan érzésem volt, mintha feszélyezném a kérdéseimmel. Mégsem volt okom feltételezni, hogy bántotta Lant.

- Majd én is beszélek vele – ígértem. – Ha sunnyog, lehetséges, hogy így, egy év elteltével már lanyhult az ébersége, és előttem elszólná magát. Ha más nem, legalább megnézem magamnak.

A férfi rábólintott, láthatóan hálásan.

- És a Bonton házaspár egyébként mit mondott? – kérdezett rá aztán, éledő óvatossággal a hangjában.

- Meséltek egy fából faragott dobozról és egy üveg erős rizspárlatról. Azt mondták, hogy Csen asszony rokonai küldték egy hamvasztás előtt. Tud erről?

- A faragott ládikóban bélyegeket küldtek Kínából. Lan örült az ajándéknak, nekem is megmutatta. Volt a dobozban mindenféle kínai vadvirágról bélyeg, meg persze rózsákról, ha már a doboz tetejére is rózsa van faragva. Ízléses, szép küldemény. – Glasby elismerően tiszteletteljes hanghordozása ekkor viszont szárazabbra váltott, ahogy hozzátette: - A rizspárlatról viszont nem tudok semmit. Biztos, hogy azt is küldtek?

- Bontonék elég meggyőzően beszéltek róla.

Glasby arca továbbra is tartózkodó maradt.

- Lan nem ivott alkoholt – felelte szokatlan hűvösséggel. - Bontonék bizonyára tévedtek. Mit kezdett volna egy üveg tömény itallal?

- Nem tudom. Ezek szerint, Ön nem találkozott vele...

- Nem, és valószínűnek tartom, hogy csak kitaláció.

A tagadás egy árnyalattal élesebb volt, mint indokolt lett volna, ha Glasby tényleg semmit sem tudott volna a rizspárlatról. Viszont a férfi meg tudta őrizni az arca kifejezéstelenségét, így megállapítottam magamban, hogy aránylag jól hazudik. Érdemes lesz odafigyelnem rá.

Úgy gondoltam, hogy egyelőre nincs értelme megpróbálnom sarokba szorítani. Még túl keveset tudok az ügyről, és megerőltetés nélkül átverhetne, vagy egyszerűen mellébeszéléssel ködösíthetne. Szükségem van plusz infókra.

- Egyelőre akkor ott tartok, hogy meghallgattam Bontonék sületlenségeit, és körbenéztem a házban – foglaltam össze, nem adva gyanakvásom jelét. – Úgy vettem ki a jegyzeteiből, hogy Bontonékon kívül nincs más börtönviselt lakója az utcának. Jól láttam?

- Jól, és igazából Bontonék sem ültek erőszakos cselekményért. Furcsák és zavartak, de szerintem a légynek sem ártanának. – Glasby csak tehetetlenül széttárta a karját. – Lannak nem voltak agresszív vagy erőszakos ismerősei. Nagyjából az egész környezete olyan békés és harmonikus volt, mint ő maga. Nem tudom, miért bántotta bárki is, és ugyan ki tett volna ilyet...

- Egyelőre nekem is úgy tűnik az Ön által eddig megtudottak alapján, hogy Csen asszony viselkedése nem provokálta ki a tett elkövetését. Lehetett-e anyagi indíttatású bűncselekmény?

A férfi csak a fejét ingatta, miközben szívott egyet a cigarettájából:

- Miss Lorne! Ha tudná, hányszor átvizsgáltam mindent a házban! Nem hiányzik semmi, nem rabolták ki.

- Lehet, hogy nem betörés volt. Arra nem utal más jel sem.

- Akkor mi? Nem származott senkinek haszna Lan halálából. Mindent a gyerekek örököltek.

Rásandítottam Glasbyre. Válaszát olyan természetességgel adta elő, hogy gyanítottam, le sem esett neki, hogy a gyerekek öröksége őt is érinti, és haszonszerzőként ő maga jöhetne szóba.

- Beszélhetünk egy másik indítékról is – jegyeztem meg inkább. – Egy elég gyakori indítékról.

- Mire gondol?

- Szerelmi ügy.

- Lan nem sokkal előtte veszítette el a férjét. Rá sem bírt volna nézni más férfira.

- Nem lehetett szeretője?

- Nem. – A volt gyilkossági nyomozó hangsúlya olyan határozott volt, mintha egy megkérdőjelezhetetlen matematikai tényről beszélne, nem pedig egy szubjektív véleményről. – Lan őszintén hitt a hagyományos értékekben és a házasság kötelékében. Kétségem sincs afelől, hogy mindig hűséges volt Richardhoz.

- És egy korábbi exe nem kerülhetett elő? Mondjuk, Kínából?

- Kétlem. Mint mondtam, Lan hűséges és ragaszkodó típus volt. Nem hinném, hogy bárkit elhagyott volna úgy, hogy az illető még több mint egy évtized elteltével is gyilkos bosszút forraljon ellene. Az utca lakói sem láttak egyetlen kínai származású idegent sem a környéken a gyilkosságot megelőző hetekben. Erről alaposan kikérdeztem őket.

Eltűnődve megkocogtattam telefonom érintőképernyőjét halványrózsaszínre lakkozott körmöm hegyével.

- Nézze! – mondtam aztán a férfinak. – Áttanulmányoztam a jegyzeteit, amennyire ennyi idő alatt lehetett. És a lövés közelsége, illetve szöge kizárja, hogy baleset lehetett a fejlövés, akár pisztolytisztítás közben. Gyilkosságra sem utal semmi. Látszólag senki nem nyert Csen asszony halálával. Úgy tűnik, nem voltak ellenségei. Ön szerint nem volt szeretője sem. Nem rabolták ki. Aranyos, jófej ember volt. Külső ajtók, ablakok zárva. Ön beszélt Csen asszony kínai rokonaival is telefonon, több ízben. Azt mondták, Csen asszonynak nem voltak zűrös ügyei Kínában. Nem voltak tartozásai sem. Ön azt is vizsgálta, helyesen, hogy lehetett-e a gyilkosság tévedés vagy más személynek szánt fenyegetés. Utánanézett annak, hogy él-e a városban más ugyanilyen nevű kínai hölgy. Nem él. Kiderítette, hogy lakik-e bármilyen más olyan kínai nő a környéken, akivel Csen Lant összekeverhették volna. Nincs ilyen. Végignézte az összes saját régebbi esetét, hogy esetleg nem akarhatott-e bosszút állni egy korábban lesittelt alak Csen asszony meggyilkolásával. Erre sem utal semmi. Végignézte a néhai Mr Smith ügyeit is. Azokhoz sem igen lehetett köze Csen asszony halálának. A dolgozószobai széf kódját egyedül maga Csen asszony ismerte, és semmilyen nyom nem cáfolja azt, hogy önként vette ki onnan a pisztolyt. Tehát, komolyan kérdezem: mi okunk van kizárni az öngyilkosság lehetőségét?

Glasby idegesen szívott egyet a cigarettáján, aztán lehajtotta a fejét.

- Kérem, ne hagyjon cserben! – Csak ennyit motyogott maga elé, de nem adott igazi választ.

- Jól van. – Nem tudtam, mi mást mondhatnék erre. Végül is, a pénz az pénz. Ha fizet a munkámért, eltologathatom pár hétig egy értelmetlen ügy aktáit is. Felkeltem a fotelból: – Ne aggódjon, a Lorne nyomozóiroda nem adja fel egykönnyen! Hamarosan jelentkezem, és egyeztetünk újból.

Majd a kijárat felé vettem az irányt, és sietős léptekkel távoztam. Magamban azért útközben vágtam egy morcos fintort, mert nem lelkesített fel, hogy a férfi titkolózása miatt mínuszról kell indulnom a nyomozással. Így kétségessé válik minden általa gyűjtött bizonyíték és infó hitelessége. Sejtettem én, hogy a bőségesen összeállított irathalmok és képek nyomozati anyaga túl szép ahhoz, hogy igaz legyen...

*

A kocsiból felhívtam az asszisztensemet, de mivel Mrs Blackhawk még Hu Peng professzornál időzött, és porladó, dohos könyveket bújt a rizspárlattal kapcsolatos hagyomány után kutatva, egyedül hajtottam vissza városkánkba. Majd késő délután elugrok az öreglányért, addig pont van időm beszélni a rendőrkapitánnyal. Pikkpakk túlesek rajta, aztán a megszerzett infók alapján kisütöm, mi legyen a következő lépésem.

A szívem mélyén mégis bíztam abban, hogy a hétvégén Gomez kapitány nem dolgozik, és utam hiábavaló lesz. Ugyanis azt alapból kizártam, hogy az otthonában keressem fel, csak a munkahelye jött szóba. Így még élt bennem a remény, hogy megúszom a találkozást, ha Raul szabadnapos.

Nem volt azonban ilyen szerencsém.

A rendőrség épületében egyből közölték velem, hogy Gomez kapitány benn tartózkodik, és az irodájához kísértek. Én pedig útközben kétségbeesetten próbáltam kitalálni valamit – bármit – amire Raul láttán gondolhatnék, és nem lenne semmi köze ahhoz a tényhez, hogy két hónapon keresztül együtt jártam vele.

Végül csak sikerült pókerarcot erőltetnem magamra, és mire az engem kísérő rendőr közölte, hogy a rendőrkapitány hajlandó fogadni, és betessékelt Gomez kapitány irodájába, már Richard Smithre és a Csen-ügyre koncentráltam.

Ez még körülbelül húsz másodpercig sikeres is volt, de amint a segítőkész rendőr magunkra hagyott minket, és ott álltam Gomez kapitánnyal szemben, az íróasztala előtt, éreztem, hogy felgyorsul a lélegzetvételem üteme.

Raul egy mexikói származású, szigorú tekintetű, középmagas férfi volt. Pedánsan eligazított rendőri egyenruhát viselt, melynek minden részletére előírás szerint ügyelt. Barna, komor arcát jellegzetessé tette enyhén görbülő, határozott vonalú orra. Rövidre vágott szakálla és elfésült sötét haja pedig fényesen csillogott az irodaablakon bekúszó gyér napfényben. Még annak idején egyszer említettem neki, hogy szerintem nem áll jól, hogy ennyire görcsösen-szabályosan félrezselézi a haját, de úgy tűnik, nem hitte el. Persze, nem meglepő. Soha semmiben nem hallgatott rám. Mondjuk, én sem foglalkoztam vele, amikor közölte, hogy nem tetszik neki, ha piros lakkcipőt hordok, mert túl kihívónak tartja. Utána is azt vettem fel, amikor étterembe mentünk. Hát, igen. Nem sok olyasmi volt, amiben megegyezett volna az ízlésünk, az életstílusunk vagy a véleményünk.

A kelleténél jóval erőteljesebben bámultam, miközben ő is csak megigézve szegezte rám a tekintetét.

Aztán nagy nehezen sikerült megtörnöm a csöndet.

- Van egy perced? Munkaügyben jöttem. – A munkaügyben szót annyira megnyomtam, hogy a hangsúlyom kifejezetten csúfondárosra sikeredett, pedig egyáltalán nem ez volt a szándékom, amikor belekezdtem a mondatba.

Raul még egy darabig úgy nézett, hogy azt hittem, már soha nem veszi le rólam a szemét, de aztán végül felöltött egy közömbös arckifejezést, és félrefordította a fejét:

- Mondd, miről van szó!

- Elkezdtem vizsgálni a Csen-ügyet. – Bár nem kínált hellyel, leültem az íróasztalával szemközti látogatói székre. Közben magyaráztam tovább: – Tudod, a volt kollégád segítséget kért tőlem. Na, szóval ebben az ügyben kellene pár infó.

A rendőrkapitány karba tette a kezét:

- Miféle adatokra lenne szükség? Nem adok ki belső rendőrségi információkat, arról ne is álmodj!

Vágtam egy grimaszt a választ hallva. A szokásos titoktartási blabla... Komolyan, mintha munkaköri kötelességének tekintené az akadékoskodást és a kiállhatatlanságot!

- Richard Smithről kellene beszélnünk. Semmi etikátlan árulkodás. Csak próbáld meg felidézni, hogy hallottál-e róla egy-két hétköznapi sztorit! Jó kis pletykát, ilyesmit.

Raul távolságtartóan visszakérdezett:

- Milyen Richard Smith? A drogügyes nyomozó?

- Csen Lan férje, Stephan Glasby legjobb barátja.

- Akkor tudom, kiről van szó. – A rendőrkapitány ajka megfeszült. Láttam rögtön, hogy neki sem pozitív emlék jutott eszébe Smithről. Aztán viszont mintha meggondolta volna magát, mert változott az arckifejezése, inkább szomorkás lett, és úgy folytatta: – Még a nagyvárosban dolgoztam, amikor lelőtte a helyi drogkartell egyik embere. Elég nagy vérfürdő volt, két halálos áldozattal. Öt járókelő és egy másik rendőrtiszt is súlyosan megsérült. Én magam is részt vettem az ügy felderítésében. Nem Smith volt a célpont, hanem a besúgója, akivel egy áruház parkolójában beszélgetett. Mindketten meghaltak. Ennyit nyugodtan elmondhatok az esetről, mert ezek az információk megjelentek a médiában is, és nyilvánosságra kerültek.

Éreztem, hogy Raul szándékosan terelte a szót a véres gyilkosságra a Richardhoz köthető pletykák helyett. Én most viszont nem erre voltam kíváncsi. Beláttam, hogy kénytelen leszek nyílt lapokkal játszani:

- Mindenki olyan furán reagál, amikor szóba hozom Mr Smitht. Elég para lehetett a személyisége, nem?

Raul először habozott, aztán maga elé mormogta:

- Nem igazán ismertem életében. Nem tudom, pontosan milyen volt.

- Valamit csak hallottál róla!

- Igen. – Ennyit mondott, és aztán csönd.

Ez hihetetlen!

- És mit? – kérdeztem már bosszúsan.

A rendőrkapitány még egy darabig vacillált, hallgatott. Aztán végül megadta a választ:

- Fűvel-fával csalta a feleségét. A rendőrség épületében nem dolgozott olyan ötven év alatti nő, akivel ne kezdett volna ki. Ráadásul a kollégák azt is beszélték róla, hogy előszeretettel tartóztatott le fiatal drogos lányokat az utcán, akiket aztán csak bizonyos szolgáltatásokért cserébe engedett szabadon... Nem tudom, ebből mennyi volt igaz, de többen ezt mesélték róla. Ennyit mondhatok el.

Hm. Érdekes. Szóval, Richard Smith nem volt mintaférj. Persze, ebből nem következik, hogy az életvitelének bármi köze van ahhoz, ami később a feleségével történt...

Megpróbálkoztam:

- Légyszi, nyomtass nekem egy listát azokról, akik akkortájt a nagyvárosi rendőrőrsön dolgoztak! Sokat segítene a kérdezősködésben. Ez nem titkos adat, ugye?

Raul összeszűkítette sötétbarna szemét, és gyanakodva méricskélt:

- Elvileg kiadhatom neked az információt, de csak akkor osztom meg, ha megígéred, hogy bizalmasan kezeled, és igyekszel minél kevesebb gondot okozni a volt kollégáimnak.

- Megígérem.

Bár a rendőrkapitány arckifejezésén látszott, hogy nem győzte meg a válaszom, mégis odafordult a számítógépéhez, és kelletlenül keresgélni kezdett az adatbázisokban.

Sajnos, egy elég öreg, lepukkant számítógép volt, ezért jó időre lefagyott, miközben Gomez kapitány próbálta működésre bírni. Így kínosan hosszúra nyúltak a némasággal töltött percek az irodában.

Próbáltam kitalálni valamit, amit közben mondhatnék, de semmi olyasmi nem jutott eszembe, ami ne lett volna felesleges vagy zavarba ejtő - vagy egyszerre mindkettő.

Végül Raul szólalt meg, tekintetét a gép monitorján tartva:

- Egyébként... hogy vagy?

Ciki, erőltetett kérdés. Megpróbáltam őszintének tűnő derűt kényszeríteni az arcomra:

- Jól, köszönöm. És te?

- Én is.

És ezután csak még kínosabbá vált az újból beálló síri csönd.

A rendőrkapitány most az asztalán pihenő egyik papírra szegezte tekintetét, én pedig egy kitüntetését bámultam a falon. És magamban fohászkodtam, hogy az átkozott számítógép végezze el a feladatait a lehető legrövidebb időn belül!

Amikor a gép végre előszenvedte a listát, és Gomez kapitánynak sikerült ki is nyomtatnia, megkönnyebbülten zsebre akartam vágni a papírt. Végre megszabadulok innen...

Ám Raul rám szólt:

- Nézd át a neveket itt helyben, aztán kérem vissza az iratot!

- Mi?! Most ez komoly?

- Nem viheted el. – A hangja rezzenetlen volt.

- Miért nem?

- Mert nem akarom, hogy körbelobogtasd mindenfelé a kérdezősködéseid során.

- De hát, ezeket az adatokat elkérhetném akár Mr Glasbytől is! Semmi titkos nincs bennük.

- Akkor kérd el tőle, ne tőlem!

Elbiggyesztettem az ajkam, de sikerült erőt vennem magamon, és visszafojtanom minden eszembe jutó feleletet. Valószínűleg jól tettem, mert semmilyen hasznos és előrevivő nem lett volna egyikben sem, csak különböző válogatott megjegyzések meg hasonlatok Raul személyiségével kapcsolatban. Gépiesen megfogtam a papírt, és nézegetni kezdtem a neveket. Egyet-kettőt átmásoltam a telómra a jegyzeteim közé.

- Szerinted igazak voltak a pletykák Mr Smithről? – kérdeztem közben, csak azért, hogy ne boruljon ránk megint olyan feszélyezett némaság, mint a nyomtatás előtt.

- Valószínűleg. Egyszer láttam az egyik kolléganőjével.

Mivel Raul nem fűzött bővebb magyarázatot az esethez, mást kérdeztem:

- A felesége tudhatott arról, hogy miket csinál a férje?

- Fogalmam sincs. Annyi biztos, hogy Smith meg sem próbálta leplezni az életvitelét.

- Stephan Glasby egyáltalán miért barátkozott egy ilyen emberrel?

- Nem tudom. Sosem értettem. – És a rendőrkapitány egészen elsötétült tekintettel, rám meredve hozzátette: - Elkeserítő, hogy szeretni lehet a tisztességtelen, megbízhatatlan embereket is.

Eddig bírtam elviselni. Remegő kézzel elé dobtam az asztallapra az átolvasásra nekem adott papírt, aztán fel akartam kelni, hogy kisiessek az irodából. Ekkor azonban Raul arcáról eltűnt a komor árny, és inkább zavart feszélyezettségnek adta át a helyét.

- Sajnálom – nyögte, és barna arcán vörös pír gyúlt. – Nem kellett volna ezt mondanom.

Csak némán megráztam a fejem, de visszaültem a székre.

Utána megint kínos csönd állt be, amíg újból felvettem a papírt, és folytattam az olvasást.

Amikor végre befejeztem elegendő név kijegyzetelését, már tényleg másra sem vágytam, csak hogy legalább húsz mérföldre legyek innen. Bárcsak már a szomszédasszonyom fecsegését hallgathatnám az autómban ülve! Bárcsak kibírnám, hogy ne mondjak Raulnak semmit...

Villámsebességgel eltüntettem a telót a táskámban, és egy köszönömöt hadarva visszalöktem a papírt a rendőrkapitány elé az íróasztalára. Ugrottam is fel, hogy végre eltűnjek.

Ekkor azonban Raul szintén felkelt, és az asztalt megkerülve odalépett mellém. Mélyen a szemembe nézve mondta:

- Ha kiderülne, hogy a Csen-ügy tényleg gyilkossági ügy, azonnal értesíts! Elintézem, hogy a volt kollégáim kivizsgálják. Rendben? Csak ne kezdd el egyedül felderíteni!

Nem feleltem.

- Megértetted? – kérdezett rá már türelmetlen nyerseséggel. – Ha tényleg gyilkosság történt...

- Jól van, nyugi. Ha kiderül, hogy gyilkossági ügy, azonnal lepasszolom a rendőrségnek. Megígérem.

- Most hazudtál, igaz?

Erre inkább nem mondtam semmit. Természetesen hazudtam. A rendőrkapitánynak pedig sajna volt egy különleges képessége arra, hogy átlásson rajtam – általában pont a legidegesítőbb helyzetekben.

- Kérlek, ne viselkedj felelőtlenül! – folytatta. - Aki úgy meggyilkol egy kisgyerekes édesanyát, hogy még hidegvérrel el is tüntet minden nyomot maga után, az bármire képes. Ha egyedül utánaeredsz egy ilyen tettesnek...

- Nem lesz gond. Szólok a rendőrségnek, és ők majd elintéznek mindent. – Rákacsintottam, aztán tettem egy lépést a kijárat felé.

Raul követett, és megállított újabb szavaival:

- Csak azért irányítottam hozzád Stephant, mert tudom, hogy kiváló emberismerő vagy, és jó nyomozó. Nem állt módomban másképp segíteni. De azt tudd, hogy egyáltalán nem bízom meg az értékítéletedben és a döntéseidben! A legkevésbé sem. Még egyszer kérlek: ha kideríted, hogy gyilkosság történt, add át az ügyet azonnal! A saját érdekedben, illetve minden érintett személy érdekében.

Megint az ajtó felé léptem. Tudtam, hogy ha bármit válaszolnék, annak nem lenne jó vége. Inkább összepréseltem az ajkam, és igyekeztem minél előbb elhagyni a helyiséget.

És már csak egyetlen lépés választott el a kijutástól, amikor nem bírtam tovább, és visszafordultam. Kibukott belőlem a kérdés:

- Mit csinálsz ma este?

A rendőrkapitány megdermedt, és az udvariasan távolságtartó mozdulat, amellyel ki akarta előttem nyitni az ajtót, félúton megfagyott:

- Dolgozom.

- És utána?

- Késő estig dolgozom.

- És utána?

Válasz helyett Gomez kapitány karon ragadott olyan szorítással, hogy majdnem felszisszentem.

- Frida, fejezd be, könyörgöm! – A hangja egészen rekedt volt. - Nem csinálhatjuk ezt!

- Jól van, jól van. De ha esetleg ráérnél munka után...

- Nem!

- ... Átjöhetnél hozzám.

Raul erővel kituszkolt az ajtón, majd be is csukta azt, mielőtt bármit mondhattam volna még.

5. fejezet: Az üvegház

- Legközelebb, ha bármi ügyünk lesz a rendőrséggel, Ön intézi. – A szavak keserű kifakadás formájában hagyták el az ajkamat, miközben kinyitottam az ajtót szomszédasszonyomnak, hogy be tudjon ülni a kocsim anyósülésére.

Mrs Blackhawk rám sandított:

- Mi történt?

- Maradjunk annyiban, hogy igazam volt, amikor elkerültem Rault. Nem megy ez nekem. Jobb lett volna, ha nem találkozom vele. – Utána löktem szomszédasszonyomnak az esernyőjét, hogy gyorsabb mozgásra ösztökéljem. – Ráadásul, kábé véresre kellett harapnom a számat, hogy kibírjam, hogy ne szóljak be semmit a bunkóságaira. Hogy aránylag jó képet vágjak ahhoz, ahogy egy drogos utcalányokat erőszakoló zsaru erkölcsi szintjéhez hasonlítgat! Most komolyan. Képes volt egy ilyen emberrel kapcsolatban felhánytorgatni az én tisztességtelenségemet és megbízhatatlanságomat! El tudja ezt képzelni?! Amikor a legnagyobb bűnöm, amit Raul kiderített, annyi volt, hogy egy ügyfelemet megrövidítettem egy icipicit számlázáskor...

Elgondolkoztam, aztán kelletlen vállrándítással hozzátettem:

- Ja, meg azt is észrevette, amikor a tabletemen fényképeket manipuláltam a Scott-ügyhöz. Az sem volt nagy cucc. – Közben eszembe jutott még egy, úgyhogy hozzátoldottam: - Mondjuk, igaz, hogy rájött az Idold-ügyben folytatott zsarolásaimra is. De hát, mit kell azokon is felfújni?! Csak szükségem volt pár infóra, és nem maradt más módszer... Lehet, hogy ehhez hasonló apróságok voltak még a két hónap alatt, de ennyi. Semmi számottevő. Na, mindegy, inkább hagyjuk is!

Beszálltam én is, és elindítottam a járművet. Az öregasszony csak a fejét csóválta, maga elé dünnyögve:

- Kedveském, rám kellene hallgatnod, és el kellene kezdened másokkal ismerkedni. Mindkettőtök érdekében. Ott van például az a jóképű és lehengerlően gátlástalan Mortimer...

- Tudja mit? Inkább beszélgessünk a Csen-ügyről! – fojtottam belé rosszkedvűen a folytatást. - Mit sikerült kideríteni a rizspárlatról?

- Egyelőre semmit. Nem olyan egyszerű ám ez, mint gondolnád. Kínában rengeteg különböző szokás és hagyomány létezett az évezredek során, és tájegységenként is komoly eltérések vannak. Csen asszony Glasby anyagai szerint Kuangtung tartományból származott, úgyhogy először az ottani tradíciókba ástuk bele magunkat a professzorral, de még nincs eredmény. Nem találtuk meg a hamvasztásos-rizspárlatos rituálét.

- Hu Peng professzor maga is kínai?

- Félig. Már itt született, de az apja Kínából érkezett a múlt század elején.

- És a prof beszél kínai nyelvjárásokat?

- Azt mondta, hogy legalább nyolcfélét folyékonyan beszél, és még ötöt középszinten.

- Nagyszerű. – Nyilván meg sem próbált felvágni, amikor ezt az infót sikerült közölnie Mrs Blackhawkkal - gondoltam magamban némi szarkazmussal. – Akkor ezt a zseniális Hu Peng professzort meg kellene kérni, hogy a továbbiakban is segítsen. Fel kellene ugyanis hívni telefonon Csen asszony kínai rokonait, és tőlük maguktól megkérdezni, mi a helyzet a rizspárlattal. Ők talán tudnának segíteni a kutatás leegyszerűsítésében, ha megmondanák, miféle szokás kapcsán postázták el az alkoholt. Viszont Glasby jegyzeteiből az is kiderül, hogy ezek a rokonok jószerével csak kínaiul beszélnek. Van a családban egy egyetemista fiú, aki nehézkesen törve tud pár mondatot angolul, ő próbált tolmácsolni, de Glasby így is csak néhány alapvető kérdést tudott nekik feltenni. Szóval, jó lenne, ha igénybe tudnánk venni Hu professzor segítségét a rokonok kikérdezéséhez.

- Rendben, remek ötlet! – bólintott rá szomszédasszonyom szokatlanul lelkesen. Általában nem örül annak, ha utazgatnia kell a városok között a feladatai elvégzéséhez, de úgy tűnt, most van kedve újabb kiruccanásokhoz. - És, neked sikerült értelmeset is megtudnod a rendőrkapitányodtól, vagy csak feleslegesen kínoztátok egymást?

A kérdés második felét inkább eleresztettem a fülem mellett, úgy válaszoltam:

- Megtudtam Richard Smithről, hogy minden valószínűség szerint rendszeresen csalta a feleségét.

Az infót hallva Mrs Blackhawk helytelenítően ciccegett:

- Lehetséges, hogy emiatt lett öngyilkos az a szegény nő.

- Talán elképzelhető – értettem egyet. – Például, kiderült a férje halála után egy mocskos titok a pasas múltjából, és Csen asszony nem bírta elviselni a szégyent, ezért inkább a halált választotta.

- Elég valószínű.

- Annyira azért nem. Mert ha így történt volna... miért nem zárta magára a dolgozószoba ajtaját? – akadtam fenn megint a kérdésen. Az esettel való megismerkedés kezdete óta nem hagyott nyugodni. – Nem tetszik ez a részlet.

- Lehet, hogy végső elkeseredésében nem gondolt rá.

- Végső elkeseredésében egyáltalán nem gondolt arra, hogy a két gyereke fog rátalálni?! Ha bezárja magára az ajtót, Mr Glasby vagy más rájött volna, hogy baj van, és vigyázott volna a gyerekekre. És lehetőség szerint megkímélte volna őket a felfedezéstől, mielőtt szakemberek betörik a dolgozószoba ajtaját. Egyetlen mozdulat lett volna elfordítani a kulcsot a lövés előtt. Csen asszony miért nem figyelt oda erre?

Mrs Blackhawk elgondolkodva hümmögött, aztán felvetette:

- Az is lehet, hogy direkt bántani akarta őket.

- Ez abszolút nem vágna egybe semmivel, amit az elhunyt jelleméről eddig megtudtunk.

- Ki tudja, mi ment végbe annak a szegény nőnek a fejében! Elveszítette a férjét, akiről talán szégyenteljes, sötét titkok is kiderültek... Egyedül maradt, nehézségek szakadtak a nyakába... Meghalt egy rokona is a messziben... Glasbyt is elküldte a háztól... Talán már nem győzte a gyereknevelést sem... Minden adott volt a végső kétségbeeséshez.

Az előttünk haladó autók során tartottam a tekintetemet, de közben a beszélgetésre is koncentráltam:

- Pont akkor hagyta volna árván a gyerekeit, amikor Stephan Glasbyt kénytelen volt kiiktatni az életükből? Hiszen a gyerekek rajta kívül senki másra nem számíthattak!

- A gyerekek nem azt mondták neked, hogy Csen asszony pénteken visszahívta Glasbyt? – Az asszisztensem közben nekilátott letörölni egy sárfelverődést az esernyője oldaláról, úgy folytatta eszmecserénket: - Glasby pont pénteken vissza is tért a gyerekekhez. Ez nem arra utal, hogy Csen asszony mindent előkészített az öngyilkosságához?

- Nem. Szerintem, Mr Glasby hazudott a gyerekeknek. Erősen kétlem, hogy aznap kibékültek volna, és hogy Csen asszony tényleg elküldte volna a gyerekekért.

Mrs Blackhawk csodálkozva nézett fel esernyője igazgatásából:

- Akkor mi történt?

- Nem tudom.

- Mégis, miből következtetsz arra, hogy nem békültek ki?

- Abból, hogy Glasby arra kérte a gyerekeket, hogy hazudjanak a rendőröknek, és ne árulják el a konfliktust. És hogy ő maga is belesült a vallomásába, amikor szóba került a régi kihallgatásán, hogy miért beszélt telefonon Csen asszonnyal. Ha már minden rendben lett volna, akkor nyugodtan előadhatta volna leegyszerűsített formában az esetet a rendőrségnek. Ha kínos ügy, akkor legfeljebb tompított volna a részleteken. Biztos, hogy az igazság tisztázása és a nyomozás segítése fontosabb lett volna neki, mint egy múltbéli összekülönbözés titkolása. Ő viszont mellébeszélt.

- Mert ő maga ölte meg Csen Lant?

- Miért nyomozna akkor ilyen megszállottan? – vetettem ellen.

- Lehet, hogy Glasbynek tudathasadása van, mint annak a szerencsétlen, kelekótya suhancnak az egyik modern filmben. A múlt héten néztem a tévében. Nem emlékszik arra, hogy gyilkosságot követett el. Érzi azonban, hogy nincs minden rendben az üggyel, és ezért nem nyugszik.

- Persze, ennyi erővel az is szóba jöhet, hogy Csen asszonyt marslakók ölték meg, de talán foglalkozzunk a reálisabb lehetőségekkel! – Nagyot legyintettem. – Ez az ötlet ugyanis így hangzik: Glasby önkívületi állapotban, egy pszichotikus roham során megölte Csen Lant, úgy, hogy nem is emlékszik rá... De közben hidegvérrel eltüntetett minden nyomot maga után, és gondosan, precízen öngyilkosságnak állította be az esetet. Aztán elment a kocsijával a gyerekekért, és szép nyugodtan előadta nekik, hogy minden okés.

- Rendben, belátom, ez pszichológiailag nem a leghihetőbb teória. Akkor viszont miért hazudik?

- Szerintem azért, mert van egy lezáratlan probléma, és ő képtelen bármilyen formában szembenézni vele. És pontosan ezért gondolom, hogy nem békült ki Csen asszonnyal.

- Nem vagyok biztos benne, hogy értem a gondolatmenetedet, de mindegy. – Mrs Blackhawk elkészült az ernyője rendbehozásával, és lerakta a lába mellé a további utazáshoz. – Ha viszont nem békültek ki, akkor még egy ok arra, hogy Csen asszony lelkiállapotát kétségbeejtőnek ítéljük meg. A jelek így megint az öngyilkosság felé terelik a figyelmünket, nem?

- Talán. Nem biztos.

Csak ennyit mondtam rá, mivel a következő percben már figyelnem kellett a forgalomra egy rosszul belátható kereszteződésben. Az asszisztensem pedig előhalászta táskájából a heti újságot, és olvasni kezdett, így elhalt a társalgás.

*

A szombat estét otthon töltöttem. A csincsilláim szemmel tartásával és a Csen-ügy Glasby által összeállított irathegyeinek olvasásával próbáltam lekötni magam. Közben azért megigazítottam a sminkemet, és kifésültem rengeteg vörös hajamat, hogy vállalhatóan nézzen ki a frizurám.

Nem lepett meg különösebben, amikor az éjszaka közepén, alig valamivel éjfél előtt megszólalt a csengőm éles hangja, és ajtót nyitva szembetaláltam magam a rendőrkapitánnyal.

Gomez kapitány ruházatát kezdte eláztatni a szállingózó havas eső, ahogy ott állt a kapuban, hosszan rám bámulva sötét, komoly szemével.

Az arca elgyötört volt. Láttam rajta, hogy utálja magát azért, hogy idejött.

Nem szólt semmit, csak körém fonta a karját, és szorosan átölelt. Odasimultam jéghideg, vizes kabátjához, és én is némán megöleltem. Hamarosan már egy hosszú csókban fonódtunk össze.

*

Szerencsére, Raulnak másnap hajnalban be kellett mennie dolgozni, így elkerültük a kínos reggeli beszélgetést. Mire én felkeltem, a rendőrkapitány már rég munkában volt, és eltűnt a házamból, mintha itt sem járt volna. Bár azért észrevettem, hogy indulás előtt adott a csincsilláknak szénát és pár szelet zöldséget, előtte gondosan lemérve a konyhai mérlegemen, hogy a táplálékmennyiség megfeleljen a csincsillatartók kézikönyvében előírt optimális értéknek. És besuvasztotta a cipős szekrényem leghátsó polcára a piros tűsarkúmat! Előkotortam a cipőt, és odahajítottam a bejárati ajtó mellé, a korábbi helyére. Aztán odanyomtam a csincsillák elé találomra még egy marék tápot, hogy megtoldjam a rendőrkapitány által kimért diétás adagot.

A vasárnapot a házkörüli teendőim elvégzésére fordítottam, és tovább tanulmányoztam Glasby feljegyzéseit.

Hétfő reggel láttam hozzá a nyomozás további tevékeny részéhez. Átvittem a nagyvárosba szomszédasszonyomat, hogy folytassa a kutatást Hu professzor segítségével. Útközben persze meghallgathattam, hogy „Jaj, képzeld, lelkecském, ma reggel mondták: az a helyes, jóravaló segédasszisztens a szomszédirodából válik... Ó, az egy olyan szimpatikus fiatalember... És most biztos magányos lesz... Itt az alkalom, hogy megismerkedj vele közelebbről, és felvidítsd...” Majd egy hosszas replikázást a jeges utakon eszelősként száguldozó sofőrökről. Aztán az egyetemi épület környékén asszisztensem már végre a feladataira kezdett koncentrálni:

- Ma felhívjuk majd a professzorral a Csen-rokonokat – ígérte. – Kijegyzeteltem az elérhetőségeket Glasby aktáiból. Miket kérdezzünk meg tőlük?

- Hát, a rizses piát mindenképpen. – Bekanyarodtam az egyetemi épület parkolójába. – Meg érdemes lenne arról is pontosabb infókat szerezni, hogy Csen asszony miket mesélt nekik, amikor utoljára telefonon beszélt velük. Mr Glasbynek csak röviden annyit mondtak, hogy Csen Lannal minden rendben volt, és nem tűnt zaklatottnak. Lehet, hogy a nyelvi korlátok miatt fogalmaztak ilyen tömören. Hu professzor próbálja meg alaposabban kifaggatni őket!

- Rendben, aranyom. Te mit fogsz addig csinálni?

- Én elmegyek az orchideakertészetbe, ahol Csen asszony dolgozott. Megnézem a volt főnököt. Mr Glasby szerint titkol valamit a fickó.

- Már persze, ha egyáltalán elhihetünk bármit, amit ez a Glasby állít – morfondírozott félhangosan a szomszédasszonyom. Kénytelen voltam egyetérteni lelombozó kijelentésével.

Ezután Mrs Blackhawk elcsoszogott az egyetemi épület felé Hu professzor irodájához, én pedig elindultam Csen Lan főnökét felkeresni.

A város határában, a termőföldek mentén egész sor üvegház húzódott az általam keresett címen. A legtöbb belsejében gyümölcsöt és zöldséget termesztettek, de az egyik különleges alakú épület közelében jókora tábla reklámozta az egzotikus orchideákat. A kerek üvegház leginkább egy félig földbe süllyesztett, legömbölyített tetejű kupolára emlékeztetett.

Leparkoltam a kocsimat a közelben, a lehető legkevésbé sáros részen, aztán – amennyire tehettem, vigyázva térdig érő, sötétkék lakkcsizmámra – elsétáltam az orchideás üvegházig. Alapvetően féltettem saras időben ezt a csizmát. Illett viszont a mai, hófehér, karcsúsított szövetkabátomhoz, amelyet jókora, kerek, azúrkék gombok díszítettek, ezért mégis felvettem reggel.

Meg sem kellett nyomnom a bejárati ajtó melletti csengő gombját, ugyanis nyíltak a több rétegben elhelyezett belső ajtók, és elővánszorgott egy hórihorgas, sápatag, ötven körüli fickó. Minimum hat láb magas volt, és mindehhez olyan vékony, mint akit erővel megnyújtottak a bokájánál és a nyakánál fogva. Fehér műanyag védőköpenyt és növénylétől foltos gumikesztyűt viselt. Orra hegyére kerek lencséjű szemüveg volt biggyesztve, afölött pislogott rám nyugtalan, hínárszínű szemével.

- Miben segíthetek? – kérdezte már-már reszketeg hangon.

Nyomtam a köpenye első zsebébe egy névjegykártyát:

- Frida Lorne vagyok, magánnyomozó.

A férfi egyből riadtnak tűnt bemutatkozásomat hallva. Lélegzése felgyorsult, és kerülni kezdte a szemkontaktust.

- Üdvözlöm, Miss Lorne – nyögte, ide-oda kapkodva a tekintetét. – Minek köszönhetem a látogatását?

- Nem munkaügyben jöttem – hazudtam kapásból, mert láttam, hogy a férfi egyből be fog zárkózni, ha a detektívszerepet erőltetem. – Egy ismerősömet keresem, Lant. Tavaly megígérte, hogy segít a szakdolgozatom megírásában. Én ugyanis szociológiát hallgatok itt az egyetemen munka mellett, és idén kezdtem el írni a szakdogámat a kínai bevándorlók életkörülményeiről. Lan azt mondta, hogy itt a kertészetben megtalálom, ha majd szükségem lesz segítségre. Most jól jönne. Át tudna neki adni egy rövid kis üzenetet?

A férfi köhintett egyet.

- Jaj, szörnyen sajnálom, Miss Lorne, de szegény Lan már nem tud segíteni – makogta. – Tavaly télen borzalmas tragédia történt.

Féloldalra billentett fejjel bámultam rá.

- Micsoda? – mímeltem ledöbbenést.

- Szegény Lan... fejbe lőtte magát a férje pisztolyával. Meghalt. Sajnálom.

- Ó, te jó ég! – hüledeztem, és egy darabig eljátszottam, hogy próbálok magamhoz térni a rossz hír okozta sokkból.

A férfi zavartan téblábolt mellettem, nem igazán tudta kezelni a helyzetet. Egy idő után megkegyelmeztem neki, és abbahagytam a céltalan sopánkodást.

- Borzasztóan sajnálom, hogy fölöslegesen zaklattam – mondtam már egyre tárgyilagosabb hanghordozással. – Egyébként, jól ismerte Lant?

- Ketten dolgoztunk itt.

- Ön akkor biztosan Mr Roots, a főnöke, díjnyertes botanikus és orchideanemesítő. Lan mesélt Önről.

- Igen, igen, a nevem George Roots. Bocsánat, hogy nem nyújtok kezet, de felettébb nehéz lehámozni ezeket a kesztyűket...

- Ugyan, nem probléma. Tudna esetleg segíteni, Mr Roots?

- Persze, biztosan. Miről lenne szó?

- Szerintem már az is hasznos lenne a szakdogámhoz, ha tudna mesélni Lan személyiségéről. Hogy milyennek ismerte meg, és hogy mennyire sikerült itt beilleszkednie.

Mivel Roots szoros munkakapcsolatban állt az elhunyttal, és emellett magánemberként is ismerhette, célszerű, ha megpróbálok információkat gyűjteni Csen asszony jellemével kapcsolatban. Jó lenne megállapítani, hogy Csen Lantól valóban annyira távol állt-e az öngyilkosság gondolata, mint ahogyan Glasby bizonygatja.

- Lannak tudtommal semmilyen gondja nem volt a beilleszkedéssel. Négy éven át dolgozott itt velem, és egyetlen egyszer sem panaszkodott. – A férfi közben szórakozottan igazgatott egy metszőollót a köpenye egyik zsebében. – Férje is volt, és közös gyermekeik. Boldog, szeretetteljes család.

- Nem voltak kulturális különbségekből adódó problémái?

- Nem tudok róla. Lan nagyra tartotta a kínai hagyományokat és az otthonról hozott értékeket, de mindezt a maga csöndes, szerény módján. Csodálatos belső tartást adtak neki. Teljes mértékben elfogadta viszont, ha valaki másképp gondolkodott. Nem irritálták a kulturális különbözőségek.

- Mi történt, ha Lan olyan nehézségbe ütközött a munkája során, amit nem tudott megoldani? Hogyan viselkedett?

- Érdekes kérdés. Volt például olyan, hogy beoltottuk egy indiai növény tövét egy bizonyos papucsorchidea ágaival, és Lan hónapokon át gondozta a növényt. Nem akarom fárasztani a szakmai részletekkel, de az a lényeg, hogy Lan sok időt és energiát rászánt, a növény mégis elpusztult. Még háromszor újrapróbálkozott az említett művelettel, de egyszer sem ért el sikert.

- Hogyan reagált? Elkeserítette a kudarc?

- Egyáltalán nem. – A férfi tekintete elködösült az emlék hatására, és a hangja kásássá vált. – Még ő vigasztalt, amikor szomorkodtam fölötte. Pedig többhónapos munkája ment kárba. Szelíd derűvel elfogadta, és másik feladatba kezdett. Azt mondta, hogy így lesz a legjobb, mert a természetben semmi sincsen véletlenül, és tiszteletben kell tartanunk a korlátait.

- Mindig ilyen kiegyensúlyozott volt?

- Mindig. Ha ő belépett, kisütött a nap. Mintha aranyfénybe vonta volna a világot maga körül. Bámulatra méltó teremtés volt. Soha semmi nem döbbentett meg annyira, mint amikor megtudtam, hogy megölte magát. Azóta is értetlenül állok az eset előtt.

- Sajnálom. Biztosan nehéz lehetett feldolgozni.

- Nem is tudom, hogy igazából sikerült-e. – Roots lehajtotta a fejét, és szipogott egyet. – Azóta sem vettem fel senkit magam mellé. Egyszerűen nincs szívem. Azt várom, hogy egy nap újra betoppan Lan, és ismét mindent beragyog a jelenlétével.

- Sajnálom, hogy így felkavarom az emlékeit a kérdéseimmel. – Adtam egy zsebkendőt az egyre sűrűbben szipákoló férfinak, miközben tovább beszéltem: - Talán inkább váltsunk át a kínai vonatkozásra, az lenne a leghasznosabb a szakdogámhoz. Lannak küldtek-e néha ajándékot otthonról a Kínában maradt rokonai?

- Emlékszem egy-két esetre. – A szemüveges férfi rámarkolt a zsebkendőre zöld létől ragacsos kesztyűjével, és megdörzsölte vele az orrát. – Lan például kapott egy elhunyt rokona holmijából egy ládikát tele virágos bélyegekkel. Nem sokkal szegény Lan halála előtt érkezett. Talán két héttel? Nem tudom pontosan. Izgalmas küldemény volt, el is cseréltük pár darabját. Én ugyanis külföldi, postatiszta, vadvirágos bélyegeket gyűjtök, és Lan pedig pont kínai, virágos bélyegekkel foglalkozott. Szóval, gyakran cserélgettünk. A rokonok által küldött ládikó igazi kincsesbánya volt. Az egyik rózsás bélyegblokkot Lan külön megmutatta belőle. Azt mondta, hogy az a leggyönyörűségesebb darab.

- Értékes volt?

- Eléggé. Lan azt mondta, hogy nem akarja pénzzé tenni, hanem inkább megtartja emléknek. Volt már egy hasonló rózsás blokkja korábbról, így az újat betette mellé.

Emlékeztettem magam arra, hogy ne felejtsem el ellenőrizni az értékes rózsás bélyegeket az elhunyt házában.

- Melyik albumában tartotta őket Csen asszony? – érdeklődtem.

- Ezt a kettőt a legnagyobb, bordó albuma utolsó lapján. Miért?

- Rendben, köszönöm – mondtam rá válaszadás helyett. - Küldtek még mást is a rokonok?

- Egy hétre vagy legalábbis pár napra rá, hogy a ládikó megérkezett, küldtek egy üveg rizspárlatot is. Lan mondta, hogy ősi tradíció szerint iszik majd egy kortyot belőle az elhunyt hamvasztásának estéjén, aztán a rákövetkező napokban az ismerőseit is körbekínálja. Viszont, valószínűleg elfeledkezett erről, nekem legalábbis nem hozott kóstolót.

Megütközve felpillantottam. Megint itt van ez a titokzatos rizspárlat! És Csen Lan furcsamód elfeledett ígérete is... Hm. Vajon mit jelent?

6. fejezet: Nyomok

Kezdett bosszantani a rizspárlat rejtélye. Ugyanis asszisztensem a Hu Peng professzorral folytatott egész napos kutatása során sem bukkant a nyomára. Sőt, a telefonon felhívott rokonok kerekperec kijelentették, hogy ők nem küldtek semmiféle itókát, és nem tudnak ilyen hagyományról. A ládikónyi bélyeg elpostázását viszont nem tagadták. Azt valóban ők válogatták össze Csen asszony részére az elhunyt kínai rokon ingóságai közül.

Mi az ördög lehet a rizspárlattal? – tűnődtem egyre. – Tényleg nem létezne, ahogyan Glasby is állította? Vagy érkezett ilyen küldemény, csak nem a rokonoktól? Viszont akkor kitől? És miért mondta azt Csen asszony, hogy a rokonai küldték? Ráadásul megemlített az itteni ismerőseinek egy tradíciót, amelyet a Kuangtung tartománybeli családja nem is ismer. Miért? És miért nem tartotta be a kóstolóval kapcsolatos ígéreteit?

Lehetséges, hogy Csen asszony szimplán hazudott, viszont mire lett volna az jó?

És Glasby reakciói miért váltak hűvössé, amikor szóba hoztam a titokzatos rizspárlatot? Ő csinált valamit az itallal?

Csupa kérdőjel, és még az sem biztos, hogy a rizspárlatnak bármi köze van Csen asszony halálához.

Azt hiszem, az asszisztensem holnapi feladata az lesz, hogy folytatja a kínai hagyomány utáni kutatást Hu professzorral. Legalább megint kimozdul. Úgy vettem észre, Mrs Blackhawkra kifejezetten pozitív hatással van az egyetemi kutatómunka. Energikusabbnak tűnik a szokottnál. Egyébként pedig, akartam még egy esélyt adni annak, hogy Csen asszony egy létező halott-búcsúztatási szokásról beszélt, és hogy a tradíció megértése segíthet a nyomozásban.

*

Patty leült mellém a bárpulthoz, és rendelt magának egy száraz martinit. Én egyelőre csak egy alkoholmentes sört iszogattam, mert munka közben elvből nem iszom alkoholt, és még nem tudtam megítélni, hogy ma esti beszélgetésem Pattyvel munkaügy lesz, vagy csak sima csevegés. Pattyvel ugyanis nem csak barátilag voltunk jóban egészen középsuli óta, hanem szakmailag is segítünk olykor-olykor egymásnak.

Patty a helyi kórboncnok asszisztenseként dolgozik. Bár a legtöbb ügyemnek nincs köze hullákhoz, néhanap azért előfordul, hogy rászorulok Patty észrevételeire, például a múltkor, amikor egy ügyfelem azt kérte, hogy derítsem ki, az egyik szomszédja viselte-e a Rolex karóráját a szívrohama pillanatában. Egyszer pedig én is tudtam segíteni Pattynek. Kinyomoztam, hogy hová tűnt egy online randi partnere. Ráadásul a fickó erre újból felvette a kapcsolatot Pattyvel, és utána össze is jöttek. Szóval, egész jó munkát végeztem.

- Hú, remélem, sokáig ráérsz ma, mert ünnepelni fogunk! – Ezzel üdvözölt barátnőm, és lendületesen megölelt. Már a felöltözése alapján sejtettem, hogy későig akar maradni, mert egy a rövidre vágott, fekete hajával pont ellentétes színű, fényesfehér, feltűnően csinos miniruhában volt. Ráadásul a legnagyobb, legdrágább kristályos orrpiercingjét tűzte be. Szerencsére én is ideillően öltöztem fel; felvettem egy borvörös koktélruhát és a Gomez kapitány által utált piros cipőmet, így nem bántam, ha hosszú lesz az este.

- Mit ünneplünk? – érdeklődtem. – Eljegyeztek, vagy megnyerted a lottót?

- Egyik sem. Végre nyugdíjba vonul a kiállhatatlan, mogorva öreg doki! – Patty odaperdült mellém, és a pultra könyökölt. - Jön helyette egy őrület jó pasi Baltimore-ból. Iszonyat helyes, nézd, megmutatom. Már elkezdtünk csetelni, és a megérkezése estéjén együtt is fogok vacsorázni vele.

Előkapta a telefonját, kikeresett egy online fényképet az egyik közösségi oldalon, és odanyomta elém. A fotón lévő szőke pasi jachtról pózolt a kamerába a lehető legszívdöglesztőbbnek szánt mosollyal. Nem nézett ki rosszul, bár alapvetően nem volt az esetem. De kétségkívül a legszexibb kórboncnok volt, akit valaha láttam.

- Mi lesz így Hugóval? – utaltam Patty neten szerzett lovagjára.

- Állást kapott Londonban, és lelépett egyetlen búcsú üzenettel. Úgyhogy a legkevésbé sem érdekel, mi lesz vele.

- Ó, basszus, kárba ment háromnapos nyomozói munkám!

- Én is csak azt sajnálom.

Egyszerre kezdtünk nevetni.

Aztán megérkezett Patty itala, és koccintásra emelte felém.

- És te? – kérdezte, miközben összeérintettük a poharak szegélyét. - Nálad mi újság?

- Mostanában egy fejbelőtt nővel alszom. – Rákacsintottam a martinija fölött megütközve rám pillantó Pattyre, és magyarázatképpen felmutattam a táskámat. – Kaptam egy ügyet, azt próbálom kibogozni.

- A pihenő idődben is?

- Hát, ja.

- Jaj, Frida, nem jó az, ha minden más elé helyezed a munkát! – nézett rám rosszallóan. – Tisztára, mint Gomez kapitány! Hallod, az a pasas soha nem pihen. A doki összeállított neki a múltkor estére egy paksamétányi jelentést egy mezőgazdasági baleset két áldozatáról, és a rendőrkapitány másnap reggelre nem csak fejből tudta a szöveget, de még tíz kérdést is megfogalmazott a doki számára. Nem tudom, csinál-e bármi mást munkán kívül...

- Muszáj Gomez kapitányról beszélnünk?! – szakítottam félbe a kelleténél ingerültebben. Patty nem tud arról, hogy két hónapig jártam a rendőrkapitánnyal, de így is képes mindig a legrosszabb pillanatokban felemlegetni Rault.

Sajnos, most sem vette észre magát, és fecsegett tovább:

- Sosem akarsz arról a szegény rendőrkapitányról beszélni. Még mindig amiatt haragszol rá, hogy egyszer tévesen letartóztatott téged? Már annyira régen volt, és tuti, hogy tökre megbánta. Lehet, hogy első ránézésre nem túl megnyerő ember, de azért alapvetően nem egy rohadék. A múltkor egy idős néni elájult a hullaházban, amikor a vízbe fúlt férjét kellett azonosítania, és a rendőrkapitány egészen emberi stílusban próbálta rendbe hozni. Ki nem néztem volna Gomez kapitányból, hogy ennyire normálisan és talpraesetten tud kezelni egy ilyen helyzetet...

Patty szavai hallatán ujjaim görcsösen megfeszültek poharam körül.

- Szerintem, kimerítettük a témát! – vágtam közbe. Inkább elővettem a táskámból a Csen ügy néhány iratát, és kiszórtam magunk mellé a bárpultra. – Tudnál segíteni? Átnéznéd ezt a pár ábrát?

Patty fáradtan felsóhajtott, és maga elé húzta a papírokat.

- Te jó ég, hogyan kerültek hozzád rendőrségi iratok? – kérdezte, ahogy közelebbről megnézte a holttest elhelyezkedéséről készült felvételeket és rajzos ábrákat.

- Az ügyet egy volt gyilkossági nyomozótól kaptam, a kapcsolatai révén hozzáfért minden belsős irathoz.

- Jól van, már megijedtem, hogy megint betörtél a rendőrségi irattárba.

- Honnan tudod, hogy egyszer már betörtem?

- Múlt hónapban mesélted.

- Ja, oké. – Fellélegeztem. – Azt hittem, rájöttek a zsaruk.

Patty csak megcsóválta a fejét, és elkezdte a Csen-ügy fotóit alaposabban szemügyre venni.

- Pisztolyos öngyilkosság? – kérdezett rá.

- Elvileg. Meg tudnád mondani, hogy szerinted hogyan tartotta a kezét a nő a lövés pillanatában? – Ittam egy kortyot az alkoholmentes sörömből.

- Szemből, közvetlen közelről homlokon lőtte magát.

- Nem szokatlan ez?

- Hát, vannak népszerűbb pontok és kényelmesebb szögek a fejlövéshez. Az ilyen irányú lövésnek nagyobb is a kockázata, hogy nem okoz egyből halálos sérülést, csak súlyosan roncsolja a koponyát és a homloklebenyt. De akadnak ennél jóval rizikósabb öngyilkossági módszerek is. – Patty széttárta a karját. – Nem tudom, mit szeretnél hallani. Annyi biztos, hogy a képek alapján a nő fejbe lőtte magát, és azonnal meghalt.

- És ha egy ember nekiszegezte a pisztolyt a homloka közepének, és lelőtte?

- Éppenséggel lehetséges ez is, de látom a feljegyzések közt, hogy a helyszínelők lőpornyomokat találtak a nő kezén, szóval, nem valószínű. Ennyit tudok így mondani. – Patty visszatolta elém a fotókat. – Most pedig jó lenne, ha eltüntetnéd ezeket, mert egész nap egy hullát bámultam. Mára meguntam őket.

*

Másnap reggel szövegfájlt szerkesztettem az irodai számítógépemen, amikor szomszédasszonyom megérkezett.

Még arra sem hagytam neki időt, hogy lepakolja a holmiját, és elkezdjen kávét főzni, máris közöltem vele:

- Rájöttem valamire.

Mivel Patty tegnap este flörtölni kezdett egy minket bámuló pasassal a bárban, így volt lehetőségem nyugiban leülni egy félreeső sarokasztalhoz és továbbtanulmányozni a Csen-ügy iratait. Egy véres, közeli, alaposan kinagyított fotót kipakoltam magam mellé a lőtt sebről, hogy távol tartsak minden ismerkedni kívánó személyt, és nyugodtan tudjak olvasgatni. Hajnaltájban tettem egy felfedezést.

Nekiláttam elmagyarázni az asszisztensemnek:

- Azon gondolkodtam, hogy hogyan juthatott lőpor Csen asszony kezére, amennyiben mégiscsak gyilkosság történt. Az egyik lehetőség, hogy a gyilkos puszta erővel kényszerítette arra, hogy magára lőjön. Ennek a dulakodásnak viszont nyoma maradt volna, tehát kizárhatjuk. A másik lehetőség, hogy a gyilkos lelki kényszerítéssel vette rá, hogy lője magát főbe. Ez is elég abszurd. Kétlem, hogy el lehetne érni, hogy egy olyan kétgyerekes, kiegyensúlyozott, egészséges személyiségű ember, mint Csen asszony, pisztollyal a kezében sarokba szoruljon, és mindenféle ellenállás nélkül megölje magát. Még ha a szerettei épségével fenyegetőzött volna több fegyveres tettes, akkor sem hiszem, hogy csak simán lepuffantotta volna magát. Ráadásul ennél számtalan egyszerűbb és biztonságosabb módja is van egy öngyilkosság megrendezésének, mint pisztolyt adni a még élő áldozat kezébe. De talán ennek a verziónak egy hangyányi esélyt fennhagyhatunk. Létezik-e azonban kevésbé elrugaszkodott magyarázat? – Egyből meg is adtam a választ a kérdésre: - Mondjuk, az, hogy a gyilkos lelőtte Csen asszonyt, aztán a gyilkosságot követően a halott nő kezébe fogott egy pisztolyt, és lőtt vele egyet, hogy Csen asszony kezére is lőpornyomok kerüljenek. Ez egészen egyszerű és jó kis magyarázat. Igen ám, de két dolog cáfolja. Egy: a néhai Mr Smith pisztolyából csak egy lövedék hiányzott; az, amelyik Csen asszonyt megölte. Kettő: a házban nincs nyoma még egy lövésnek. Ezekre próbáltam hát választ keresni.

Láttam, hogy Mrs Blackhawk megjegyzést akar tenni azzal kapcsolatban, hogy túl gyorsan beszélek, és ilyen kora reggel még nem fogja fel, amit rázúdítok, de nem vártam ki, mondtam tovább:

- Az első problémára, azaz arra, hogy Mr Smith pisztolyából csak egy lövedék hiányzott, szerintem egyszerű a magyarázat: a gyilkosnak volt saját pisztolya, és másodjára már azzal lőtt. Ez logikus lenne, mert nem biztos, hogy tudta, amikor bement a házba, hogy Richard Smith pisztolyával módjában áll majd gyilkolni. Lehet, hogy csak alkalom szülte fegyver volt. Eleve nem is tudta más a széf kódját Csen asszonyon kívül, tehát a gyilkos nem számolhatott azzal, hogy biztosan hozzáfér majd a volt rendőr pisztolyához. Tételezzük fel, hogy amikor odament a házba, még arra készült, hogy a saját fegyverével fog gyilkolni, így magával vitt egy pisztolyt.

- Végül is, hihető. – Mrs Blackhawk agya végre működni kezdett. – De, gondolom, eddig Glasby is eljutott a következtetéseivel.

- A jegyzetei szerint megkérte annak idején a helyszínelőket, hogy próbálják meg a Csen asszony kezén található lőpornyomokat összevetni a férj pisztolyából származóval. Sajnos, nem volt sikeres a vizsgálat. Sem egyezést, sem eltérést nem tudtak kimutatni a rendelkezésre álló mintákból. Szóval, ez egyelőre merész feltételezés maradt. És most jön a második probléma. Miért nincs nyoma a házban második lövésnek? Valamibe csak bele kellett fúródnia a lövedéknek, nem? A legegyszerűbb, legkevesebb műszaki ismeretet igénylő verzióra tippelnék, azaz, hogy a gyilkos simán belelőtt egy tárgyba a dolgozószobában, ami felfogta a lövés útját. Utána ezt a tárgyat eltávolította a házból. Nem lehetett az áldozat házában található holmi, mert azokon nincs lövés nyoma, és Mr Glasby szerint semmi nem hiányzik. Persze, előfordulhat, hogy egy jelentéktelenebb holmi hiánya nem tűnt volna fel, de azt biztosan észrevette volna, ha a rendezett, hiánytalanul telepakolt polcokról könyvek hiányoznának.

- Könyvek?

- Szerintem a gyilkosnál volt egy vagy inkább több könyv, és azokba lőtt bele, hogy felfogja a lőpornyom kedvéért kilőtt lövedék útját. Ellenőriztem a tetthelyről készült fényképeken a könyves polcokat. Látszólag nem hiányzik róluk könyv. Glasby pedig minden tárgyat egyenként végignézett, és azt nyugodtan feltételezhetjük, hogy észrevette volna, ha pár könyvön egy lövedék ütötte lyuk éktelenkedne. Tehát, szerintem a lövedék megállítására használt könyveket már eleve a gyilkos vitte magával a gyilkosság helyszínére, és aztán ő is távolította el őket. Így sosem képezték a Csen-ház berendezésének részét. A gyilkos saját könyvei!

Mrs Blackhawk megdörzsölte homlokát, és látszott, hogy gondolkodik.

- Hogyan jutottunk el a könyvekig? – kérdezte aztán értetlenül. - Bármi más is felfoghatta a lövedék útját. Már ha igaz egyáltalán ez az alapfeltételezés...

- Ezt figyelje! - Kitettem az íróasztalom közepére a Csen-ügy egyik fotóját a több száz közül. A bejárati ajtó küszöbét ábrázolta. A küszöb mellett, becsúszva, egy-két icipici, szabad szemmel alig látható papírtörmelék-darabka árválkodott. – Képzeljük el, hogy a gyilkos elrendez mindent, aztán a kezébe fogja a meglőtt könyvet vagy könyveket, és kisétál a házból teljes nyugalommal – magyaráztam. – Megáll a küszöbön az áldozattól ellopott kulcscsomóval, és keresi, melyik kulccsal tudja majd bezárni maga mögött az ajtót. Elidőzik. És véletlenül elszór egy kis papírmorzsalékot a sérült könyvekből.

Mrs Blackhawk megütközött pillantást vetett rám:

- Kedvesem, biztos vagy abban, hogy egészséges az éjszaka folyamán addig nézegetni egy öngyilkossági helyszín fotóit, amíg ki nem szúrsz három-négy körömhegynyi papírfecnit egy másik helyiség küszöbe mellé szorulva?

- Inkább koncentráljunk az ügyre, ne az én siralmas magánéletemre! – javasoltam. – Ugyanis érdekes a kérdés: ki megy egy halom könyvvel a kezében gyilkolni?

Mrs Blackhawk tanácstalanul ingatta a fejét, és közben nekilátott lefőzni a kávénkat.

- Persze, ez csak egy meglehetősen elrugaszkodott feltételezés – mondtam aztán, fáradt ajakrándulással. – Még mindig sokkal valószínűbb, hogy Csen asszony simán öngyilkos lett, és a pár papírfoszlány érdektelen szemét.

Visszafordultam a monitoromhoz, és folytattam a gépelést. Mrs Blackhawk pedig a kávénkkal foglalatoskodott a háttérben.

- Mit írogatsz olyan bőszen? – érdeklődött aztán, amikor odatotyogott mellém az elkészült forró itallal.

- Hamisítok egy meghatalmazást meg hivatali hitelesítést hozzá.

- Minek az?

- Elmegyek, beszélek az orvossal, aki régen Bontonékat kezelte. Szeretném kideríteni, hogy Bontonék képesek lennének-e agresszióra vagy egy hidegvérű gyilkosság elkövetésére. Glasby szerint ártalmatlanok, de sosem lehet tudni. Ők az egyedüli börtönviselt lakók Csen asszony utcájában. Legjobb lenne tehát a kezelőorvosukat kifaggatni. Viszont ő nem beszélhet a volt pácienseiről hivatalos engedélyek nélkül, így készítenem kell egy jó kis meghatalmazást. Bontonék nevében aláírom, hogy hozzájárultak az információk kiadásához.

- Lelkem, nem meríti ez ki véletlenül az okirat-hamisítás fogalmát?

Felpillantottam a munkámból egy rövid vállvonás erejéig.

- Gondolom, de ne akadjunk fenn ilyen piti részleteken! – És visszatértem a szöveg szerkesztéséhez.

- Biztos, hogy megér ekkora kockázatot Bontonék pszichés állapotát vizsgálni?

- Hát, biztos nem vagyok benne, de talán érdemes megpróbálni. Edgar Bonton mondott nekem egy elég furcsa szöveget az élet rendjéről Csen Lan halála kapcsán, és Csen asszony is hasonló eszmefuttatást vezetett le a főnökének egyszer egy növény elpusztulásakor. Lehet, hogy csak véletlen egybeesés, de az is lehet, hogy Edgar Bonton jobban ismerte Csen asszonyt, mint ahogy állítja. – Elküldtem az egyik elkészült fájlt a nyomtatóra. - Egyébként meg, elenyésző a kockázat, nem kell parázni. Nem először csinálok ilyet.

*

A meghatalmazás hamisítása után telefonon időpontot egyeztettem Bontonék egykori kezelőorvosával, aki még mindig ugyanabban a szanatóriumban dolgozott, mint ahol Bontonékat igyekezett annak idején meggyógyítani. Erős akcentust tettetve azt állítottam magamról, hogy albán PhD hallgató vagyok, kutatási területem a klinikai pszichológia egyik ága, és a tévképzetek különböző fajtáiról írok tanulmányt egy itteni egyetemen. Sikerült is másnap reggelre lebeszélni a doktorral, hogy bemegyek hozzá a hivatalos meghatalmazásaimmal együtt, Bontonék esetéről interjút készíteni vele.

Ezután átvittem szomszédasszonyomat a nagyvárosba a rizspárlat után kutatni, én pedig elhajtottam a Csen-házhoz.

Furcsa érzés volt a síri csöndbe burkolózó épületbe belépni, ugyanis annak ellenére, hogy még csak másodjára jártam itt, olyan volt, mintha ezredjére látogatnám sorra a hideg, néma helyiségeket. Szinte az összes részletet fejből tudtam, annyiszor láttam már Glasby fotóin.

A küszöb mellett csak egyetlen papírtörmelék-darabot találtam meg a tett elkövetése után készített képen látható három-négyből. A többi már nyilván elkallódott az eltelt idő során. Azt az egyet mindenesetre gondosan betettem az egyik műanyag tasakomba, amelyikben nemrég egy bizsu fülbevalót vásároltam. Nem tartottam valószínűnek, hogy bármire jó lesz a hangyányi papírfecni, de azért meg akartam vizsgálni az irodámban nagyítóval.

Ezután igazi úti célom felé fordultam. Felmentem az emeletre, abba a helyiségbe, ahol Csen asszony a bélyegalbumait tartotta. Már előző nap felkeltette a kíváncsiságomat az értékes rózsás bélyegblokk, amelyet a rokonok küldtek Csen asszonynak. Ideje ellenőriznem, hogy a helyén van-e. Végül is, az elhunyt nem sokkal a halála előtt kapta, érdemes lehet kivizsgálni. Glasby pedig sok mindent lefotózott, de azért az asszony összes bélyegét nem fényképezgette le egyenként.

A vastag, nehéz tölgyfa polcokon jó pár album pihent. Kikerestem közülük a Csen asszony főnöke által említett legnagyobb, bordó albumot. Leültem vele a fal mellett álló faragott asztalkához. Az album elejébe betéve találtam egy adásvételi nyugtát. Félretettem, és lapozni kezdtem.

Rengeteg virágos bélyeg sorakozott az albumban mint megannyi keretbe foglalt, miniatűr festmény egy papírból készült, színes múzeumban. Az ábrákon kívül többnyire csak kínai jeleket és számokat láttam rajtuk. Ránézésre a bélyegek elég értékesnek tűntek, legalábbis szépek voltak, de mivel nem sejtettem a piaci árukat, nem tudhattam biztosan, mennyit érhetnek.

Elhajtottam az utolsó oldalig, ahol elvileg a két rózsás blokknak kellett volna lennie. A lap viszont üresen fehérlett. A rózsás bélyegek helyén csak a műanyaggal bevont papíroldal árválkodott.

- Hoppá! – Csettintettem egyet.

Már majdnem megörültem, hogy végre találtam egy jelet, ami talán arra utalhat, hogy elraboltak egy-két holmit Csen asszonytól a meggyilkolásakor. Ám ekkor eszembe jutott az album kinyitásának pillanata, és felkaptam a kötet elejében talált eladási nyugtát a faragott asztalkáról, ahová félretettem az album átlapozásakor. A papírdarabon pont két darab „kínai, rózsákat ábrázoló bélyegblokk” névre hallgató árutétel eladási adatai szerepeltek. Csen asszony egy héttel a halála előtt jó pénzért eladta a rózsás bélyegeket egy bélyegkereskedőnek.

Nocsak! Vajon miért adta el az értékes rózsás bélyegblokkokat – ráadásul mindkettőt, nem csak az újonnan kapottat –, miközben a főnökének állítólag azt mondta, hogy meg akarja tartani emlékbe?

Már megint itt egy ellentmondásos részlet!

7. fejezet: A doktor

Másnap reggel eljött az ideje, hogy átalakuljak albán PhD hallgatóvá Bontonék kezelőorvosának meginterjúvolásához. Volt egy kis magánnyomozói álruha-készletem. Igaz, nem túl nagy, mert alapvetően nem voltam híve a külsőm erőltetett álcázásának, és csak akkor éltem vele, ha muszáj volt. A készletből most egy sorozatnyi színes kontaktlencsére volt szükségem, így azokat piszkáltam ki az ezüstszínűre festett fémtáska aljáról. Kivettem közülük a barnaszínűt, és azzal rejtettem el egyébként elég karakteresen halványzöld szemszínemet. Utána kentem magamra egy három árnyalattal sötétebb alapozót, mint a valódi bőrszínem, jellegzetes, vörösre festett hajamat pedig fekete fejkendőbe csavartam úgy, hogy egyetlen szála se látsszon ki alóla.

Nem ez volt az első eset, hogy egy nyomozásomhoz albán PhD hallgatónak adtam ki magam. Több okból is szerettem ezt az álcát. Először is, az emberek kilencvenkilenc százalékának halvány fogalma sincs arról, hogyan - pontosabban, milyen sztereotípiák alapján - kellene elképzelnie egy albán nőt. Így kulturális szempontból akárhogyan viselkedhettem, és tetszőleges sztorikat mesélhettem magamról, nem keltettem gyanút vele. Ha pedig esetleg mégis összeakadtam olyannal, akiben legalább egészen távoli, homályos kép élt a kelet-európai országokról, akkor sem okozhatott túl nagy megütközést, hogy az iszlám vallás szokásai szerint kendővel fedem el a hajam. A fejkendőre pedig feltétlen szükségem volt az emlékezetes hajszínem eltakarásához. Végül az is sokat nyom a latban, hogy a „Hogyan hazudjunk folyékonyan és meggyőzően?” című online kurzus 19-es moduljában a kelet-európai akcentust sajátítottam el legalaposabban, így biztos voltam abban, hogy azt hitelesen tudom utánozni.

Egyszer, kezdő detektívként megpróbáltam magam francia orvostanhallgatónak kiadni. És pechemre a nyomozás során pont egy olyan nemzetközi jogásszal kerültem szembe, aki tíz perc alatt kiszúrta, hogy a megjátszott akcentusom nem elég franciás. Tök kínos volt. Ha jól emlékszem, sikerült kimagyaráznom magam, de a szemfüles fickó továbbra is bizalmatlan és titkolózó maradt velem szemben. Na, azóta jobban vigyázok az álcám megválasztásával, és igyekszem biztosra menni az emberek előfeltételezéseinek eltalálásával.

Miután vettem magamnak egy büfében vaníliás-narancsos kávékülönlegességet és egy halom palacsintát juharsziruppal, útra keltem a szanatórium felé.

Elég nagy volt a távolság, így volt időm vezetés közben fokozatosan elfogyasztani a reggelimet és a Csen-ügyön gondolkodni, amíg magam mögött hagytam a mérföldeket.

Valami nem stimmelt Csen asszony viselkedésével a halála előtti egy-két hétben. Több következetlenségre fény derült már ilyen rövid nyomozás alatt is. Összevissza beszélt az ismerőseinek a rizspárlatról és a rózsás bélyegblokkokról. Az is fura, ahogyan Glasbyt elküldte a háztól, aztán a pasas pénteken már ment a gyerekekért a suliba azzal a szöveggel, hogy minden rendben. Vajon Csen asszony hazudott annak idején, vagy az ismerősei hazudnak most? Látszólag egyiknek sincs sok értelme.

És mit rejteget Csen asszony főnöke? Messziről lesír róla, hogy vaj van a fején. Kis híján szívszélhűdést kapott, amikor megmondtam, hogy detektív vagyok. Talán nem túl merész feltételezés, hogy illegális tevékenységet folytat. De vajon ölne is a titka megőrzéséért? Nem tűnt egy vérbeli bűnözőnek. Ha van bármi köze Csen asszony halálához, akkor annak inkább más oka lehet. Mindenesetre nem ártana, ha le tudnám fülelni, mit titkol. Talán megzsarolhatnám vele, és kiszedhetnék belőle elhallgatott részleteket.

Elsősorban viszont Stephan Glasbyt kellene sarokba szorítanom, mert ez borzasztó, hogy pont abban nem bízhatok meg, akinek a szavára a nyomozás során támaszkodnom kellene. Egyáltalán, mi az ördögért kér fel másokat nyomozni, ha nem akar őszinte lenni velük? Komolyan azt gondolta, hogy anélkül fogok foglalkozni az üggyel, hogy az ő szerepére fényt derítenék? Ha ekkora lúzernek néz, kár is volt megbíznia.

Bosszúsan fújtam egyet. Megpróbáltam Bontonékra koncentrálni, mert az ő szálukat legalább továbbfejthetem most. Bíztam abban, hogy a kezelőorvosukkal folytatott beszélgetésem nagyjából kizárja őket a gyanúsítható személyek köréből. Így is teljes sötétség borul arra, hogy milyen irányban kellene keresgélnem. Jó lenne, ha legalább a bogaras szomszédokat kipipálhatnám.

A szanatórium egy vidéki fasor egyik felén terült el. A többi oldalról hólepte, fehér rétek és egy befagyott horgásztó határolta a rácsos vaskerítést. A környék kellemes és elbájoló volt, maga az épület viszont nem festett túl hívogatóan. Nem mondom, hogy kapásból le lehetett volna forgatni egy Zs-kategóriás horrorfilmet a telken, de nem kellett volna túl sok díszlet és átalakítás hozzá, annyi biztos. Ahogy besétáltam, a penészes falak közt nyugtalanítóan visszhangzott egy-egy fémtálca csörgése és a fel-lemászkáló személyzet lépte.

Odahajoltam a szűk kis portafülke átlátszó műanyagból készült ablakához, és köszöntem az unottan fenyőmagot rágcsáló portásnak.

- Isra Kolonja vagyok, PhD hallgató. – Nyomattam az erős akcentust. – Doktor Fudge már vár.

A portás kelletlenül a telefonért nyúlt, és értesítette az orvosi szobát az érkezésemről.

Hamarosan felbukkant egy pirospozsgás arcú, idős orvos. A fehér köpenyére tűzött, jól olvasható névtáblája messziről hirdette, hogy a Doktor Fudge nevű szakemberhez van szerencsém.

- Jó reggelt kívánok, Mrs Kolonja! Kövessen, az irodám az emeleten van! – intett felém, én pedig elindultam utána kíváncsian.

Útközben az orvos egyből magyarázni kezdett:

- Rendkívül örülök, hogy pont Bontonék kapcsán keresett meg, ugyanis ez a pályafutásom egyik kedvenc esete. Majd hamarosan el is mesélem, hogy miért. – Egy időre elhallgatott, aztán megkérdezte: - Mit is mondott, melyik egyetem küldte? A helyi?

- Itt van minden a papírjaimon. – Fontoskodó mozdulattal keresgélni kezdtem a táskámban, miközben akcentusomat gondosan fenntartva folytattam: - A dékán még írt Önnek levelet is, amelyben megkéri az együttműködésre. Meg van itt öt engedély, illetve két meghatalmazás, amelyeket Bontonéktól kaptam...

- Nagyszerű. Majd esetleg adja oda őket a titkárnőmnek lefénymásolni és archiváltatni, ha lesz még annyi ideje a beszélgetésünk után! – A doki szerencsére nem tűnt túl érdeklődőnek a hamis papírokkal kapcsolatban, elhessegette a meglobogtatott iratokat.

Beterelt az irodájába, és miután kérdés nélkül a kezembe nyomott egy pohár ásványvizet, leültetett az íróasztala mellé. Odahúzott egy másik széket, hogy az asztal ne válasszon el minket ridegen, miközben helyet foglalt.

Inkább nem ittam a vízből, nehogy véletlenül szétmázoljam az alapozómat, így jobb híján félretettem a poharat.

- Megengedi, hogy diktafonra rögzítsem az interjúnkat? – érdeklődtem. Erre csak a hitelesség kedvéért volt szükségem, egyébként legtöbbször nem fontos, hogy felvegyem a nyomozásaim során folytatott beszélgetéseket. A jelentős részleteket általában megjegyzem, ha tudom, hogy figyelnem kell. Olyan, mondjuk, előfordult már, hogy egy magánbeszélgetésről utólag kiderült, hogy hasznos lett volna egy későbbi nyomozáshoz felidéznem a részleteit, és szégyenszemre a párbeszéd egészen alapvető elemeire sem emlékeztem. Szerencsére azonban ilyesmi nem sűrűn történik meg velem. Nyilván nem véletlen, ha egy idő után már nem figyelek oda a süketelésre.

Természetesen a doktor hozzájárult, hogy rögzítsem a beszélgetést, így elővarázsoltam táskámból a külön az álcám miatt hozott diktafont.

Először feltettem neki néhány kérdést, amelyekre Glasby jegyzeteiből már tudtam a választ, ugyanis a nyugdíjazott nyomozó által megtekintett rendőrségi nyilvántartásokban is szerepeltek. Hány éve működik az intézmény, a doktor mióta dolgozik itt, jellemzően milyen esetek kerülnek elé... Satöbbi. A doki elmagyarázta, hogy az intézmény a saját magukra és a környezetükre csak enyhén veszélyes, nem túl súlyos kényszerképzetek által gyötört személyek őrizetét és gyógykezelését látja el bírósági határozat alapján.

- Bontonékkal mikor találkozott először? – kérdeztem rá.

- Nos, itt külön kell tárgyalnunk őket – pontosított. – Edgar úgy tizenöt éve került be először, Carolina pedig három évvel később. Általában csak pár hetes kezelésekre utalták be őket, így eleinte nem találkoztak egymással...

Itt egy hosszasabb szakmai fejtegetésbe bocsátkozott Bontonék kezdeti kórtörténetéről. A szakorvosi blablából a hétköznapi lényeg annyi volt, hogy Edgar Bonton világéletében bűvész szeretett volna lenni, óriási saját show-műsorral, nemzetközi hírnévvel. Hiába igyekezett azonban, még egy gyenge közepes szintre sem tudott eljutni. A legkevesebb érzéke sem volt a szakmához. A cirkusz, ahol dolgozott, egyre lényegtelenebb háttérszerepekre szorította, végül pedig kirúgták. Ahogy Edgar szembesült álmai reménytelenségével és teljes kudarcával, idegösszeomlást kapott. Megpróbált öngyilkosságot elkövetni. Bele akart hajtani a kocsijával egy folyóba, csakhogy elvesztette a jármű fölött az uralmat, és belerohant egy ott horgonyzó vitorlásba. A hajócska fenntartotta az autót a vízfelszín fölött, a járókelők pedig kimentették a kétségbeesetten tiltakozó Edgart. A súlyos károkozásért törvény előtt kellett felelnie, ugyanis a vitorlás nem maradt túl jó állapotban a kocsival való találkozása után. Így utalták be Edgart ide, és Doktor Fudge ekkor kezelte először. Bontonon nem segítettek a kezelések, továbbra is súlyos levertséggel és letargiával küszködött. Mivel így nem tudott rendesen elhelyezkedni a kinti világban, előbb-utóbb illegális ügyekbe keveredett, és újra meg újra a szanatóriumban kötött ki.

Carolinát mindig is érdekelte a jóslás. Korábban is ebből élt, de eredetileg csalással szedte el a hiszékeny emberek pénzét, és ezzel ő maga is tisztában volt. Csak attól fogva kezdte magát kényszeresen valódi jósnőnek képzelni, amikor egy magánéleti csalódás miatt ő is idegösszeroppanást kapott. Ezután már depresszióval küzdött, és terápiára is beutalta a bíróság, amikor lefülelték a csalásai miatt.

- És akkor egy napon összetalálkoztak – mesélte az orvos lágy, szinte álmodozó mosollyal. – Olyan volt, mintha tényleg varázslat lett volna. Carolina egyszer meglátta Edgart az intézet udvarán. Pont én ügyeltem kinn, úgyhogy még szemtanúja is voltam az esetnek. Edgar kártyatrükköt próbált bemutatni néhány bentlakó társának, de sorban otthagyták, mert csak ügyetlenkedett. Egyszer csak ott állt mellette Carolina, és közölte, hogy még sosem látott ilyen bámulatra méltó varázslatot. Leült, megigézve nézte Edgar bűvészkedését. De úgy higgye el nekem, Mrs Kolonja, hogy a világ legőszintébb csodálatával és rajongásával bámulta azokat a sekélyes, sokszor sikertelenül is végződő mutatványokat! Akkor megváltozott valami. Onnantól mindig ott ültek egymás mellett az udvaron vagy a társalgóban, és teljes odaadással nézték egymás trükkjeit. Előtte hiába próbáltam őket kizökkenteni a depresszióból és a fásultságból. Attól a naptól kezdve azonban visszatért az életkedvük, és tele lettek tervekkel a jövőjükre nézve. Egyszerre helyrerázódott az önértékelésük, és a korábbi öngyilkos késztetések nyomtalanul eltűntek.

Én is elmosolyodtam a történet hallatán, miközben Doktor Fudge magyarázott tovább:

- A legérdekesebb az volt, hogy nem tették józanabbá egymást. Sőt, ha lehetséges, csak még patológiásabbá változtatták egymás gondolatvilágát. És mégis, találtak egy olyan egyensúlyt, hogy mindketten boldogok lettek. A kudarcai miatt állandó komplexusokkal küzdő Edgar immár valódi nagy mágusnak képzelte magát, a magányos, szomorú Carolina pedig igazi társra talált, és maga mögött hagyta a múlt árnyait. Megmondom őszintén, hogy ezek után már nem voltam többé biztos abban, hogy Bontonéknak jót tenne, ha a hagyományos értelemben meggyógyulnának. Az a világ, amiben ők éltek, sokkal szebb volt a miénknél. Tele mesékkel, varázslatokkal és szerelemmel. Próbáltam ugyan terelgetni őket egy racionálisabb énkép felé, de kétlem, hogy bármiféle sikert elértem volna. Amikor ismét beutalták őket hozzám, szemernyit sem változtak a tévképzeteik. Látja, Mrs Kolonja? Ezért kedvelem annyira Bontonék esetét. Elgondolkodtató kérdéseket vet fel a szakmánkkal és az úgynevezett teljes gyógyulással kapcsolatban. Vajon jobb lenne-e Bontonéknak a valós világba visszatérni? Kétlem.

- Érdekes kérdés – bólintottam rá őszinte egyetértéssel, de nem akartam túlságosan elmélyedni benne. Helyette Bontonék személyiségéről kérdeztem: - Előfordult, hogy Bontonék agresszívan viselkedtek?

- Nem emlékszem ilyenre. – Az orvos elgondolkodva hümmögetett, aztán hozzátette: - Egyszer Edgar félretaszított egy férfit, aki Carolinát fogdosni próbálta, de ezt nem nevezném valódi agressziónak. Nem bántotta a fiatalembert, csak megvédte a szerelmét.

- Az sem tette őket agresszívvá, ha valaki megpróbálta őket ráébreszteni a tévképzeteik valótlanságára?

- Nem. Jól viselték az ilyen próbálkozásokat. Tőlem is mindig türelmesen eltűrték az észrevételeimet, csak aztán nem hallgattak rám. Legfeljebb néha enyhén megbotránkoztak a „butaságaimon”. Ez a szánakozó lenézés volt viszont a legtöbb, amit kiváltott belőlük, ha valaki megpróbálta az igazság felé terelni őket.

Hát, egyelőre semmi gyanús. Mindenesetre tovább kérdeztem:

- Mutatták hidegvérű szadizmus bármilyen jelét?

- A legkevésbé sem. Sosem láttam, hogy élvezték volna mások baját vagy fájdalmát. Carolina jóslatai általában reményt adóak és pozitívak voltak, nem próbált meg lelkileg megsebezni velük senkit. Edgar pedig jámbor, egyszerű kis trükkökkel szórakoztatta a közönségét. Ő sem igyekezett megijeszteni vagy zavarba hozni a nézőket. – A doktor töltött magának egy pohár ásványvizet, és ivott egy nagy kortyot. Én is kezdtem szomjasnak érezni magam, de leküzdöttem a késztetést. Első az óvatosság.

- Bontonék mennyire intelligensek? – érdeklődtem inkább.

- Nos, pontos választ nem tudok adni, mivel nem töltettünk ki velük intelligenciatesztet. A viselkedésük alapján is nehéz szilárd következtetéseket levonni, de azt mondanám, hogy átlagos intelligenciaszinttel rendelkeznek.

- Mennyire lehetnek képesek megjátszani vagy másmilyennek kiadni magukat, mint amilyenek valójában?

- Carolina semmiképpen sem. Ő impulzív és extrovertált személyiség. Edgar megfontoltabb, ravaszabb és introvertáltabb; nehezebb kiismerni. Talán ő képes lehet rá.

- Értem, köszönöm. – Tanácstalanul megforgattam a térdemen pihenő diktafont. Mit lenne még érdemes firtatnom? Mondjuk, faggatózni Bontonék múltjáról, mielőtt végleg lezárom az interjút. - Mi volt az a magánéleti probléma, ami miatt Carolina Bonton összeomlott, és elsőnek bekerült az Önök intézményébe?

A doktor eltűnődött, látszott rajta, hogy igyekszik felidézni az eset részleteit:

- Valójában az idegösszeomlása oka egy rosszul végződött szerelmi ügy volt. Carolina összeakadt egy férfival, aki két éven át kihasználta. Nem csak többször megcsalta, hanem minden pénzét is elkéregette tőle. És abból a pénzből, amit Carolinától elszedett, abból vett repülőjegyet, hogy idehozza Kínából az eltitkolt menyasszonyát! – A doktor helytelenítően ráncolta a szemöldökét. – Csúnya ügy volt. Ráadásul Carolina fel sem tudta jelenteni a pénzügyi becsapások miatt, ugyanis a férfi a helyi rendőrségen dolgozott. Falaztak volna neki. Carolina belebetegedett, ezután támadtak a kényszerképzetei is.

Az orvos elhallgatott, nyilván várva a további kérdésekre, én azonban jó darabig meg sem tudtam mukkanni. Ugyanis a gondolataimat lekötötte a felismerés okozta ötletkáosz. Vajon mekkora esélye van annak, hogy dolgozott a nagyvárosi rendőrségen bármilyen másik zsaru Richard Smithen kívül, aki pofátlanul csalta az aktuális barátnőjét, és kínai nőt tervezett feleségül venni?! Gondolom, nulla százalék. És, az mennyire lehet véletlen, hogy Bontonék évekkel később ingatlant örökölnek Smithék családi házával szemközt, és pont ott laknak Carolina volt vőlegényének szomszédságában? Nyilván semennyire. Ha viszont mindez nem csak a véletlenek együttállása, akkor itt éktelenkedik egy óriási jele annak, hogy Bontonék suskusolnak! Ezután az sem lepne meg, ha kiderülne, hogy közük van Richard Smith vagy Csen Lan halálához...

8. fejezet: A kereskedő

Már eltüntettem a táskámban a fekete fejkendőt és a barna kontaktlencsét, és egy arctörlővel a sötét alapozótól is megszabadultam egy gyorsétterem mosdójában. Előkerítettem a kocsim hátsó üléséről a kanárisárga kabátomat és a lila, bolyhos sálamat is.

A következő úti célom egy bizonyos Paul L. Neathery bélyegkereskedése volt, ugyanis az ő neve szerepelt a Csen asszony házában talált adásvételi bizonylaton. Úgy gondoltam, hogy célszerű lenne megkérdeznem, emlékszik-e még a két rózsás bélyegblokkra, amelyeket Csen asszonytól vásárolt.

Beírtam a telefonom GPS-ébe Neathery bélyegboltjának címét, és elhajtottam hozzá. A kereskedés egy kellemes kis bevásárló negyed egyik kirakatokkal teli utcájában helyezkedett el.

Ahogy beléptem, az ajtó csilingelő hangot hallatott, és rengeteg üvegezett pult meg szekrény gyűrűjében találtam magam. Minden üvegtábla mögött bőrbe kötött albumok sora és sok-sok különböző bélyeg díszelgett.

Rozsdabarna öltönybe öltözött, középkorú férfi állt az egyik pult mögött, és nagyítóval vizsgált egy bélyeget. Az úriember korát ötven körülinek tippeltem. Szinte kopasz volt, csak egészen halvány hajkezdemény ezüstözte a tarkóját, mintha ellensúlyozni akarná csúcsos koponyája szokatlan magasságát.

- Jó napot kívánok! – köszöntem, körbenézve. – Paul Neatheryt keresem.

Az elegáns úriember biccentett felém.

- Jó helyen jár, üdvözlöm. Miben segíthetek?

- Frida Lorne vagyok, magánnyomozó. Egy nagyjából egy évvel ezelőtt történt öngyilkossági ügyet vizsgálok. Emlékszik egy Csen Lan nevű ügyfelére, Mr Neathery?

- Természetesen – felelte habozás nélkül. – Még az öngyilkosság megtörténtére is. Tavaly télen mesélte egy vevőm, hogy Csen asszony főbe lőtte magát. Körülbelül egy-két héttel azután történt, hogy a hölgy itt járt a boltomban. Elszomorított az eset.

- Tudna esetleg részletesebben is mesélni az egészről?

- Sajnos, bokros teendőim nem engedik meg, hogy munka közben leálljak csevegni.

Na, ez eléggé leereszkedőre sikeredett.

Aztán valamivel barátságosabban folytatta:

- Azonban mindjárt ebédidő van. A szemközti étteremben szoktam elfogyasztani az ebédemet, és addig a beosztottaim ügyelnek a boltra. Ha megtenné, kisasszony, hogy csatlakozik hozzám, tudnánk beszélgetni szegény Csen Lanról. Szívesen meghívnám egy ebédre.

- Köszönöm, menjünk! – bólintottam rá. Mivel úgy véltem, elég nagy a korkülönbség köztünk ahhoz, hogy ne okozzon félreértést, ha elfogadom a meghívást, és bíztam abban is, hogy megspórolhatok egy kis pénzt az irodai kiadásaimból, ezért nem láttam okát, hogy ellenkezzek. Persze, azért Glasbynek majd kiszámlázom ezt az ebédet is.

Miután átadta a boltot egy segédjének, Neathery kikísért az utcára, és finom intéssel mutatta nekem a túloldalon az elegáns, de nem túl nagy éttermecskét, amelyre az előbb utalt.

- Üzleti vacsorákat is szoktam ide szervezni – magyarázta útközben. – Tudja, sok nemzetközi bélyegbolttal és aukciós házzal állok kapcsolatban, és igyekszem bővíteni a vásárlóim hálózatát. Emellett magam is neves bélyeggyűjteménnyel rendelkezem; szakmai berkekben tekintélyt szereztem a bélyegkiállításokon szerzett aranyérmeimmel, így biztatás nélkül is folyamatosan érkeznek az újabb meg újabb ügyfelek. Amikor megalapítottam ezt a kis boltot, még nem sejtettem, hogy az évek során ilyen dinamikus üzleti vállalkozássá növi ki magát. Csak annyit tudtam, hogy érdekelnek a bélyegek, és szívesen foglalkoznék velük.

Félig dicsekvő, félig álszerény szöveg.

- Bizonyára kivételes üzleti érzékkel rendelkezik. – Úgy tettem, mintha lenyűgöztek volna a szavai.

- Meglehet. Emellett nyilván szerencsém is volt.

- Gyakran vásárol drága, ritka bélyegeket olyan magánszemélyektől, mint Csen asszony?

- Előfordul, persze. Minden ügyfelemet egyformán komolyan veszem.

Közben átértünk az étterembe, így megszakadt a társalgás, amíg egy pincér hellyel kínált minket, és kihozta az étlapokat. Megfigyeltem, hogy Neathery – attól függetlenül, hogy saját bevallása szerint már számtalanszor járt itt, és a pincér is törzsvendégként köszöntötte – olyan gondossággal kezdte tanulmányozni az étlapot, mintha legalábbis nem tudná kívülről a választékot. Hozzáértéssel megfontolt egy-egy tételt, a megfelelő borkínálatot is figyelembe véve.

Én elhajtottam az étlapot a vegetáriánus ételekhez, és azokat olvasgattam. Neathery egyből kiszúrta, hogy a húsmentes kajákat nézem, ugyanis rákérdezett:

- Nem fogyaszt húsételeket?

- Valóban nem.

- Ez egy vallási kötöttség? Vagy divat? Manapság az ilyen úgynevezett „alternatív életmódok” elég felkapottak, ahogy látom...

Lassan felemeltem a tekintetem az étlapról, és kifejezéstelen arccal annyit mondtam erre:

- Tizennégy évesen végig kellett néznem a szüleim halálát. Autókarambol. A két ikeröcsém még kicsike volt. Hárman ültünk a hátsó ülésen, mi nem sérültünk meg, de a szüleim azonnal meghaltak elöl. A saját pulóveremmel törölgettem le az ikrek arcáról az apám és az anyám vérét, amíg kiért a mentő. Attól a naptól fogva nem eszem húst.

Egy pillanatra dermedt csönd állt be. Neathery érzékelhetően ráébredt, hogy tapintatlanul kérdezett, még ha nem is szándékosan. Én azért túlságosan nem sajnáltam meg. Feltételeztem, hogy egy jó üzletembernek szükségszerűen rendelkeznie kell némi gátlástalansággal, és nem fogja földhöz vágni a szitu. Ez valóban meg is mutatkozott. Ugyanis ahhoz képest, hogy mennyire kínos volt a helyzet, Neathery egyetlen másodperc elteltével már közömbös simulékonysággal reagált:

- Sajnálom. Nem akartam ilyen megrázó traumát felidézni. Elnézést, hogy szóba hoztam.

- Semmi gond. És, ha tudni akarja, kifejezetten kedvelem a vegetáriánus étkezést – oldottam az előző szavaim komorságát. – Szeretem az állatokat, és így legalább megkímélek párat közülük.

- Világos. Tényleg felettébb sajnálom. Belátom, otrombaság volt részemről, ahogyan a társalgást indítottam. Csak reménykedni tudok abban, hogy nem vettem el túlságosan a kedvét egy hangulatos, jó ebédtől. – És ezzel le is zárta a témát udvarias eleganciával. – Esetleg ajánlhatom a 8. oldalról a kéksajttal töltött provence-i paradicsomot? Kiváló a fűszerezése, a múltkor egy indonéz ügyfelemmel azt rendeltük vacsorára egy hosszúra nyúló tárgyalás során.

- Köszönöm, választottam mást – pöccintettem le a javaslatot. – Megengedi, hogy most már a Csen-ügyre tereljem a szót?

- Természetesen. Mialatt az előbb idetartottunk a boltomból, próbáltam felidézni, hogyan is zajlott a találkozásom Csen asszonnyal. Már régen történt, nem biztos, hogy pontosan emlékszem.

- Egyszer találkozott vele?

- Korábban is járt már nálam a boltban, úgy négyszer-ötször, kisebb értékű bélyegeket venni meg eladni. A halála előtt bő egy héttel összesen kétszer jött el. Először elhozott hozzám két kínai, rózsás bélyegblokkot, hogy el szeretné adni. Igen értékes példányok voltak. Megkértem, hogy állíttasson ki róluk eredetiségigazolást. Utána pedig pár napra rá a kért tanúsítványokkal együtt hozta vissza a blokkokat, és akkor már megvettem tőle mindkettőt. Ekkor láttam utoljára.

Firkantottam egy rövid jegyzetet a telefonomba, mielőtt tovább kérdeztem:

- Csen asszony beszélt esetleg arról, hogy miért adja el a bélyegblokkokat?

- Megemlítette, amikor átadta nekem, én pedig kifizettem a blokkokat. Azt mesélte, hogy a rendőr férje pár hónapja elhunyt, ezért fél az anyagi nehézségektől. A férje jobban keresett, mint ő, és bár elég szép özvegyi járadékra számít utána, nem akar kockáztatni. Fokozatosan pénzzé teszi a gyűjteménye értékesebb darabjait. Még arról is megegyeztünk, hogy a jövőben is fogunk egymással üzletelni. Sajnálatos módon, erre nem kerülhetett sor a hölgy hirtelen, tragikus halála miatt.

- Látott rajta bármilyen olyan jelet, ami aggasztó lett volna? Szomorúságot? Levertséget? Idegességet?

- Nem igazán. Nyugodtan és tisztán beszélt mindenről. – Az öltönyös, kopasz férfi becsukta az étlapot, és letette maga mellé az asztalra. Közben eszébe jutott valami, ugyanis így folytatta: - A hölgy arca egyedül egyszer komorodott el, amikor megkérdeztem, hogy hogyan boldogul ilyen nehéz időszakban, kap-e segítséget. Furcsa kimértséggel annyit mondott, hogy az ember jobban teszi, ha saját magára számít, és nem mások segítségére hagyatkozik. Máskülönben lágyan és mosolyogva beszélt mindenről, még a rossz dolgokról is, ezért elég szokatlannak éreztem tőle a hangulatváltozást. Úgy véltem, nem nekem szólt a rideg hanghordozás. Inkább egy keserű csalódásban gyökerezett. Lehetett köze ennek a megjegyzésnek a későbbi öngyilkossága kiváltó okához? Nem sejtem. Mindenesetre, most már az Ön feladata lesz kideríteni.

De jó, hogy így tudja a feladataimat... Elfojtottam egy ajakbiggyesztést.

- Hogyan zajlik egy értékes bélyeg eladása? – kérdeztem mást. – Ránézésre meg tudja állapítani, mi mennyit ér?

- Előfordul. Alapvetően viszont vannak árkatalógusok, meg persze a sokéves piaci tapasztalatom is jól jön egy-egy alkudozás során.

A pincér kihozta az italainkat, és felvette az ételrendelést. Csak akkor kérdeztem tovább, amikor a felszolgáló már odébbállt az asztalunktól:

- Honnan tudja, hogy egy-egy különlegesebb bélyeg eredeti-e?

- Ebben is segít a szakmai tapasztalat. – Neathery megigazította a pincér által letett italos poharát, hogy pontosan a megfelelő helyre kerüljön a tányérja mellett. – Egyébként, a drágább tételeket megvásárlás előtt mindig megvizsgáltatom egy erre specializálódott szakértővel. Van egy bélyegszakértő ismerősöm, akinek az eredetiségvizsgálat a szakterülete. Rendszeresen együttműködöm vele az üzleti tevékenységeim során.

- Csen asszony a rózsás blokkokat is ezzel a szakértővel nézette meg?

- Így van, hozzá küldtem. Mindkettő példány eredeti volt.

- Megvannak még Önnél az értékes rózsás blokkok?

- Akarja, hogy megmutassam?

- Megköszönném, ha megtenné.

Neathery naptárat keresett elő az aktatáskájából.

- Beszéljünk meg időpontot holnap fél négyre! – javasolta, a heti programja áttanulmányozása után. – Addigra előkeresem a két tételt, és meg tudja nézni mindkettőt. Szerencséje van, mert az elmúlt évben egyiket sem adtam el. Elég sok áru megfordul a kezem alatt, így eltarthat egy darabig, mire megtalálom a kérdéses példányokat a raktáramban, de holnapra talán sikerül.

- Köszönöm. – Ittam egy kortyot a nem rég rendelt gyümölcsteámból, majd kis mérlegelés után rákérdeztem nyíltan: - Magánemberként volt bármi köze Csen asszonyhoz?

- Nem mondhatnám. Sajnos, én mindig csak bélyeg-adásvételi ügyekben találkoztam vele. Pedig kedves hölgynek tűnt; kár, hogy nem ismerhettem jobban.

- És a szakértő, aki a bélyegblokkok eredetiségét vizsgálta? Ő hányszor találkozott Csen asszonnyal?

- Én csak annyit tudok, hogy a rózsás blokkok kapcsán megkértem Csen asszonyt, hogy állíttasson ki tanúsítványt, és ő valóban hozott nekem megfelelő papírokat. Szóval, legalább egyszer vagy kétszer járnia kellett a szakértőmnél. Tudja mit? Megadom az illető úriember elérhetőségét, és akkor személyesen is megkérdezheti. Hátha Csen asszony mesélt neki hasznosabbat is, nem csak azt a pár szót, amit nekem.

Azzal a férfi elővett egy üres papirost a táskájából, és elkezdte felírni a bélyegszakértő elérhetőségeit.

*

Amint visszaértem az irodámba, asszisztensem azonnal két új üggyel zúdult rám: egy válóperes vitával, ahol bizonyítékot kellett szereznünk a feleség hűtlenségére, és egy tolvajlással, ahol meg kellett állapítanunk, hogy melyik szomszéd lop tűzifát a megbízónk udvarából. Így egyelőre félre kellett tennem a Csen-ügyet, és az új megbízásokat beszéltük át. Csak estefelé, amikor már lassanként indulni akartam, akkor jutott idő az aznapi felfedezéseim ismertetésére. Elmeséltem Mrs Blackhawknak Carolina Bonton régi szerelmi ügyét és az eladott rózsás blokkokat.

- Összefügghet egymással a kettő? – gondolkozott hangosan az öregasszony. – Bontonék dédelgetett bosszúja és Csen asszony pénzhiánya...

- Nem tudom. – Szórakozottan feltekertem az egyik tűzvörös hajtincsemet az ujjaim köré, miközben a kérdésen tűnődtem. – Egyáltalán, miért pont a kedvelt bélyeggyűjtemény volt az első, amit Csen asszony el akart adni? Van bőven pénzzé tehető holmi abban a házban, nem egy csóró koszfészek. Csen asszony miért egy ilyen jelentős eszmei érték elherdálásának esett neki?

- Lehetséges, hogy Bontonék kényszerítették rá, bosszúból Richard Smith tettei miatt. Zsarolták, és feltett szándékuk volt, hogy fokról fokra teszik tönkre lelkileg és anyagilag is. – Mrs Blackhawk egyre jobban belemelegedett az ötletébe, úgy fejtegette tovább: - Arra utasították, hogy adogassa el a szép, virágos bélyegeit. És egy hét múlva Csen Lan öngyilkos lett, mielőtt Bontonék végképp rászállhattak volna. Ez logikus teória, nem?

- Nem biztos. Mégis, mivel kényszeríthették volna?

- Richard Smith egy szörnyű titkával.

- Hát, talán lehetséges – feleltem nem túl nagy meggyőződéssel –, de akkor elég durva titok lehetett. Mármint, miféle irtózatos szégyen kellhet ahhoz, hogy Csen asszony inkább vállalja, hogy a gyerekei a véres holttestére bukkanjanak egy délután, mint hogy lelepleződjön...

- Hm. Ez eléggé elrugaszkodott, így belegondolva, tényleg. – A szomszédasszonyom eddig lelkes arca elfancsalodott. Aztán viszont újból éledő lendülettel megjegyezte: - Ezekben a távol-keleti kultúrákban viszont benne gyökerezik a becsület elvesztése miatti öngyilkosság hagyománya, nem?

- Kétségtelen, hogy történelmi gyökere van, de azért ne általánosítsunk túlságosan! Nincs okunk feltételezni, hogy Csen asszony hitt az ilyesmiben. Persze, lehetséges, de nem túl valószínű.

- Ott vannak például azok a szamurájok, akik a saját kardjukkal oltották ki az életüket, ha szégyent vallottak...

- Az Japán, nem Kína, és egyébként sem éppen egy ultramodern jelenség.

- Kínában is biztos volt ilyesmi – hessegette el Mrs Blackhawk a közbevetésemet. – Szerintem, valószínű, hogy Csen asszony, akiről már sikeresen kiderítetted, hogy mélyen hitt a tradicionális értékekben, szívből alárendelte magát a becsület kérdésének. A férje szégyenét a család szégyenének tekintette, és így akarta jóvátenni.

- Az egyik szomszédja látta előző nap, ahogy nevetve hóembert épített a gyerekeivel. Így viselkedik egy becsületét vesztett, megszégyenülten halálra készülő nő?

- Talán csak másnapra jött rá, hogy nincs más megoldás számára.

Némán megráztam a fejem.

- Mindegy, tegyük ezt félre holnapig! – keltem fel aztán székemből, és elkezdtem összepakolni a táskámat a távozáshoz. – Holnap ráállok Bontonékra és Richard Smith múltjára. Lássuk, milyen csontváz esik ki a szekrényből! Most viszont ideje, hogy lelépjünk, és befejezzük a munkát.

Odasuhantam az iroda bejáratánál lévő fogas mellett lógó falitükörhöz, és megigazítottam ciklámenszínű garbóm nyakát, hogy normálisan nézzen ki, mielőtt a kabátomat felvenném fölé.

- Bogaram, ugye, nem a rendőrkapitányhoz készülsz? – kérdezett rá az asszisztensem epésen.

Zavartan megtorpantam, és abbahagytam a tükör előtt forgolódást.

- Ugyan miért készülnék hozzá? – kérdeztem vissza megjátszott könnyedséggel.

- Jaj, kedvesem, csak nem gondolod, hogy nem láttam, amikor múlt héten nálad aludt? A szomszédodban lakom; tudom, mikor ki megy hozzád.

Éreztem, ahogy a pirulás forrósága végigkúszik az arcomon, és némileg zavartan motyogtam:

- Jó... hát az csak... öhm... egy éjszaka volt.

- Akkor most miért mész át hozzá?

- Én csak...

Mrs Blackhawk olyan vesébe látó pillantást lövellt felém, hogy belém fagyott a tiltakozás, és bevallottam:

- Jól van, jól van, tényleg átugrom Raulhoz, de nem is biztos, hogy otthon lesz. Csak elnézek arrafelé...

- Lelkecském, hidd el, hogy nem jó ötlet!

Először figyelmen kívül akartam hagyni a kiokító megjegyzést, és sárga kabátomért nyúltam a fogas irányába, de aztán mégis visszafordultam az öregasszonyhoz.

- Mi van, ha mégsem annyira reménytelen? – A hangom megbicsaklott. – Mi van, ha...

- Te is tudod, hogy az.

- De ha mégsem...

A szomszédasszonyom belém fojtva a folytatást, szigorú képpel vágott közbe:

- Kedvesem, én elég öreg vagyok már, és elég sok mindent láttam az életem során. És ha létezik valami, amiben eddigi tapasztalataim alapján biztos vagyok, akkor az az, hogy ebből semmi jó nem tud kisülni.

Nem válaszoltam, hanem magamra kaptam a kabátomat, megragadtam a táskámat, és kisiettem az irodából.

9. fejezet: A jósnőnél

Olyan korán csördült meg a telefonomon az ébresztő, hogy Raul még aludt mellettem. Óvatosan kimásztam a rendőrkapitány ágyából, igyekezve minél kevésbé felzavarni az álmából.

Kiosontam a konyhába kávét főzni magamnak. Legnagyobb meglepetésemre találtam egy ehetőnek tűnő szendvicsféleséget is Raul hűtőjében. Kipiszkáltam a belsejéből a húspogácsát, aztán a sajtos zsömlét betettem a mikróba, hogy emberi fogyasztásra alkalmas állapotba hozzam a szikkadt vackot.

Amíg a reggelim készült, összevadásztam a ruháimat a lakás különböző pontjairól, és megmosakodtam a fürdőben. Utána nekiláttam megenni a megmelegített szendvicset és eltüntetni a kávémat.

Sikerült végeznem, mielőtt a rendőrkapitány felkelt volna, így elkezdtem áttúrni az előszobában hagyott táskáját. Kikerestem a mobilját, és leültem a telóval a konyhában. Még az együttjárásunk alatt egyszer kilestem a PIN kódját, amikor Raul beütötte közvetlenül mellettem, mert azt hitte, hogy már alszom. Így most simán be tudtam lépni a készülékbe.

Abban biztos voltam, hogy Raul nem adna ki belső rendőrségi infókat, Stephan Glasbyt pedig egyelőre még nem akartam tájékoztatni arról, hogy a lelőtt barátja ügyét is vizsgálom. Ráadásul – kapcsolatok ide, kapcsolatok oda – Glasby sem biztos, hogy el tudná érni, hogy betekinthessek a Smith-ügy irataiba. Végül is, ő már nincs aktív szolgálatban. Arra a következtetésre jutottam, hogy cselhez kell folyamodnom, ha bele akarok kémlelni Richard Smith ügyének dokumentációjába.

Először megnéztem, hogy be tudok-e lépni Raul hivatali e-mailezésébe. Szerencsére, be volt állítva a postafiók alapértelmezettnek a telón, így sikeresen megnyitottam. Utána csekkoltam a levelek között, hogy Raul hogyan írja alá a hivatalos üzeneteit. Rendkívül körülményeskedő módon még a jelvényszámát is mindig odabiggyesztette a neve mögé. Miután ezt az adatot kimásoltam, megkerestem a nagyvárosi rendőrségi irattár e-mail címét a teló kontaktlistájából.

Nekifogtam egy üzenetet írni az irattár számára:

„Ma délben Frida Lorne magánnyomozó átmegy a Richard Smith ügyet áttekinteni. Kérem előre megkeresni és kiadni neki a vonatkozó ügyiratokat. Az én megbízásomból jár el.”

Eltűnődtem azon, hogy írjak-e egy köszönömöt is az üzenet végére, de Raul kevéssé behízelgő, általában modortalanul lényegre törő stílusát ismerve valószínűtlennek tartottam, hogy megköszönné egy ilyen rutinfeladat elvégzését. Így csak odamásoltam a levélke végére a rendőrkapitány nevét és jelvényszámát, aztán küldtem az üzenetet.

Miután meggyőződtem arról, hogy átment, kitöröltem az elküldött levelet és ténykedésem egyéb nyomait. Minden árulkodó előzményt eltüntettem.

Épphogy sikerült végeznem, amikor felcsattant a felháborodott kérdés:

- Mit művelsz a telefonommal?! – A konyhaajtóban ott állt Raul, és elképedve meredt rám. Amíg én a megfelelő irattár címét keresgéltem a sajnos igen hosszú hivatali kontaktlistából, ő felkelt, letusolt, és felöltözött.

Kiléptem a telóból, és leengedtem a kezemben tartott készüléket az asztallapra. A mozdulat során lopva beütöttem a telefon képernyőjén egy téves PIN kódot, hogy úgy nézzen ki, mintha csak feleslegesen kínlódtam volna a készülék feltörésével.

- Csak azt akartam megnézni, hogy írogatsz-e üzeneteket annak a csinos kis büfésnőnek, aki a múlt hónapban nyitotta meg a boltját a rendőrségi épület mellett. Láttam, hogy múlt hónapban ismerősnek jelöltétek egymást. Sajnos, elsőre nem sikerült eltalálnom a PIN kódodat, és félek, hogy előbb-utóbb zárolnám a telódat, így lehet, hogy jobb lesz, ha feladom...

Raul odacsörtetett hozzám, kicsavarta a kezemből a telefont, majd belépett a készülékbe, és egyből az előzmények között kezdett keresni rajta. Amikor nem talált semmit, ami utalhatott arra, hogy mit csináltam a telón, vetett rám egy dühtől izzó, sötét pillantást, aztán eltűnt a szoba irányába egyetlen szó nélkül. Hallottam, ahogy jókora csattanással lecsapja benn a telefont az éjjeliszekrényére.

Jobb, ha nem várom meg, amíg visszaér kioktatni a hatósági személyek elektronikus készülékeinek eltulajdonításával kapcsolatos szabálysértések egész lajstromáról. Inkább fogtam a táskámat, és elpucoltam a lakásból.

Útközben még azért felkaptam a fürdőszoba polcáról Raul hajzselés tégelyét, és belevágtam a kukába.

*

Hazaugrottam megetetni a csincsillákat, utána bementem az irodámba. Leültem a gépem elé, és hamisítottam egy meghatalmazást magamnak Raul Gomez kapitány aláírásával. Bár nem sok kétségem volt afelől, hogy a személyesen küldött üzenete után nem fogja senki firtatni, hogy van-e jogosultságom a Smith-ügy megtekintéséhez, mégsem akartam kockáztatni. Jobb, ha lapul a táskámban egy irat, hogy szükség esetén felmutathassam.

- Jaj, kedvesem... – A szomszédasszonyom már csak lemondóan megcsóválta a fejét, ahogy beért az irodába, és meglátta, hogy mit írok éppen.

- Hogy állunk a rizspárlat tradíciójával? – kérdeztem tőle, hogy eltereljem a figyelmét a ténykedésemről. Közben éppen Raul aláírásának az utánzását gyakoroltam egy papírlapon. Volt nálam egy irat, a rendőrkapitány állította ki a bizonyítékként lefoglalt cuccaimról még egy félévvel ezelőtti gyilkossági ügyben. Aláírás-mintának tökéletes.

- Hu professzornak kezd meggyőződésévé válni, hogy pontosan ilyen szokás nem létezik – felelte az öregasszony. – Persze, vannak italokkal kapcsolatos hagyományok, de egyik sem hasonlít eléggé arra, amit Csen Lan elmesélt az ismerőseinek.

- Lehet, hogy kamu volt?

- Nem sok okát látom, hogy Csen asszony ilyenről hazudjon. Talán tovább kellene kutatnom ma is.

Na, ez már kezd tényleg gyanús lenni. Igaz, hogy Mrs Blackhawk régen könyvtáros volt, ezért élvezi a poros, öreg könyvek fölötti görnyedezéssel töltött napokat, de az utazásoktól ódzkodik. Egyszer el akartam küldeni, hogy fotózza le egy környező kis település szállodáját, és kerekperec visszautasította. Azt mondta, hogy az ő rossz, öreg ízületei már nem bírnak ilyen hosszú utat. És most ő maga ajánlgatja, hogy tovább kutat a nagyvárosban?!

Odafordultam a számítógépemhez, és úgy, hogy Mrs Blackhawk ne lássa a monitoromon megjelenő ablakot, beírtam a netes keresőbe Hu Peng professzor nevét. Egyből felugrott néhány tudományos konferencián készült kép, és láttam, hogy egy idős kínai úriemberről van szó. A férfi bőre halvány okkerszínű volt, ősz haja rövid és jellegtelen. Viszont hófehér bajusza és szakálla különlegesen hosszúra, vékonyra volt növesztve. Olyan hatvanöt-hetven éves körülinek nézett ki, bár az arca elég kisimult volt, így nehéz volt megállapítani. Nagyjából Mrs Blackhawk korosztálya... És elég fess meg jól szituált. Ráadásul nyilván kiemelkedően intelligens is...

Megnyitottam sorban a munkásságával foglalkozó cikkeket. Hamarosan kiszúrtam egy részletet. Egy szakmai honlap szerint harminc évvel ezelőtt Hu Peng professzor alapította meg városkánk könyvtárának ázsiai irodalommal foglalkozó részlegét, és elég szép könyvgyűjteményt adományozott hozzá. Emellett tartott vagy egy tucat ismeretterjesztő előadást is. Mindet abban a könyvtárban, ahol akkoriban Mrs Blackhawk dolgozott...

Rásandítottam az öregasszonyra:

- Mondja csak, hogyan jutott el ehhez a Hu professzorhoz, miután megkértem arra, hogy derítse fel a rizspárlattal kapcsolatos hagyományt?

- Felhívtam az egyetem kulturális antropológia tanszékét, hogy ki foglalkozik náluk kínai tradíciókkal, és ők ajánlották a professzort.

- Nem ismerte korábbról?

- Nem hinném. Persze, lehetséges, hogy régen összefutottam vele... de ki emlékszik már ilyesmire?

Nehezen tudtam elfojtani némi somolygást, így inkább a munkámra koncentráltam, hogy a nagy összpontosítást igénylő tevékenység elterelje a figyelmemet szomszédasszonyom magánügyéről. Gondosan odakanyarítottam Raul aláírását a kinyomtatott meghatalmazásra, utána eltettem a papirost a táskámba.

- Most pedig előkapok egy nagyítót, és megvizsgálom a Csen-ház küszöbe mellett talált papírfoszlánykát – jelentettem be, és valóban nekiláttam a feladatnak.

Mrs Blackhawk a háttérben belekezdett az egyik tegnapi ügyünk adminisztrálásába.

- Már elszíneződött – állapítottam meg a fecni tanulmányozása közben. – Enyhén megsárgult. Talán egy elég öreg könyvből vagy dokumentumból származik.

- Ha régi a papíranyag, az a te teóriádat támasztja alá. Növeli a valószínűségét, hogy a papírtörmelék egy könyvből hullott ki, és nem egy napi szinten használt, modern papírlapból hiányzik.

- Hangyányit javítja a tippem esélyeit.

Eltettem a fiókba a műanyag tasakban pihenő icipici papírdarabkát, és utána hátradőltem a székemben. Egy pár másodpercig lehunyva tartottam a szemem.

- Jól van, napi eligazítás jön, figyeljen, mammer! – közöltem aztán. – Mindjárt átmegyek a nagyvárosba Bontonékat meglátogatni. Carolina úgyis ígért nekem egy jóslást, és mivel este járnak dolgozni, látok rá reményt, hogy délelőtt otthon találom őket. Délben elmegyek a rendőrségi irattárba a Richard Smith-ügyet átfutni, délután pedig megnézem Mr Neathery boltjában a rózsás bélyegblokkokat. Ha lesz időm, még elmegyek a bélyegszakértőt is kikérdezni. Most reggel pedig ki tudnám Önt tenni az egyetemi épületnél. Úgy vélem, elég fontos lenne, hogy folytassa a rizspárlattal kapcsolatos hagyomány utáni kutatást. Megfelelne ez így?

- Persze, kedveském, rendben lesz. – Az öregasszony nem nézett fel a tűzifalopási eset iktatásából, de egy apró, önkéntelen mosoly átsuhant az arcán.

*

Még kinn álltam az utcán, és épphogy csak benyomtam a csengőt Bontonék házának bejárati ajtajánál, már megcsapta az orromat a tömény füstölőszag. Amikor pedig felhangzott Carolina Bonton neszezése, és kitárult az ajtó, egy vízesés erejével az arcomba zúdult az émelyítő, édes illat. Körülbelül olyan volt, mint egyszerre letüdőzni egy buddhista szentély és egy parfümgyár levegőjét.

Carolina egy-két másodpercig csak üres tekintettel révedt rám rikító lilára festett szemhéja alól. Látszott, hogy tétován keresgél az emlékezetében, honnan is vagyok ismerős. Aztán a következő pillanatban fény csillant a szemében, és karját körém fonva átölelt.

- Jaj, Fridácska drága, hát te vagy az? – örült meg. – Most kivételesen nem jelezte a varázsgömböm, hogy látogatóra kell számítanunk, de azért szívesen fogadunk. Bejössz?

- Köszönöm. – Amikor végre kiszabadultam a padlizsánlilára festett hajú nő lebernyegként lógó, barackvirágszínű köpenyének körém tekert ujjából, követtem a ház előszobájába.

Carolina mezítláb sétált a padlóra terített színes szőnyegeken, és látszólag nem sok minden mást viselt a halvány háziköntösön kívül. Őszintén reméltem, hogy Edgar Bonton egy fokkal kevésbé alulöltözött állapotban leledzik. Amikor a füstölőtől terhes, homályos folyosón végighaladva eljutottunk a nappalihoz, megnyugodva konstatáltam, hogy a pocakos, zsíros hajú férfi pólóban és farmerban van, rendesen felöltözve.

A helyiség padlóját itt is szőnyegek rétegei borították, a falakat pedig függönyszerűen lelógatott, lila és kék szövetcsíkok hálózták be. Körben kaotikus, sűrű összevisszaságban fotelok és párnák hegyei tornyosultak. Középen egy faragott asztalka állt, rajta egy illatfelhőket püfögő füstölőcsokorral és egy talpas üveggömbbel.

Edgar az egyik fotelban ült, és egy pénzérme feldobálását gyakorolta a bal keze fején.

- Nézd, életem értelme, ki jött hozzánk! – Carolina fülig érő szájjal, karon fogva odavonszolt a férje elé.

- Ó, a kedves Miss Lorne! – A férfi is víg kedéllyel üdvözölt. – Minek köszönhetjük a látogatást?

- Úgy éreztem, gorombaság lenne visszautasítanom a múltkori kedves invitálásukat, és a beígért jóslatra is kíváncsi lennék – hazudtam illedelmesen.

- Remek! – Carolina odacincált az üveggömbös asztalkához, és rálökött egy nagy, aranyhímzéses babzsákfotelra. – Foglalj helyet, Fridácska!

Leült velem szemben, az asztal túloldalán.

- Teafüvet olvassak, vagy a gömbben tekintsem meg a jövődet?

- Jó lesz az üveggömb – választottam, mivel láttam, hogy az már kinn áll az asztalon, és nem igényel külön előkészületeket.

- Akkor helyezkedj el kényelmesen, és nézz bele mélyen a gömbbe!

Követtem az utasítást, és megbámultam a gömb belsejében úszkáló ködpáraszerű, fehér trutyit.

- Ne vedd le a szemed a gömbről! – folytatta Carolina lelassítva egyébként pörgős beszédtempóját, komótosan tagolva a szavakat. – Gondolj jó erősen a terveidre és mindenre, ami a jövőddel kapcsolatos! Mindenre, amit el akarsz érni. Mindenre, amitől félsz, hogy bekövetkezik. Mindenre, amire vágysz... Gondolatban idézz fel szép sorban mindent, ami fontos neked!

Próbáltam csinálni, amit mond, anélkül, hogy kiülne az arcomra a véleményem.

- Most pedig helyezd a jobb kezed a gömb tetejére, és közben összpontosíts a jövőbeni céljaidra!

Így tettem. Carolina varázsszavakat kezdett kántálni, én pedig kitartóan bámultam a gömbben gomolygó fehérséget.

- Vedd el a jobb kezed! – utasított tovább az asszony. – Most pedig tedd a bal kezed az üveggömb tetejére, és gondolj azokra az emberekre, akiket szeretsz!

Engedelmeskedtem. Újabb varázsszavak suttogása következett.

- Jól van. Elveheted a bal kezed is. Ezután dőlj hátra a fotelban, és csukd be a szemed! Most egy kis ideig nem szabad a gömbbe nézned. Szólok, ha kinyithatod.

Kényelembe helyeztem magam becsukott szemmel. A háttérben csak egy kisebb koppanás hallatszott, ahogy Edgar véletlenül elejtette a pénzérmét.

Nem sokáig kellett így várakoznom, Carolina hamarosan megtörte a csendet:

- Kész is vagyunk. Sikerült behangolnunk a gömböt, most már kiolvashatom belőle a jövődet.

Felnyitottam a szemem, és odakönyököltem az asztal szélére.

- Máris látok egy kedvező áramvonalat – hajolt Carolina a gömb fölé. – De még milyen ívesen közeledik! Ez nagyszerű, Fridácska! Fantasztikusan jót jelent. Csodálatos karriert. Szép és felfelé ívelő pályafutást. Itt pedig egy medenceszerű folt. Sok-sok pénz! Anyagi jólét, hatalmas gazdagság. Igazán nagyszerű!

Elmosolyodtam szívből jövő lelkesedése láttán.

- És ez a kis hullám tudod, mit mutat nekünk? – folytatta. – Hírnevet. Itt mintha egy tenger körvonalai hömpölyögnének. Ez azt jelenti, hogy messze földre eljut majd a híred, a tengerentúlra is. Igazán elismert detektív válik belőled. Itt még egy hullám további felfelé törő sikereket sugall. Minden karriercélodat eléred. Sőt, még magasan túl is szárnyalod. Te leszel a világ leghíresebb és leggazdagabb detektívnője!

Tapsolt egyet-kettőt, aztán újra közelebb hajolt a gömbhöz:

- Egészséget is látok. A szeretteid erősek és egészségesek lesznek. Kicsattanóan egészségesek.

Tovább nézegette a gömböt. Ekkor viszont a jó kedv váratlanul leolvadt az arcáról, és ráncolni kezdte alaposan bepúderezett homlokát.

- Jaj, sajnos még egy áramlatot látok – susogta elhalkulva. - Egy árnyat. Egy sötét árnyat.

Átnyúlt az asztal fölött, és megragadta a kezem.

- Hagyd el azt a férfit, akit szeretsz! – jelentette ki, hirtelen éllel a hangjában. – Ő is szeret téged, de ez nem jó. Egyáltalán nem jó. Ha nem menekülsz el időben, rossz vége lesz.

- Ez most, ugye, csak egy vicc... – nyögtem fel, a homlokomnak támasztva szabad kezemet, amelyet Carolina nem szorongatott nagy pátosszal.

- Minden szép és fényes lesz az életedben, csak ezt a férfit kerüld el! – ismételte komoly arccal. – Minél inkább szeret téged, annál rosszabb vége lesz. Ne bízz abban, amit iránta érzel! Ne bízz semmiben, ami vele kapcsolatos! Ha nem menekültök el egymás elől, egy nap minden összeomlik. És akkor nem marad más, csak sötét árnyak.

Az asszony ekkor elhallgatott, és elengedte a kezem. Megborzongott, összébb húzva magán a köntösét.

- Oké, ennyi? – Hátrasöpörtem egy vörös, hullámos tincset az arcomból. – Vége a jóslásnak?

- Vége.

- Köszönöm. – Elővettem a tárcámat, és marék pénzt helyeztem Carolina elé az asztalra.

- Ugyan, hagyd csak! – kezdett tiltakozni, de leintettem. Ő pedig túl sokáig nem kérette magát, hanem barackvirágszínű köpenye zsebébe csúsztatta fizetségét.

Edgar Bonton még mindig a pénzérmés trükkel erőlködött a háttérben.

- Még nem is beszélgettünk a nyomozói megbízásomról. Csen Lan halála kapcsán nyomozok.

- Szegény Lan! – sopánkodott egyből Carolina. – Az az afganisztáni veterán kért meg, hogy kutasd a múltat?

- Mr Glasby?

- Rá gondoltam.

- Ő a megbízóm.

- Miért nem hagyja békében megpihenni szerencsétlen Lan lelkét?

- Talán azért, mert volt valami furcsaság az asszony néhai férjével – szúrtam oda a választ.

Edgar összerezzenve elejtette a pénzérmét, majd remegő kézzel keresni kezdte, Carolina pedig egészen elsápadt.

- Richard szellemét nem szabad háborgatni! – lehelte alig hallhatóan.

És ezután mindketten hideg csöndbe burkolóztak.

Beláttam, hogy ez így nem fog menni. Ha Smithről kérdezem Bontonékat, elveszítem a bizalmukat. Túlságosan megfagyott a levegő, nem fognak beszélni. Talán külön-külön kellene kifaggatnom őket egy másik alkalommal. Mindenesetre most jobb, ha kihátrálok.

- Tudják mit? Akkor hagyjuk is Mr Smitht! Viszont lenne más, amiben tudnának segíteni.

- Igen? – Carolina halálra vált arca kezdett felengedni, és Edgar is, megtalálva a pénzérmét, nyugodtabban folytatta a trükkje gyakorlását.

- Átolvastam a nyomozati anyagokat. Tudom, hogy Mr Glasbynek azt mesélték, nem láttak senkit bemenni a Csen-házba az öngyilkosság délutánján. Mégis, szeretném, ha még egyszer megpróbálnák felidézni azt a napot: Csen asszony halálának délutánját. Lehetséges, hogy mégiscsak láttak az ablakon kipillantva hasznosat. Talán az lenne a legjobb, ha a szemüket is becsuknák.

A házaspár egyből engedelmesen behunyta a szemét.

- Még előző napról maradt hó, de már nem fagy – idéztem fel. – Hallatszik az olvadó jégcsapok csöpögése. Az ég szürke és felhős. Képzeljék maguk elé a Csen-ház ajtaját! A színét... A délutáni utca csöndjét... Koncentráljanak az ajtóra! – Hagytam egy kis szünetet, aztán határozottan kimondtam: - És most gondoljanak egy emberre, aki a ház küszöbén áll, a karjában egy vagy több régi könyvvel!

Carolina arca továbbra is álmatagon petyhüdt maradt, azonban Edgar szemhéja felpattant. Elkerekedett szemmel bámult rám.

- Könyvek? – visszhangozta felélénkülve. - Láttam valakit. Egy járókeretes, igencsak öreg embert. Ja de várjunk! Ez nem az öngyilkosság napján történt, hanem két vagy három nappal korábban.

Carolina is kinyitotta a szemét, és megragadta Edgar kezét.

- Ó, milyen igazad van, szerelmem! – kiáltott fel izgalommal. – Hogy te mennyire okos vagy! Szerdán történt. Mutatni is fogod az ablakból, hogy hogyan egyensúlyozza a könyveit a járókeretével az a szegény öregecske – csapott át jövő időbe. - Alig bírja mindet megtartani. Két vagy három könyvet visz kesztyűs kezében. És egy szép, fényes, ezüstszürke autót fog vezetni.

- Márkás sportkocsit – toldotta hozzá Edgar.

Ez még akár hasznos is lehet. Mindenesetre, egy új nyom. Ugyanis Glasby jegyzeteiben nem esett szó a gazdagnak tűnő, járókeretes őskövületről, pedig ő megpróbálta összegyűjteni, kik fordultak meg azon a héten a Csen-házban.

- Ha szereznék egy fantomrajz készítőt, fel tudnák idézni, hogyan nézett ki az úr? – érdeklődtem, előrébb dőlve a babzsákfotelban. - Vagy legalább felismernék, ha újra látnák?

- Sajnos, nem hiszem. Az arcát nem látom ilyen messziről – rázta meg a fejét Carolina. - Csak a kalapja és az aranyszínűre festett járókerete tűnik fel.

- Az arcára én sem emlékszem – tette hozzá sajnálattal a férje.

- Honnan tudják, hogy idősebb volt, ha nem látták az arcát?

Edgar tanácstalanul széttárta a karját.

- Nem keltett fiatalos benyomást... – tűnődött el. - A mozgása sem volt olyan kecses, mint az én csodálatos feleségemé. Lomha volt, és nehézkes. Alig bírt el azokkal a könyvekkel...

- Vagy a járókeretével – szólt közbe Carolina.

Edgar rábólintott:

- Lehet, hogy inkább a járókeret volt a hibás, mert mielőtt becsöngetett, lehajolt és többször megigazította. Vagy ezt már csak képzelem? Elég régen volt már...

- Hú, köszönöm, már így is rengeteget segítettek! – reagáltam gyorsan Bonton elmélkedésére. Láttam, hogy kezd meglódulni a fantáziájuk, és nem akartam, hogy még jobban összekeveredjenek valós emlékeik pillanatnyi tévképzetekkel. Így mást kérdeztem: - Miért nem említették ezt az öregembert Mr Glasbynek, amikor felsorolták, kiket láttak az öngyilkosság előtti napokban megfordulni a Csen-háznál?

- Igazság szerint, elfelejtkeztem róla – vallotta be Edgar, és Carolina is egyetértéssel bólogatott. A férfi hozzátette: – Csak most jutott eszembe, a régi könyvekről. Szép, bőrkötétes, antik könyveket vitt a karjában. Talán hármat.

Carolina megcsipkedte a férje könyökét:

- Volt egy másik ember is könyvekkel. Ő is a tragédia hetén látogatott el Lanhoz, egy vagy két nappal korábban, mint a járókeretes. Talán hétfőn.

- Kire gondolsz? – csodálkozott rá Edgar.

- Tudod, az a kis púpos. Mutattam is az ablakból, hogy mennyire hasonlít a kísértetre, akit Párizsban láttam.

- Tényleg, tényleg! Rémlik.

Közbeszóltam:

- Miféle kísértet?

- Egyszer voltam nyaralni egy hetet Párizsban, és a dóm közelében sikerült megidéznem Quasimodo szellemét. Lenyűgöző élmény volt. Sajnos, franciául beszélt, így egy szót sem értettem belőle. Pedig lehetséges, hogy fontos üzenete lett volna számomra.

- És ki volt ez a púpos fickó, akit Csen asszony házánál láttak? – tértem vissza inkább az ügyhöz, látva, hogy a kísértet-sztori hasznossága a nullával egyenlő.

- Nem tudjuk. Annyi rémlik csak, hogy hasonlított Quasimodo szellemére. Őt megismerném, ha újra látnám. Talán még egy rajzolónak is le tudnám írni. Púpos volt, alacsony, és a fél szeme elég csálén állt. Fura kis alak. Nála is könyvek voltak. Nem olyan szép, antik darabok, mint a járókeretes öregembernél, hanem kis, szürke, csapzott könyvek. Régiek és elnyűttek.

- Máskor, korábban is fordultak meg különböző emberek könyvekkel a Csen-házban?

- Lan bélyegeket gyűjt, és az ezzel kapcsolatos szakirodalomból gyakran vásárol. Lehet, hogy ilyesmit hoztak a gyűjtőtársak megmutatni. Vagy eladni... Vagy lehet, hogy ezek az emberek nem is igazi könyveket vittek a kezükben, hanem bélyegalbumokat? Ilyen messziről nem látni rendesen.

- Köszönöm, már ez is sokat segít. – Írtam fel magamnak pár jegyzetet, aztán belesüllyesztettem a telefonomat a táskámba. Nagyjából úgy ítéltem meg, hogy Bontonék mindent elmondtak, amit tudtak vagy akartak. Így hát, barátságosan búcsúzóra fogtam: – Úgy érzem, már épp elég sokáig raboltam az idejüket. Tovább kellene indulnom, de jó lenne, ha még tudnánk folytatni ezt a beszélgetést egy másik alkalommal.

Carolina egyből sajnálkozni kezdett, hogy mennem kell, és a lelkemre kötötte, hogy ha legközelebb erre járok, térjek be újból hozzájuk.

10. fejezet: A szakértő

Mielőtt elmentem volna a rendőrségi irattárba betekinteni a Smith-ügybe, még volt időm leülni egy kávézóban és egy fehércsokis-gyömbéres kávé kortyolgatása közben átfutni néhány feljegyzést a tabletemen. Még az ügy kezdetén összeírtam például magamnak, hogy Glasby jegyzetei szerint kik fordultak meg a Csen-háznál az öngyilkosság előtti napokban. Most ellenőriztem, és megállapítottam, hogy jól emlékeztem: az aranyszínű járókeretes öreget senki sem említette Glasbynek. Ő új nyom. Remek.

A Carolina által Quasimodóhoz hasonlított púpos viszont szerepelt Glasby jegyzeteiben. Mesélték Bontonék és két másik lakó már annak idején is. Annyi volt felírva hozzá, hogy bélyegügy. Glasby ki is húzta a gyanúsítottak közül. Úgy vettem észre, hogy Csen asszony bélyeggyűjtő ismerőseit alapvetően kizárta a gyanúsítottak közül, tekintve, hogy nem forogtak akkora pénzösszegek vagy eszmei értékek, hogy megérte volna ölni értük.

A két rózsás blokk elég borsos tétel volt, de nem feltétlenül elég ahhoz, hogy gyilkossági indítéknak lehessen tekinteni. Neathery kétezer dollárt fizetett értük. Nem rossz összeg, de a Csen-házban akadtak tárgyak ilyen értékben, és – már ha egyáltalán volt tettes – a gyilkos semmit nem vitt el. Miért ölne akkor bárki is egy bő egy héttel korábbi adásvételi tranzakció miatt? Ráadásul az összeg Csen asszony bankszámláján pihent, a tettes hozzá sem férhetett volna. A Stephan Glasby által összegyűjtött anyagokban szerepelt Csen Lan bankszámla-kivonata is, és már tegnap utánanéztem a bélyegblokkok eladásának. Paul L. Neathery bélyegkereskedése az adásvétel hetének pénteki napján elutalta a kétezer dollárt Csen asszonynak. Az ügylet tehát rendben lezajlott.

Viszont a rózsás bélyegek titokzatos eladása továbbra is ébren tartotta az érdeklődésemet. Glasby – úgy tűnt – nem tudott róluk, legalábbis a jegyzeteiben nem foglalkozott velük. Én viszont egyre törtem a fejem. Csen asszony állítólag azt mondta a főnökének, Rootsnak, hogy nagy örömmel megtartja a két gyönyörű blokkot. Aztán mégis rögtön eladta mindkettőt. Miért? Olyan, mintha gond lenne a rokonok küldeményeivel. A rizspárlat sztorija is teljes homály, ráadásul azt állítólag nem is ők küldték, és Csen asszony a ládikóban kapott bélyegblokkal is furcsán sáfárkodott. Lehet vajon összefüggés? És ha van, akkor mi?

Ilyesmiken tűnődtem vagy egy órán keresztül.

Délben aztán összeszedelőzködtem, és átmentem a rendőrségi irattárba. Nagy szerencsém volt, ugyanis a szolgálatban lévő ügyintéző ismerte Rault, így nem foglalkozott az általam felmutatott meghatalmazással, hanem rögtön terelni kezdett egy íróasztallal, számítógépekkel és polcokkal felszerelt helyiség felé.

- Már mindent előkészítettem, hölgyem. A Smith-ügy összes olyan iratát, ami ilyen rövid idő alatt elérhető volt nálunk. Az elektronikus formában rendelkezésre álló adatokat pedig egy szolgálati gépről tekintheti meg. – A fontoskodó férfi röviden tudatta velem a dokumentumok használatának szabályait, miközben követtem a helyiség felé egy folyosón keresztül. - Tudok még segíteni?

- Nem hiszem, köszönöm – hárítottam el.

Sajnos azonban nem sikerült ennyivel elejét vennem a további társalgásnak, ugyanis a fickó derűsen rákérdezett:

- És, hogy van, Gomez hadnagy? Ja, várjunk csak, már előléptették kapitánnyá, amióta áthelyezték, igaz?

- Gomez kapitány tudtommal jól van, bár nem ápolok vele szorosabb kapcsolatot. – Válaszom a szándékoltnál kimértebbre sikeredett, mert egyáltalán nem esett volna jól Raulról beszélgetni.

- Szereti vajon azt a kis porfészket, ahová a felettesei elsuvasztották?

- Nem tudom.

- ... Vagy visszavágyik ide a nagyvárosba?

- Nem tudom.

Bár feleleteim elég kelletlenek és tömörek voltak ahhoz, hogy bármilyen empatikus embert elriasszanak a párbeszéd forszírozásától, az irattáros mégis folytatta:

- Alig találkoztam vele azóta. Talán kétszer-háromszor, akkor is mindig elfoglalt volt, és csak munkaügyben járt erre. Biztosan rengeteget dolgozik, igaz?

- Nem tudom.

- Még mindig annyira sokat túlórázik, mint itt?

- Fogalmam sincs.

- Na, és elvette már feleségül azt a detektívnőt, akivel nyáron összejött?

Megtorpantam, és éreztem, hogy minden csepp vér kifut az arcomból.

- Mi... micsoda?! – leheltem erőtlenül. - Tessék?

- Hát, hogy elvette-e már a barátnőjét? Volt egy bájos kis detektívnő...

- Miért vette volna el? – nyögtem ki egy értelmesnek tűnő reakciót. – Nem tudok ilyesmiről.

- Amikor augusztusban utoljára találkoztam vele, azt mesélte, hogy éppen összejött egy detektívnővel, akit szeret, és hogy biztos benne, hogy fél éven belül meg fogja kérni a kezét. Sosem hallottam korábban az érzéseiről beszélni, szóval láttam, hogy komoly a dolog... Azóta eltelt már vagy öt hónap. Mostanra nyilván eljegyezte a nőt.

Körülbelül úgy bámulhattam a szerencsétlen irattárosra, mintha a rosszullét kerülgetne. Legalábbis eléggé aggódó arccal pislogott rám. Egy-két pillanatig én is azt hittem, hogy menten elájulok, a szívem olyan erősen vert. Végül aztán sikerült összeszednem magam, és ismét elindultam a folyosón, elfordítva a fejem.

- Úgy vélem, hogy ebből nem lett semmi. – Csak ennyit válaszoltam halkan.

És ezúttal végre az irattáros ejtette a témát. Helyette a saját esküvőjéről kezdett mesélgetni.

*

Két órát töltöttem az irattárban a Richard Smith-ügy iratait olvasva.

Ha Raul magától nem mondta volna el, hogy ő is részt vett a véres lövöldözés kivizsgálásában, most megláthattam a saját szememmel is, ugyanis néhány dokumentumot ő készített el.

Elég vicces volt, hogy anélkül, hogy ellenőriztem volna, melyik iratot ki írta alá, ránézésre meg tudtam különböztetni a Raul által kitöltötteket. Az általa kiállított iratok ugyanis kábé hússzor aprólékosabbak voltak, mint a többiek által megírtak. Ja, és a legtöbb rovathoz beszúrt egy sor hivatkozást is, különböző szabályzatok és előírások 86. pontjának 972. alpontjait és C tételeit meg hasonlókat citálva. Természetesen ilyeneket rajta kívül senki nem csinált.

Miután átfutottam az ügy általános ismertetését, és nagyjából felmértem az összes szereplőjét, nekiláttam a részleteket böngészni. Hosszas bogarászás után észrevettem a telefonhívások listáin egy infót, ami egyből felvillanyozott.

*

Mivel úgy ítéltem meg, hogy még pont belefér az időmbe Neathery rózsás bélyegeinek megtekintése előtt a bélyegszakértő meglátogatása is, előkerítettem a táskámból a papirost, amelyre Paul Neathery felírta a szakember elérhetőségeit.

Cím, telefonszám és egy név: Walter Olcott. Na, lássuk ezt a Mr Olcottot!

A Neathery által megadott cím egy poros, kihalt kis utcában rejtőzött. Az út olyan keskeny volt, hogy félig fel kellett parkolnom a repedezett, ápolatlan járdára, hogy a kocsimat lehetőleg ne húzzák meg más járművek.

Olcott „szakértői laboratóriumát” egy rozsdásodó táblácska hirdette egy omladozó társasház egyik lakásának csengőjénél. Nem túl megnyerő.

Becsöngettem.

Hamarosan vontatott léptek közeledtek. Majd hosszas fémcsörgés és csikorgás, ahogy az illető csak ötödjére talált bele a zárba a kulcsával. Aztán a nyíló ajtóval vodkaszag csapta meg az orromat, és elővonszolódott egy meglehetősen siralmas állapotban lévő alak. Alig tudott rám fókuszálni, annyira részeg volt, és teljességgel félregombolt, koszfoltos ingén is látszott, hogy nincs képben. Elég volt egyetlen pillantást vetnem rá, és tudtam, hogy megtaláltam a Carolina Bonton által Quasimodóhoz hasonlított fickót. A férfi szinte amorf módon púpos volt, alkatát eltorzította a vállai fölé emelkedő kinövés egészségtelen görbülete. Viszonylag fiatal kora ellenére – nagyjából harmincöt-negyvennek néztem – az arcbőre viaszszínű gyűröttséggel fehérlett. És alacsony volt, ahogy Carolina is leírta. Még az egyik szeme is csapottan, féloldalasan süllyedt az üregébe.

- Mit akar? – morrant rám az ittas fickó rekedten.

- Jó napot kívánok! Walter Olcottot keresem.

- Minek?!

- Frida Lorne vagyok, magánnyomozó, és Paul Neathery bélyegkereskedő irányított Mr Olcotthoz egy általam vizsgált ügyben.

A férfi arca nem vált barátságosabbá. Maga elé dörmögve válaszolt:

- Felhívott Paul, hogy lesz valami ilyesmi. És? Mit akar itt?

- Ön Mr Olcott?

- Mi van, ha igen?

- Visszajöjjek esetleg alkalmasabb időpontban? – kockáztattam meg a kérdést.

- Nem kell visszajönni. Mondja a kérdéseit most, essünk túl rajta!

- Ön Mr Olcott? – ismételtem el.

Kis csend.

- Én vagyok – morogta aztán.

- Megengedi, hogy bemenjek? Még sosem láttam, hogyan néz ki egy bélyegszakértő munkahelye.

Walter Olcott arrébb dülöngélt az ajtóból egy fintorral, és utat engedett. Könyvespolcokkal teli, szűkös, fullasztóan ablaktalan helyiségbe jutottam. Ami kis helyet nem foglaltak el az öreg könyvek, ott íróasztalok álltak, és fölöttük fémkarok különböző kerek és szögletes lencséket tartottak az alattuk kiterített papírok vizsgálatához.

- Ha lever valamit, kifizeti! – dörmögte mögöttem Olcott.

A figyelmeztetést hallva inkább letettem a táskámat és a kabátomat a bejárat melletti üres asztalka lapjára, és terheimtől megszabadulva jártam körbe a telezsúfolt helyiséget.

- Láttam az ajtajánál kitett táblán, hogy laboratóriumként hivatkozik erre a helyre – jegyeztem meg közben. – Nem igazán tűnik laborszerűnek...

- Menjen át a másik helyiségbe! – vakkantotta Olcott a háttérben.

Elindultam a helyiség végéből nyíló újabb szoba felé. Az ajtó mellett kiszúrtam öt bekeretezett iratot a falon – az összvissz dekorációt. Öt oklevél.

- Öt diplomája van? – kérdeztem rá, megállva a dokumentumok előtt.

- Művészettörténet, kémia, vegyészmérnök, történelem és ógörög nyelv. – Olcott hangja rosszkedvű és morózus maradt, egy árnyalatnyi büszkeséggel sem telt meg. Némileg viszont, úgy tűnt, kijózanította érkezésem, mert a beszéde egyre tisztábbá vált.

- Szép teljesítmény – mondtam rá, majd bementem a következő helyiségbe. A férfi nem követett azonnal, így egy darabig eredménytelenül tapogatóztam villanykapcsoló után a tök sötét szobában. Amikor végre benyomtam egy gombot az egyik közeli asztal sarkán, akkor is csak az asztal lapjában gyulladt fehér fényű világítás, éles fénybe vonva a bútordarab felszínét és a fölötte tornyosuló sötétséget.

- Miért a vizsgálóasztal kapcsolóját nyomkodja? – dohogott Olcott. Utánam csoszogott, és feloltotta a megfelelő helyen a villanyt. Ahogy fényárba borult a helyiség, megláttam, hogy a kicsempézett szoba kémcsövekkel, mikroszkópokkal és mintatartó üvegtégelyekkel van telepakolva.

- Itt végzem az anyagok laboratóriumi vizsgálatát – adta meg a magyarázatot Olcott.

- És mihez kell ez a kivilágítható asztal?

- Még ennyit sem tud? Na, várjon, megmutatom! – A férfi kicsámpázott a laborszobából, és keresgélni kezdett a könyvespolcokon. Én addig közelebbről szemügyre vettem a kémcsöveket, de nem sok mindent tudtam megállapítani a tartalmukról. Abban viszont majdnem biztos voltam, hogy az oldalsó polcon álló üres vodkás üvegek sora nem az eredetiségvizsgálatokhoz tartozik.

- Hallotta már azt a szót, hogy „vízjel”? – Olcott megérkezett, kezében két bélyeget tartva.

- Persze. Egyszer vizsgáltam egy bankjegyhamisítási ügyet is.

- Hát, akkor meg minek kérdez olyan ostobaságot, hogy mire kell a kivilágítható vizsgálóasztal!

- Miért? A bélyegeken is van vízjel?

Olcott letette egy tartókeretbe foglalt üveglapocskára a két bélyeget a világító asztal fölé, aztán intett, hogy tekintsem meg közelebbről:

- Nézze meg, és máskor előbb gondolkodjon, aztán beszéljen!

Odahajoltam, és engedelmesen tanulmányozni kezdtem a két egyformának tűnő bélyeget. Az alulról érkező, fehér fényben valóban kirajzolódott, hogy vízjelet tartalmaznak, méghozzá kis eltérések is látszottak.

- Ó, oké, látom – bólintottam, és elléptem a bélyegek mellől. – Köszönöm.

- Fog majd kérdezni az ügyről is, ami miatt jött, vagy csak okvetetlenkedik?

Azt már láttam, hogy nem kevés türelemre lesz szükségem ehhez az emberhez.

- Szándékomban áll kérdezni az ügyről... Emlékszik Csen Lanra? Egy hölgyről van szó, aki nagyjából egy éve öngyilkosságot követett el.

- Tudom, ki volt.

- Mennyire ismerte?

- Bélyeget vizsgáltam neki, és a házába is elmentem egy csereügyben. Én is bélyegeket gyűjtök, ő is bélyegeket gyűjtött. Ennyi. Háromszor találkoztam vele.

Hát, ez nem sok.

- Mit gondolt, amikor megtudta, hogy öngyilkos lett? – kérdeztem mást.

- Nem lepett meg. Látszott rajta, hogy lelki bajok gyötrik.

A válasz meghökkentett, ugyanis eddig senki az égvilágon nem mondott olyasmit, hogy lett volna kézzel fogható előjele a szörnyű tettnek.

- Lelki bajok? – visszhangoztam. – Mire gondol?

- Ki volt borulva. Remegett. Cikázott a tekintete – sorolta Olcott. – A kézfeje össze volt karmolászva. Saját magának csinálta, idegességében.

- Mikor látta ilyennek?

- Mindig ilyennek láttam. Csak a halála előtti két hétben találkoztam vele, összesen háromszor. Tudtam, hogy ártani fog magának, mert annyira nyugtalan volt.

- Csen asszony adott magyarázatot arra, miért ilyen kétségbeesett?

- Meghalt a férje, és úgy érezte, nem bírja elviselni ezt a csapást.

Hát, ez furcsa. Csen asszony közvetlen ismerősei nem látták rajta a túlzott idegességet, de ez az antiszociális, abszolút nem bizalomgerjesztő Olcott igen?!

Rásandítottam a fickóra, de az csak mordan meredt rám, rosszkedvű barátságtalanságon kívül mást nem lehetett leolvasni az arcáról.

- Mit gondol, én most milyen hangulatban vagyok? – kérdeztem rá.

- Nem értem a kérdést.

- Ha, mondjuk, holnap azt közölnék, hogy fejbe lőttem magam egy pisztollyal, mit mondana, látta-e rajtam előjelét?

- Nem tudom. Nem ismerem magát.

- Csen Lannal is csak háromszor találkozott a halála előtti hetekben, nem?

Olcott zavartan megdörzsölgette a mélyebben ülő szeme fölött a bőrt, vágyódó pillantást lövellve a vodkás üvegek felé.

- Ő rajta határozottan látszott, hogy ki van borulva – dünnyögte maga elé.

- A holttesten nem voltak karmolás-nyomok. Egészen biztos vagyok benne, hogy Csen asszony nem karmolászta össze a keze fejét a halála előtti napokban.

Olcottot feszélyezetté tette az ellentmondás, és dadogni kezdett:

- Akkor... akkor lehet, hogy arra rosszul emlékszem.

- Ahhoz képest az előbb még elég határozottan állította.

- Ki emlékszik már minden részletre ennyi idő távlatából? – A férfi ekkor elfordult, és az ajtó felé mutatott. - Most pedig elegem van a kérdéseiből. Menjen innen, hagyjon dolgozni! Viszlát!

Nem lepett meg a kiutasítás, de azért még próbálkoztam:

- Szeretnék kérdezni bélyegblokkokról és egy aranyszínű járókeretes öregecskéről is...

- Viszontlátásra!

- Rózsa volt a bélyegeken.

- Nem válaszolok több kérdésre, hiába erőlködik!

- De...

- Viszlát!

A fejem csóválva visszatértem a könyvespolcokkal telerakott másik szobába, hogy felhúzzam a kabátomat.

11. fejezet: Reggel

Délután fél négyre volt időpontom a kínai, rózsás blokkok megtekintésére, így Walter Olcott meglátogatása után egyenesen Neathery bélyegboltjához hajtottam. Paul Neatheryt valóban benn találtam az üzletében. Az elegáns, gesztenyebarna mellényt és vasalt inget viselő, kopasz férfi éppen egy szintén jól öltözött vevőjétől köszönt el: egy idős úrtól, aki nagy csomagnyi bélyeget vásárolt, és büszkén masírozott ki velük.

Neathery kijött a pult mögül az üdvözlésemre. Hellyel kínált egy széken, amelyet az egyik üvegvitrin mellől húzott elő.

- Hát, Mr Olcott nem volt túl segítőkész... – jegyeztem meg, miközben egyik lábamat a másikon átvetve leültem a felajánlott székre. - Két-három kérdés után kirúgott a műhelyéből.

- Igen? Pedig direkt felhívtam tegnap, és megkértem, hogy próbáljon meg segíteni. – Neathery arcán szabadkozó kifejezés jelent meg. – Sajnálom, hogy így alakult. Walter elég... különleges eset.

Odafordultam egy polchoz, és felületesen nézegetni kezdtem az eladásra kínált bélyegek sorát:

- Miért dolgozik együtt egy olyan elriasztó alakkal, mint Mr Olcott? Nem hiszem, hogy egyetlen ügyfelet is arra inspirálna, hogy visszatérjen. Ön pedig egy rutinos üzletember. Kétlem, hogy puszta szánalomból vagy együttérzésből adna munkát.

- Valóban nem erről van szó. Hanem arról, hogy Walter a legjobb szakember, akit ismerek. – Neathery hangja teljes határozottsággal csendült. – Meglehet, hogy nem rendelkezik túl barátságos természettel, de a szaktudása hiánytalan. Sokat köszönhetek neki.

- Például?

- Például még sosem tévedett a hamisítványok felismerésében. A legkétségesebb esetet is ki tudja bogozni.

- Igazán? És Ön ezt hogyan tudja ellenőrizni?

Neathery általában nyájas, ernyedt arcvonásai most megkeményedtek.

- Kisasszony! Méltatlannak érzem ezt a kérdésfeltevést Walter munkásságával kapcsolatban. Nem vagyok az a típusú ember, aki külsőségek alapján ítél, ezért szerencsére volt alkalmam megismerni Waltert, és meggyőződni arról, hogy remek szakember. Még soha semmilyen szakmai panasz nem érkezett rá.

Abbahagytam a bélyegek mustrálását:

- Ha Ön mondja...

Neathery erre már nem felelt semmit, hanem inkább kivett a kasszát tartó pult alól négy üveglemezt. Két bélyegblokk volt közéjük beszorítva. A blokkok közepén lévő bélyegek hatalmas fejű, kinyílt, piros és rózsaszín rózsákat ábrázoltak ezernyi dús szirommal. A bélyegek sarkaiban pedig apró, fekete, kínai írásjelek húzódtak.

- Itt van az áru, amelyet meg kívánt tekinteni. Csen asszony ezt a két bélyegblokkot adta el nem sokkal a halála előtt. – Neathery letette elém egy vitrin tetejére a két bélyegblokkot.

Közelebb hajoltam.

- Egyformák? – kérdeztem rá csodálkozva, ugyanis az eddigi elmondások alapján úgy képzeltem el, hogy két enyhén különböző, de összetartozó bélyegblokkról van szó.

- Nem egyformák, van közöttük egy alapvető különbség. – Neathery odamutatott az egyik bélyegblokk sarkára, ahol egy bélyegző elmosódott, sötét lenyomatának foltja húzódott. – Az egyik járt már postai forgalomban, a másik nem.

- És ez gyűjtési szempontból mit jelent? Egy gyűjtő megtartaná mindkettőt vagy csak az egyiket?

- Az illetőn múlik, hogy hogyan építi fel a gyűjteményét. Van, aki csak postatiszta bélyegeket helyez el a tematikus gyűjteményében, van, aki viszont egyaránt keresi a postatiszta és a bélyegzett példányokat is.

- Melyik fordult már meg a postán? Amelyik régebb óta megvolt Csen asszonynak, vagy amelyiket a rokonai a halála előtt ajándékba küldtek neki?

Neathery tett egy szórakozott mozdulatot a két üveglapocska közé szorított blokk hajszálpontosan párhuzamosra igazítására, miközben egykedvűen felelt:

- Ilyen részleteket sajnos nem tudok.

Megnéztem alaposan a bélyegzőlenyomatot is, és aztán megint a blokkokon szereplő rózsákat.

- Mennyiért vette ezeket Csen asszonytól? – kérdeztem úgy, mintha nem tudnám.

- A kettőt együtt kétezer dollárért.

- Mennyi a katalógus szerinti áruk?

- A bélyegzőlenyomat nélkülinek ezerszáz euró, a lebélyegzettnek ötszázötven euró.

Nem törődve a Neathery által végzett igazításokkal, lazán megforgattam magam előtt az üveglemezkéket, hogy több szögből is szemügyre tudjam venni a rózsás bélyegeket. Közben gondolatban átváltottam az euró-árat dollárra. A pillanatnyilag érvényes középárfolyam szerint a bélyegblokkok durván ezernyolcszáz dollárt érhettek a katalógus szerint.

- Csen asszony kifejezetten jól járt az eladással, nem? – érdeklődtem, futólag felpillantva.

- Annak idején igen, de elképzelhetőnek tartom, hogy a két bélyegblokk hosszabb távon bőven hoz majd hasznot nekem – válaszolta Neathery meglepő nyíltsággal. – Az árak sok tényezőtől függnek, rugalmasan változnak.

Egy darabig csöndben tanulmányoztam a rózsás bélyegeket, csak aztán folytattam a kérdezést:

- Mondja csak, miért nem adta még el ezt a két drága bélyegblokkot?

- A szakértőm, Walter javasolta, hogy ne. Előfordul, hogy értékesebb példányok esetén így tesz. Ő ugyanis jobban belelát a régiségek értékállóságával és esetleges drágulásával kapcsolatos folyamatokba, mint én. A két bélyegblokk pedig több mint ötven éves. A modern üzletelés az én területem, de a múltbéli tendenciákat ő ismeri jobban. A kettőt összeillesztve dolgozunk.

- Értem. Tehát Mr Olcott külön figyelmeztette egy évvel ezelőtt arra, hogy egyelőre ne adjon tovább a rózsás bélyegblokkokon?

- Nyomatékosan javasolta, én pedig hallgattam rá.

Neathery észrevette elkomolyodó arckifejezésemet, ugyanis megjegyezte:

- Ha esetleg arra gondol, hogy Walter bármi kárt okozott a tanácsával, akkor kérem, vesse el az ötletet! Már tíz éve ismerem, és soha nem volt okom kételkedni a szakértelmében.

Nem válaszoltam erre semmit, csak visszafordultam a bélyegek nézegetéséhez.

*

Mrs Blackhawk egy csalódott fejrázással ült be mellém a kocsim ülésére:

- Nincs meg a rizspárlatos hagyomány. Igazán próbálunk mindenfelé utána olvasni. Hu professzor egy tucat ismerősét is végigtelefonálta már Kínában, és mégsincs eredmény.

- Ne búsuljon, ha be tudjuk bizonyítani, hogy ilyen hagyomány nem létezik, az is fontos felfedezés – biztattam. – Csak abból más jellegű következtetéseket tudunk levonni.

- Remélem, ér majd valamit a nyomozás szempontjából.

- Egész biztosan.

Az öregasszony rendezgetni kezdte a holmiját az autóm ülésén:

- Te mire mentél ma?

- Voltam Bontonéknál. A házaspár látott egy aranyszínű járókeretes öreget a Csen-háznál, pár nappal az öngyilkosság előtt. Azután sikerült megismerkednem egy Walter Olcott nevű goromba pokróc bélyegszakértővel, aki állítólag csak háromszor találkozott Csen asszonnyal bélyegügyben. Viszont fura dolog történt. Azt állította, hogy észrevette Csen asszonyon a kétségbeesést és lelki gyötrődést.

- Ebben mi a fura?

- Az, hogy sem az asszony gyerekei, sem a legközelebbi ismerőse, Stephan Glasby, sem a főnöke nem látott rajta semmit. – Elindítottam a kocsit beszéd közben, úgy tettem hozzá: - Pont egy félidegen vette volna észre? Aki ráadásul nem is tűnik éppen az empátia koronázatlan királyának...

- Mi lehet a magyarázat?

- Hát, szerintem az, hogy Mr Olcott vagy jobban ismerte Csen asszonyt, mint ahogy állítja, vagy hazudott, vagy tévedett.

- Hogy lehet ilyesmiben tévedni? – csodálkozott rá szomszédasszonyom a felvetésre.

- Vagy úgy, hogy Mr Olcott pocsék megfigyelő és borzalmas emberismerő, vagy úgy, hogy annyira beivott, hogy beszámíthatatlanok az emlékei a Csen asszonnyal való találkozásairól.

- Miért gondolod, hogy iszik?

- A laborja polcán kapásból legalább hat üres vodkás üveget láttam. Ha ez nem alkoholizmus, akkor semmi sem az.

- Lehet, hogy harmincfős társaság itta meg az italokat, mert nagy vendégjárás volt nála...

Erőteljesen megráztam a fejem, vad röpködésre bírva vörös tincseimet:

- Kizárt.

- Jól van, ez esetben nem ő a legmegbízhatóbb megfigyelő. Miért költene viszont egy történetet Csen asszony lelki állapotáról?

- Mondjuk, mert zavarja a nyomozásom, és azt szeretné, ha mielőbb abbahagynám. Márpedig, ha bebizonyosodna számomra Csen asszony öngyilkossága, akkor leállnék. Talán ő is erre a következtetésre jutott, és ezért győzködni akart, hogy Csen asszony valóban kétségbeesett és kilátástalan lelki állapotban volt.

- Nem tűnik indokoltnak, hogy így ismeretlenül bele akarjon folyni a nyomozásba.

- Valóban nem – értettem egyet.

- Az nem lehet, hogy igazat mondott, és a szegény nő tényleg összeomlott a szeme láttára kevéske találkozásaik egyike során?

- Mr Olcott viselkedése alapján eléggé nehezen elképzelhető, hogy bármilyen épeszű ember pont neki öntené ki a szívét. Persze, láttam már cifrább dolgokat is nyomozásaim során, de szinte kizárható. Maradjunk annyiban, hogy minden más verzió valószínűbb.

*

Másnap reggel még alig ébredtem fel, amikor látogatóm érkezett. Már letusoltam, és éppen a fogamat mostam, álmosan hallgatva a csincsillák neszezését, amikor a csengőm éles hangja hasított keresztül a házam csöndjén.

Először nem túl lelkesen köpködtem ki a habot és kerestem egy-két felkapható ruhadarabot. Aztán viszont tudatosult bennem a fél percnél tovább tartó, tapintatlanul hosszú csengetést hallva, hogy korai látogatóm valószínűleg a rendőrkapitány lesz, így megörültem. Megigazítottam szertekócolódott vörös tincseimet, és csak a hálóingemet húztam magamra. Könnyű léptekkel siettem ajtót nyitni.

Valóban Raul állt a küszöbömön, talpig rendőri egyenruhában. Sajnos, a hajzselé megint előkerült, szokás szerint félreigazította a haját unalmas rendbe, de még a hatása alatt álltam annak, amit az irattáros mesélt, így még ez sem tudta kedvemet szegni. Közelebb léptem hozzá, miközben finoman súgtam:

- Nem gondoltam volna, hogy beugrasz így munka előtt, de cseppet sem bánom... - És oda akartam hozzá simulni, azonban a rendőrkapitány eltolt magától.

- Most nem magánügyben jöttem. Öltözz fel, bemegyünk a rendőrségre!

Két-három lélegzetvételnyi ideig értetlenül pislogtam rá, aztán csak annyit mondtam:

- Dehogy megyünk!

- De, megyünk. Névtelen feljelentés érkezett, hogy hamis engedélyekkel illetéktelenül megtekintettél bizalmas rendőrségi dokumentumokat a rendőrségi irattárban. Úgyhogy beviszlek, és felvesszük a vallomásodat.

Névtelen feljelentés?! Ez meg mi az ördög? Mrs Blackhawk képes lett volna így kora reggel feldobni a zsaruknál? Mert hogy rajta kívül senki nem látta, amikor a hamis meghatalmazást írtam, az biztos... Vagy mi folyik itt?

- Ööö... Micsoda? – Egy pár másodpercig még megütközve bámultam a rendőrkapitányra, de aztán sikerült végre felocsúdnom: - Ugyan már! Én ilyet sosem tennék! Képtelen rágalom!

- Ezt a szöveget inkább hagyd meg egy színjátszó körbe! – Raul durván taszított rajtam egyet a szoba felé. – Öltözz, mert most rögtön indulunk!

- De hát én semmi rosszat nem csináltam, esküszöm! A közelében sem jártam titkos iratoknak!

- Komolyan azt hiszed, hogy mielőtt idejöttem, nem néztem utána annak, mi történt? De majd a vallomástételed során lesz alkalmad mesélni az e-mailezésről és az aláírásom meghamisításáról!

Beláttam, hogy nincs értelme tettetnem az ártatlant, ezért átballagtam a nappalimba. Előkerítettem egy pólót és egy farmert az egyik szekrényből, aztán elkezdtem lehúzni a hálóingemet. Raul félrefordította a fejét, és a csincsillák ketrecére szegezte a tekintetét, amíg átöltöztem.

Hamarosan csatlakoztam hozzá a kijáratnál. Azért még egyszer próbálkoztam:

- Lehet, hogy félreértés. Muszáj ennyire alaposan kivizsgálni?

Sajnos, úgy tűnt, ez volt az utolsó csepp a pohárban, ugyanis a rendőrkapitány sötétbarna szeme ijesztően felvillant. Rám förmedt magából kikelve:

- Megbolondultál?! – Kitépte a kezemből a kulcsomat, amikor éppen komótosan előhámoztam volna a táskámból. Egy rántással bezárta vele mögöttünk a kaput, majd visszavágta a kulcscsomót a táskámba. – A Smith-ügy dokumentációja szigorúan titkos rendőrségi tulajdon! Könyörgöm, Frida, tényleg elment a józan eszed?! Hogy tehettél ilyet?!

Dühtől lángoló tekintettel elcibált a padka mentén parkoló rendőrségi autó felé.

- Eddig is azt gondoltam, hogy túl sok minden kitelik tőled, de ezt mégsem hittem volna... – morogta maga elé útközben.

- Nem kell ennyire túldramatizálni egy ilyen apróságot – próbáltam félbeszakítani, de nem jött össze.

- Felfogod, mit műveltél?! – vetette oda ismét felizzó haraggal. – Nem csak alávaló szabálysértést követtél el, hanem az állásomat is veszélybe sodortad! Ha kiderül, hogy hagytam, hogy az alkalmi szeretőm visszaéljen a hivatali telefonomon található adatokkal...

- Jól van, nyugi, majd azt vallom, hogy az irodádból loptam el a telót, és te nem tehetsz semmiről.

Megnyugtatási kísérletem azonban teljes kudarcba fulladt. Raul csak még jobban kiakadva hördült fel:

- Még pont az hiányzik, hogy hazudozzál is! Már így is épp elég törvénysértést követtél el! Úgy fogjuk dokumentálni az esetet, ahogyan történt. És reménykedjünk abban, hogy a belső ellenőrzés során nem fogják súlyos kötelességmulasztásnak tekinteni, hogy nem védtem meg jobban a bizalmas adatokat, és nem fognak azonnali hatállyal felfüggeszteni!

Lenyomott az egyik ülésre, aztán beszállt ő is, és elindította a rendőrautót. Az útra szegezte a tekintetét, amikor újra megszólalt:

- Csak azért csábítottál el egy-két éjszakára, hogy rendőrségi adatokat lophass tőlem?

- Miért? Talán én beszélek rólad lenéző hanghordozással alkalmi szeretőmként?!

Erre már inkább nem válaszolt semmit, csak beletaposott a gázba.

Én pedig elkezdtem újból azon tűnődni, hogy vajon mi történhetett. Ugyan ki jelentett fel, és miért? Nem tetszett ez a fejlemény. Nem is annyira az okozott kényelmetlenségek miatt, hanem sokkal inkább azért, mert értetlenül álltam az eset előtt. És egy dologban biztos voltam: ha egy ilyen szituban nem értek valamit, az jót nem jelenthet.

Amikor megérkeztünk a rendőrségi épülethez, és a rendőrkapitány már leparkolta az autót, a karjára tettem a kezem. Megállítottam, mielőtt kiszállhatott volna:

- Nem beszélhetnénk ezt meg még egyszer?

- Erről nekünk magánszemélyként nincs több megbeszélnivalónk. Benn majd két kollégám felveszi a vallomásodat.

- És ha megoldhatnánk?

Raul a táskájában kezdett pakolászni. Rám sem nézett, és nem válaszolt. Én viszont még nem adtam fel:

- Figyelj, lenne egy ötletem! Légyszi, ne akadj ki rögtön rajta, hanem gondold végig! Mi lenne, ha azt mondanád a kollégáidnak, hogy téves volt a feljelentés? És... szóval... mondhatnád azt, hogy tényleg engedélyezted az irattári kutatást...

- De nem engedélyeztem. – A rendőrkapitány csak ennyit vágott közbe, még mindig a táskáját igazgatva.

- Jó, de ha mégis azt mondanád... akkor senkinek semmi baja nem lenne. Én nem csináltam rosszat, csak nyomoztam. Közvetve pont te adtad a Csen-ügyet. Szóval, nem is lenne nagy hazugság azt állítani, hogy a te megbízásodból jártam el. Senkinek nem fogok ártani a tudással, amit megszereztem, erre megesküszöm. Egy olyan családanya rejtélyes halálát szeretném tisztázni, akit egyre valószínűbb, hogy meggyilkoltak. Szeretném elérni, hogy a szerettei végre lezárhassák magukban a múltat, és aki bűnös, azt utolérje az igazság keze. Lehet, hogy a módszereim nem a legtisztábbak, de jót akarok, és nem bántok ártatlanokat. Csak tudást akartam szerezni a további kutatásaimhoz. Ennyi. - Tartottam egy kis szünetet, aztán folytattam: - És most gondolj bele, hogy mindkettőnket meghurcolnak, ha bevalljuk az igazat. Mi értelme lenne? Téged a belső ellenőrzés zaklat majd, és darabokra szedi a magánéletedet. Ellenem meg eljárás indul, felfüggesztettet vagy bírságot kapok, ráadásul bevonhatják a detektívengedélyemet... Kinek hiányzik ez?

Amikor a rendőrkapitány nem felelt semmit, még hozzátettem:

- Ki nyerne vele? Senki. Mindenkinek csak rosszat tennénk.

- És akkor azt javaslod, hogy tegyek hamis vallomást?! – csikordult Raul kérdése.

- Nem kell ezt ilyen szélsőségesen megfogalmazni. Csak picit szépítenél az eseten...

- De lényegében erről van szó, igaz?

- Hát, olyasmi, de...

Nem tudtam folytatni, ugyanis a rendőrkapitány kivett a táskájából egy tenyérnyi hangrögzítő készüléket, és felmutatta felém.

- Felvettem ezt a beszélgetésünket – közölte rezzenetlen hidegséggel –, így most már nem csak okirat-hamisítással és jogellenes szakmai előnyszerzéssel gyanúsítalak, hanem hivatalos személy befolyásolásának kísérletével és bűncselekmény elkövetésére biztatással is. Úgyhogy ezennel letartóztatlak. Ha most rögtön bejössz velem önként, nem bilincsellek meg erre a pár lépésnyi távolságra. – És elkezdte a jogaimat sorolni.

12. fejezet: A múlt

- Na, lelkecském, bíztam benne, hogy pár napig a sitten ülsz majd, de úgy látom, gyorsan kiengedtek – üdvözölt szomszédasszonyom kaján bazsalygással, amikor kora délután beestem az irodám ajtaján. Mrs Blackhawk az íróasztala melletti széken ült, és éppen egy pulóvert kötögetett teljes nyugalommal. Honnan tudja egyáltalán, hogy a rendőrségről jövök? Látta, amikor reggel bevitt a rendőrautó? Nem semmi, hogy a nap legkülönbözőbb időpontjaiban képes leselkedni...

- Azt hiszi, ez vicces? – nyögtem fel, odalépve a kávéfőzőhöz. - Nem tartottak benn, de eljárást indítottak ellenem, úgyhogy mehetek majd előbb-utóbb a bíróságra. A vallomásomat felvették, órákon át bombáztak keresztkérdésekkel, és egész papírhegyeket írattak alá. Ja, és kimentek házkutatást tartani nálam, úgyhogy most éppen széttúrják a házamat. Szerintem, folyamatban van az irodámra kiterjedő parancs kiállítása is, csak azt még nem tudták megszerezni. Mindenesetre itt hagyom majd a zsaruknak a kulcsot a portásnál, mi pedig a mai napot a nagyvárosban töltjük, mert eszem ágában sincs végignézni, ahogyan felforgatnak mindent.

- Ejha! – Asszisztensem igazított egyet a mellette pihenő fonálgombolyagon. – Mivel gyanúsítanak?

- Valaki feldobott a rendőrségi irattár miatt. – Keresni kezdtem a fahéjat és a tejszínhabot a készülő kávémhoz. – Némileg még el is fajult a helyzet, mert megpróbáltam rábeszélni Rault, hogy kendőzzük el az ügyet. Sajnos, nem volt vevő az ötletemre. Olyannyira nem, hogy egy zárka mélyén kötöttem ki. Kénytelen voltam kihasználni az egyetlen engedélyezett telefonálási lehetőségemet és felhívni Stephan Glasbyt, hogy segítséget kérjek. Jófej volt, mert rögtön közbenjárt az érdekemben, még egy Mortimer-kaliberű büntetőjogi ügyvédet is szerzett egy órán belül. Remélem, az a cápa simán lesöpri majd az asztalról a súlyosabb vádpontokat, és a végére legfeljebb egy pitiáner szabálysértést varrnak a nyakamba. Mert azt mondanom sem kell, hogy Raul olyan bűnlajstromot állíttatott össze nekem emiatt az egyetlen kis irattári akcióm miatt, mintha legalábbis az állam megdöntésén munkálkodtam volna... Szerencsére így, hogy Mr Glasby kezeskedett értem, a vallomásom felvétele után rögtön elengedtek. Ettől függetlenül nem rózsás a helyzet.

- Hát, bogaram, ez tényleg nem hangzik jól. – Szomszédasszonyom félretette a kötést.

Én pedig lerogytam a székemre, hogy nagyot kortyolhassak a kávémból:

- Mégis, mi történhetett? Szívből remélem, hogy nem Ön mószerolt be...

- Persze, hogy nem. Utoljára a szeptemberi kerti-partid estéjén jelentettelek fel, csendháborításért.

- Az Ön volt? Pedig kivételesen a szemközti szomszédra gyanakodtam.

Mrs Blackhawk csak vetett rám egy maró pillantást.

- Jól van, jól van, lehet, hogy tényleg túlzás volt hajnali kettőkor nekiállni Pattyvel kocsmadalokat énekelni – adtam meg magam. – De most már tegyük túl magunkat ezen! Egy fokkal jobban érdekelne, hogy ki jelentett fel az irattár miatt.

- Nem lehet, hogy Gomez kapitány magától jött rá, hogy miben mesterkedsz?

- Nem. Azt mondta, hogy névtelen feljelentést kaptak, és Raul nem hantázott volna ezzel kapcsolatban. Semmi oka nem lett volna rá.

- Akkor viszont ki árult be? Én biztosan nem tettem ilyesmit. – Az öregasszony elgondolkodva ráncolta a homlokát.

- Három tippem van: Stephan Glasby, Edgar Bonton vagy Walter Olcott.

- Miért pont ők?

- Figyeljen, elmagyarázom! A délelőtt folyamán bőven volt időm végiggondolni. Aki feljelentett, azt állította, hogy hamis engedélyekkel jutottam be egy rendőrségi irattárba. Na, most: ha maguk az irattárosok rájöttek volna, hogy csalással néztem bele az aktákba, hivatalból eljárást indítottak volna ellenem, nem pedig névtelen feljelentést tesznek. Ők nem lehettek. Kizártuk Önt is és Rault is. Ki más értesülhetett arról, hogy az irattárba készülök? És egyáltalán hogyan?

- Elég jó kérdés, hogy hogyan tudhatta meg bárki is...

Ittam egy új kortyot a kávémból, és csak utána adtam választ:

- Alapvetően két módon. Egy: barátilag meséltek a látogatásomról az irattárosok. Ez leginkább Stephan Glasby esetén képzelhető el. Ő ugyanis régen, a munkája során kialakíthatott szorosabb kapcsolatot a rendőrségi irattárban dolgozókkal.

- Hát, ez így valóban elképzelhető – csapott le rá azonnal a szomszédasszonyom. – Akkor biztos, hogy ő volt! Amúgy is ő a leggyanúsabb a Csen-ügyben! Talán szúrta a szemét, hogy túl közel kezdesz jutni az igazsághoz...

- Van még egy másik verzió is. A táskámban volt egész nap a Gomez kapitány nevében írt hamis meghatalmazás, és csak este égettem el a papírt a mosdókagylóm fölött. Napközben valaki beletúrhatott a táskámba, és megláthatta az iratot. – Ittam megint egy korty kávét. – Erre mindössze két embernek volt alkalma, ugyanis csak kétszer vesztettem szem elől a táskát a nap folyamán. Egyszer, amíg Carolina Bonton az üveggömbje fölött mókolt, pár percre becsuktam a szemem jóslás közben, mert az volt a feladatom, hogy véletlenül se nézzek a gömbbe. Ez alatt a rövid idő alatt hallottam, ahogy Edgar Bonton elejtett egy pénzérmét, és lehajolt fölszedni. Lehetséges, hogy amíg Mr Bonton a padlón kúszott-mászott, elvileg a pénzérmét keresve, lopva belenézett a táskámba is, és elolvasta a meghatalmazás pár sorát. Elég gyorsnak és halknak kellett lennie, de talán elképzelhető. A másik lehetőség pedig Walter Olcott, a bélyegszakértő. Amikor nála jártam, egy munkaasztal sarkán hagytam a táskámat, amíg körbenéztem a laborjában. Neki is legfeljebb pár másodperce lehetett belekukkantani a táskámba. Egyszer ugyanis kilépett a laborhelyiségből két bélyegért, hogy vízjeleket mutasson meg. Más nem volt.

- Igen ám, de honnan tudhatta volna Glasby, Bonton vagy akár Olcott, hogy hamis a meghatalmazás?

Megkevertem a kávém maradékát, és eltöprengve néztem a fahéjszemcsék kavargását, miközben válaszoltam:

- Sehonnan. Talán csak kellemetlenséget akartak okozni, és megragadták a kínálkozó alkalmat. Ha úgymond téves a feljelentésük, akkor is kellő bosszúságot jelent egy rendőrségi meghurcoltatás.

- Elég kicsinyes trükk.

- Az nem kifejezés, hogy kicsinyes – biggyesztettem el az ajkam. – Mondjuk úgy, hogy a szánalmasnál is szánalmasabb. Sajnos, telibe trafálták, és tényleg hamis volt az engedélyem, így jó nagy bajt sikerült okozni.

- Kedvesem, talán, ha nem lenne tömve a táskád olyan papirosokkal, amelyek a különböző stiklijeidre utalnak...

- Most csak ez az egy volt, de, mindegy, zárjuk is le a témát! – A bögrémet egy koppanással letettem, és megráztam a fejem, hogy jobban magamhoz térjek. – Eddig lájtosra fogtam a nyomozást, bízva abban, hogy egy ilyen szomorú ügyet mindenki szeretne tisztázni. Ez a szánalomra méltó feljelentés azonban azt mutatja, hogy egy illető tényleg rosszban sántikál, és zavarja a tevékenységem. Most már vége a tengés-lengésnek. Ideje bekeményítenem. Bevetek egy-két Frida Lorne-féle trükköt, és egyből javul majd a nyomozás hatékonysága.

Mrs Blackhawk aggodalmasan pislogott felém. Ő már tudta, hogy a „Frida Lorne-féle trükk” néven emlegetett módszereim általában abba az eszközkészletembe tartoznak, amihez jobb esetben nem nyúlok.

- Mire készülsz? - tudakolta.

- Most így hirtelen négy lépést látok magam előtt. Egy: Glasbyt tovább faggatom, hátha sikeresen sarokba szorítom. Ezúttal félre fogok tenni minden emberséges tapintatot. Kettő: betörök Csen asszony főnökének üvegházába, és megpróbálom kideríteni, mit rejteget ott. Mr Roots az orchideakertészet ajtajában állva zavarba jött, amikor megtudta, hogy nyomozó vagyok, tehát látok rá esélyt, hogy konkrétan az üvegházban titkol valamit. Meg sem próbált behívni, szinte elállta az ajtót. Szóval, nem ártana ott körbenéznem. Három: egy ütős csalással átejtem Mr Olcottot, és megpróbálom behúzni a csőbe, ha sumákol. Négy: újra kijátszom a Richard Smith-kártyát Bontonéknál, hátha végre kibukik, miben sántikálnak. Ezúttal velük sem bánok majd kesztyűs kézzel. Egyéb kérdés?

- Nincs...

- Akkor, a biztonság kedvéért, mielőtt ideérnek a rendőrök, dobjuk be az iratmegsemmisítőbe azokat a megbízási szerződéseket és számlákat, amelyeket némileg szabad szellemben könyveltünk el a múlt hónapban. Aztán indulhatunk is a nagyvárosba!

*

Stephan Glasby ezúttal is faragott, ezüstvégű botjára támaszkodva jött ki elém, hogy bekísérjen a társasház nappalijába. Kopott, szürke melegítőt viselt. Látszott lezser, otthonias felöltözésén, hogy nem sok kimozdulást tervez délutánra, legfeljebb amíg elugrik a gyerekekért iskolába.

- Sajnálom, hogy bevitték a rendőrök az általam adott megbízás miatt – köszöntött egy bocsánatkérő gesztussal. – Rendben elengedték?

- El, köszönöm a segítséget.

- Szólhatott volna, mielőtt betör az irattárba. Ha tudom, hogy szüksége van még részletekre Lan ügyéhez, megszereztem volna. Bár azt hittem, hogy már minden rendelkezésre álló dokumentumról készítettem másolatot...

- Csakhogy én nem a Csen-ügy iratait vizsgáltam.

Megütközött csend.

- Csakugyan? – Glasby fakó szemöldöke felkúszott a homlokán. – Akkor meg mit? Nem azt említette még reggel a telefonban, hogy Lan ügyét kutatta az irattárban?

- De, és igazat mondtam.

- Ezek szerint egy másik bűntény is kapcsolódhat Lan halálához?

- Szerintem, üljünk le benn, ha Önnek is megfelel, és beszéljük meg ott – javasoltam.

Glasby furcsállva pillantott rám, de nem ellenkezett. Leültetett a csíkos fotelba a nappalijában, aztán ő is helyet foglalt nem messze a kanapén.

- Itt az ideje, hogy elbeszélgessünk Richard Smithről! – jelentettem be, mindenféle finomkodás nélkül.

A férfi őszintén meglepettnek tűnt.

- Mit tudnék mondani róla, ami releváns lehet Lan halála szempontjából? – Hiába sikerült majdnem tökéletesre a hanglejtése, láttam megdermedő arcizmain, hogy feszült lett a téma váratlan bedobásától. - Richard halála szörnyű tragédia volt mindenki számára, de Lan sikeresen feldolgozta, és nem lett emiatt öngyilkos.

- Tudna mesélni Mr Smithről? – Figyelmen kívül hagytam a megkezdett mellébeszélést.

Glasby kikeresett egy cigarettát a melegítőfelsője zsebéből, és miközben rágyújtott, visszakérdezett:

- Mire kíváncsi?

- Bármire.

- Nem voltak túl nagy ambíciói a rendőrségnél, de viszonylag szerette a munkáját. Az édesanyja régen drogproblémákkal küzdött, és emiatt a gyerekkori trauma miatt Richard fontosnak érezte, hogy tevékenyen részt vegyen a drogterjesztés elleni küzdelemben. – Glasby elhallgatott, amíg az öngyújtóját visszasüllyesztette a zsebébe, és csak aztán folytatta: - Szeretett biliárdozni és sörözni. Volt egy törzshelyünk, ahová gyakran eljártunk. Gyerekkori nagy álma volt, hogy egyszer vesz magának egy saját helikoptert. Minden hónapban félretett egy kis pénzt, hogy egy szép napon megvalósulhasson. A kedvenc étele a bolognai spagetti volt. És hetente kétszer eljárt edzeni egy konditerembe. Mégis mit vár, mit mondjak róla?

- Figyelemreméltónak tartom, hogy most felsorolt kapásból egy csomó mindent, de a feleségéhez és a gyerekeihez való viszonyát meg sem említette.

- Richard szerette a családját.

Na, jó, ideje belendülnöm.

- Hát, én beszéltem egy volt kollégával, és ő azt állította, hogy Mr Smith folyamatosan csalta a feleségét. Több időt töltött utcalányok zaklatásával, mint a saját gyerekeivel!

Glasby beleszívott a cigarettájába, majd tekintetével követte a kifújt füst útját.

- Nézze! – válaszolt kis késéssel. – Richard az anyja mellett nőtt fel, aki drogfüggő volt. Az a nő egy emberi roncs volt. Sokat bántotta Richardot gyerekkorában. Szörnyű dolgokat tett vele. Richard nem volt képes maga mögött hagyni ennek a nyomait, így nem tudott rendes kötődést kialakítani a nőkkel, akikkel összejött. Egyszerűen nem sikerült. – A férfi leeresztette a cigarettát tartó kezét, és felém fordult. – Lehet, hogy Ön ezt nem érti meg, de Richard nem volt rossz ember. A maga módján szerette Lant. Csak nem tudott egy normális, egészséges kapcsolatot fenntartani...

- De, megértem. – Ennyit mondtam erre, és egy darabig némán néztünk egymásra Glasbyvel.

Aztán lassan bólintott:

- Elhiszem, hogy megérti.

Ezután megint hallgattunk egy darabig.

- Mr Smith magától mesélte ezt el? – kérdeztem aztán tovább.

- Igen, bár elég későn. – A férfi szívott egyet ismét a cigarettáján. – Sokszor a szemére hánytam, hogy miért nem becsüli meg jobban a családját. Próbáltam győzködni, hogy fordítson hátat azoknak az értéktelen nőknek, és menjen haza Lanhoz. Nem értettem. És akkor egyik este egy sörözés során mesélt a gyerekkoráról. Mondta, hogy megpróbálta maga mögött hagyni. Megpróbált sok mindent, de nem tud más lenni, mint aki. Nem tud megváltozni.

Némán bólintottam.

- Önt az anyja vagy az apja nevelte fel? – kérdezte meg Glasby váratlanul.

Először nem voltam biztos abban, hogy egyáltalán válaszoljak-e. Aztán beláttam, hogy én magam indítottam el a témát azzal, hogy elárultam, megértem Smitht. Most már késő meggondolni magamat.

- Mindketten. Sajnos. – Vetettem a férfira egy fanyar mosolyt.

- Élnek még?

- Nem. Meghaltak egy autóbalesetben. Éppen válófélben voltak, és egy törött lapú, körülbelül húsz dollárt érő dohányzóasztalkán marakodtak, hogy melyiküké legyen. Nem figyeltek a vezetésre, és a szemközti sávban kötöttünk ki az autóval.

- Mit tettek Önnel gyerekkorában?

Az örömtelen mosoly kezdett kifáradni az arcomon:

- Szerintem ne elemezgessük most a múltamat, mert szerencsére, annak tényleg semmi köze Csen asszony halálához.

- Richard magánéletének sincs, ebben biztos vagyok.

- Ezek szerint nem tudja, hogy ki volt Richard Smith tizenkét évvel ezelőtti barátnője, akit sikeresen a zárt osztályra juttatott a viselkedésével?

- Ööö... – Glasby szeme őszinte értetlenséggel kerekedett el. – Nem. Kicsoda?

- Carolina Bonton.

- Mrs Bonton... – suttogta a férfi, lesápadva. - Végig előttem volt...

- Hát, igen.

- Ezt meg hogyan tudta kideríteni?

- A munkamódszereimről, sajnos, nem beszélhetek, szakmai okokból – vágtam rá, mielőtt túlságosan elmerengene a kérdésen. – A lényeg, hogy itt egy szál, ami Bontonékat Csen asszony halálához kötheti.

Glasby a homlokára tapasztotta egyik tenyerét.

- Lehetséges lenne? – mormolta maga elé, még mindig dermedt sápadással. – Carolina Bonton? Pedig olyan egyszerű, alapvetően jó szándékú asszonynak tűnt...

- Bontonék jelentősége egyelőre tisztázásra vár, ne szaladjunk előre a következtetésekkel! – intettem le. – Csak azért árultam el ezt a részletet, hogy lássa, a múlt igenis szerepet játszhatott Csen asszony végzetében! Szóval, ideje lenne, hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba!

Glasby abbahagyta a homloka dörzsölgetését, és felnézett, összeszedve gondolatait:

- Milyen szempontból?

- Beszéljünk Csen asszonyról!

A férfi állta a tekintetemet.

- Persze, ha jónak látja. Mit beszéljünk róla?

- Ön szerint szép volt?

Glasby éppen higgadtan beleszívott a cigarettájába, de ekkor a torkán akadt a füst, és köhögni kezdett.

- Hogy... hogyan? – nyögte. – Tessék?

- Azt kérdeztem, hogy Ön szerint Csen Lan szép volt-e.

Glasby még köszörült a torkán néhányat, mielőtt sikerült rendeznie lélegzetvételei ütemét:

- Ezt a kérdést nem tudom mire vélni.

- Elég egyszerű válaszolni rá, nem? Sima eldöntendő kérdés.

Hátrébb húzódott a kanapén, és egy ideig lekötötte, hogy kényelmesebb pózba rendezze sérült térdét. Aztán gondosan elnyomta a cigarettáját az előttünk lévő asztalkán pihenő hamutálban. Végül kibökött egy feleletet:

- Mindig ízlésesen, visszafogott eleganciával öltözködött, és ápolt volt. Gondolom, ez nagyjából kimeríti a „szép” fogalmát.

Belőlem erre halk nevetés bukott ki:

- Most komolyan? Így szokott válaszolni arra, ha megkérdezik, hogy csinos-e egy nő?!

Glasby arca egészen sebesen váltott színt. Először borvörös pirulás sötétítette el, aztán még az eddigieknél is fehérebb lett, mint a fal.

- Az ég szerelmére, kérem, ne beszéljünk erről! – tört ki belőle. – Richard olyan volt, mintha a testvérem lett volna. És Lan... Nem, sajnálom, nem akarok erről...

A férfi hangja elfulladt, és a kezébe temette az arcát:

- Könyörgöm, Miss Lorne, ne tegye ezt velem! Ne firtassa ezt a részletét a múltnak!

Együttérzés tompa bánata öntötte el a szívem. Ennek ellenére haboztam, hogy kihasználjam-e a sebezhetőség pillanatát arra, hogy tovább erőltessem a kérdéseimet. Azonban hiába volt feltett szándékom, amikor idejöttem, hogy a végletekig elmegyek Glasby vallatása terén, most mégis képtelennek éreztem magam rá:

- Jól van, hagyjuk egyelőre! De ígérje meg, hogy ha a nyomozás szempontjából feltétlenül hasznosnak tűnik, akkor elmond mindent úgy, ahogyan történt. Nem célom ítélkezni, nem vagyok az a típus. Csak a végére szeretnék járni a kapott megbízásnak. Nem sok értelmét látom, hogy pont Ön hátráltasson.

- Rendben, ha tényleg elkerülhetetlen lesz, elmesélem. Számomra mindennél fontosabb, hogy megtaláljuk Lan gyilkosát. Mindennél.

Tudtam, hogy igazat mond. Szavai szomorkás, szürke csöndet hagytak maguk után.

13. fejezet: Ötletek

Nem tartott sokáig elterveznem a nyomozásom soron következő lépését. Ehhez viszont szükségem volt segítségre. Hamarosan azt is kitaláltam, kihez kellene fordulnom.

Gavrilo Litvin professzor egy szerb származású, dúsgazdag sznob volt, emellett városkánk tudományos központjának igazgatója és agykutató professzora. Körülbelül ennyi volt a felszínes maszlag, amit a hideg, távolságtartó férfi megengedett a külvilágnak, hogy lásson belőle. Én azonban korábbi nyomozásaim során belebotlottam egy magánéleti titkába, így véletlenül pont tudtam, hogy a villájában élő huszonéves, slampos srác nem az unokaöccse, mint ahogyan állítják, hanem a prof titkolt szerelme. Mivel a két férfi nem óhajtotta, hogy erre városszerte fény derüljön, bármikor segítséget nyújtottak a nyomozásaim során, ha szükségem volt rá. Az utóbbi időben már céloznom sem kellett a zsarolásomra, elég volt, ha megjelentem a professzor villája környékén, és máris rendelkezésemre álltak az éppen aktuális nyomozáshoz. Kisütöttem, hogy ezúttal is élek a lehetőséggel. Kinéztem Litvin professzort egy feladatra, és fel akartam készíteni rá lelkiekben.

Még aznap délután megnyomtam a csengőt a kisebb palotának is beillő épületköltemény kapujánál.

Korábban volt három kutya, amelyeket a professzor szerelme, a Bill Inskeep nevű fiatalember tartott, és mindig azonnal odaszaladtak a kerítéshez, amint felbukkantam. Most azonban a srác kutyái eltűntek az udvarról, egyik sem futott elő az üdvözlésemre. Ráadásul, amikor nagyjából két hónapja a környéken jártam, még mindenütt a kutyák által túrt gödrök csúfították az ősz végére megfonnyadt gyeptenger egyenletességét, ezúttal azonban a sárhegyeknek nyomuk sem volt. A kertész által frissen elhelyezett díszítőkavicsok vették át helyüket egyhangú fehérségükkel.

Litvin személyesen jött beengedni.

A negyvenöt éves professzor sápatag, hosszúkás arcán mindig élettelen hűvösség ült, úgyhogy nem vettem magamra a kedvetlen arckifejezést, amellyel fogadott. Az arányos alkatú, magas férfi szőkésbarna hajának most is minden szála gondosan frizurába volt fésülve. Még otthonra is simára vasalt inget és elegáns öltönyt viselt.

Miközben bekísért a nappaliba, észrevettem, hogy a kutyák útközben sem bukkannak fel. És a villába belépve nem láttam a fogason Bill farmerdzsekijét a professzor drága szövetkabátja mellett.

- Hogy van mostanság? – kérdeztem Litvintől, miközben ő leterített egy sötétkék bársonyszövetet az egyik fotelra, majd kenetteljesen hellyel kínált rajta.

Több ezer dolláros bútorok vettek körbe bennünket. Ébenfa, elefántcsont, ásványok... És egy olasz reneszánsz festő képének másolata a falon. Hát, igen, Litvin nem küzd anyagi nehézségekkel, annyi biztos.

- Jól, köszönöm – felelte a férfi, de a hangsúlya még önmagához képest is fásultnak tűnt.

- Mi újság Billel? – kockáztattam meg a kérdést.

A professzor csak annyit válaszolt, egy feszült mozdulattal igazítva egyet nyakkendőjén:

- Másfél hónapja elköltözött.

Ó! Igazából a legkevésbé sem lepett meg a hír, mert mindig is abszurdan reménytelennek tűnt a kapcsolat. A prof egy karót nyelt, rend- és tisztaságmániás sznob, Bill meg egy szabadszájú, laza, bulizós fiatal. A prof nem kedveli az állatokat, Bill imádja őket, és egy csapat kutyát tart. A prof a komolyzenét szereti, Bill modern diszkózenét hallgat. A prof rendszeresen teniszezik, Bill baseballmeccseket néz. A prof öltönyt hord, Bill pedig kopott pólót és szakadt farmert. Az égvilágon semmi közös nincs bennük. Ennek ellenére szomorúsággal töltött el, hogy végül tényleg szakítottak. Tök mulatságosak voltak együtt. Amikor utoljára láttam őket, Bill még egy kutyaólat ácsolt az udvaron egy szükségtelenné vált régi kerítés deszkáiból, a professzor pedig közben kinn ült a kerti padon a tabletjével, és egy nívós festményaukció meglátogatását tervezte kettőjük számára Európába.

Együttérzően megütögettem a férfi karját, miközben próbáltam pár biztató szót szólni:

- Sajnálom, biztosan nehéz most Önnek. Ne búsuljon azért sokat, úgysem illettek össze. – Úgy véltem, egy ilyen helyzetben Litvinnek a legkevésbé sincs arra szüksége, hogy a sopánkodásomat hallgassa, így igyekeztem inkább felrázni. – Gondoljon arra, hogy már az kész csoda, hogy eddig kibírták együtt! Nem is tudom, hogyan hihették egy percig is, hogy működhet. Látszott, hogy siralmas és kész katasztrófa...

Litvin arca ugyan érzelemmentesen petyhüdt maradt, de egy szokatlanul gyors pislogás elárulta a megütközését:

- Mégis miről beszél, kisasszony?

- Csak arról, hogy tökéletesen jó döntés volt a szakítás.

- De hát, nem szakítottunk.

- Ööö... hoppá! Bocsi. – Abbahagytam a professzor vállának lapogatását, és visszahúzódtam. – Nem azt mondta az előbb, hogy szétköltöztek?

- Bill azért költözött el, mert be akarja bizonyítani, hogy egyáltalán nem érdekli a pénzem és a befolyásom. Felmondta az ösztöndíját a kutatóközpontomnál, és átkérte magát egy olyan nagyvárosi egyetemi projektre, amellyel én nem állok szakmai kapcsolatban. Ezen felül vállalt egy részmunkaidős állást is a helyi autóbontó üzemben. Mondtam, hogy szerintem mindez felesleges, de ragaszkodott hozzá. El is ment egy szűkös kis albérletbe a kutyákkal. Az a terve, hogy csak akkor költözik vissza hozzám, ha már úgy látja, hogy szemernyi kétségem sem maradt azzal kapcsolatban, hogy ő akkor is kitartana mellettem, ha egyetlen centem sem lenne. Meg akarja mutatni, hogy velem akar lenni akkor is, amikor semmiféle anyagi vagy szakmai támogatást nem kap tőlem. Ezért most mindent saját magának teremt elő. – A professzor kifejezéstelen, sápatag arcán megjelent néhány apró pírfolt. – De egyébként most is szinte mindennap találkozunk, és remekül megvagyunk, köszönöm az érdeklődését...

Na, jó, hát finoman fogalmazva is kínos, hogy ezt félreértettem. Igyekeztem legalább valami értelmeset válaszolni, amivel jóvátehetném előző tapló megjegyzéseimet:

- Nagyszerű ötlet! Jól tette, hogy beleegyezett Bill elköltözésébe.

- Talán. Csak az a baj, hogy hiányzik. Amióta nem lakik itt, olyan, mintha elvesztette volna az otthonosságát a házam, és minden csak üres, hideg díszlet lenne. Olykor-olykor már azok a förtelmes kutyák is hiányoznak.

- Ne csüggedjen, előbb-utóbb biztosan hazajönnek Önhöz! Tényleg fontos, amit Bill be akar bizonyítani. Engedje, hogy megtegye, és akkor minden rendben lesz.

Litvin bólintott egy aprót:

- Remélem, így lesz a legjobb. Mindenesetre, ha végre visszajönnek, azt hiszem, még abba is bele fogok egyezni, hogy Bill barkácsműhellyé alakítsa át az egyik könyvtárszobámat.

Elnevettem magam, és a professzor arcán is megjelent egy vérszegény mosoly.

- És Ön egyébként hogy van? – kérdezett rá aztán.

- Én szuperül – válaszoltam azonnal. – Éppen kaptam egy érdekes öngyilkossági ügyet. Voltaképpen emiatt is kerestem fel. Lenne egy kérésem.

- Parancsoljon! Szívesen segítek, ha tudok.

- Ön egy jól szituált úriember, aki – legyünk őszinték – a benyomással, amit kelt, némileg emlékeztet egy felsőkategóriás maffiózóra, de legalábbis egy gátlástalan üzletemberre. Szükségem lenne erre. Megtenné, hogy ha adok egy postabélyeget, elviszi egy bizonyos eladóhoz, és megpróbálja eladni?

A kérés meglepte Litvint:

- Rendben. Miért ne?

- Előre szólok, hogy nem leszünk becsületesek – figyelmeztettem tőlem szokatlan egyenességgel –, de senkit nem fogunk megkárosítani. Az lesz a feladat, hogy azt mondja a bélyegkereskedőnek, hogy a bevitt bélyeg egy értékes, ritka példány. Remélhetőleg, a kereskedő nem fog ott helyben rájönni, hogy ez nem igaz, és elküldi Önt a szakértőjéhez megvizsgáltatni a bélyeget. Nos, arra lennék kíváncsi, hogy a szakértő mit fog szólni. Ugyanis felmerült bennem a gyanú, hogy a szakértő talán rosszban sántikál. Hátha megpróbálna Önnel is bizniszelni.

- Mi az elmélete?

- Az, hogy a bélyegszakértő megrövidíti a kereskedőt. Hamisítványokhoz állít ki eredetiségigazolást, és az eladásért kapott hasznon osztozik a bélyeg korábbi gazdájával. És aztán, persze, arra is rábeszéli a becsapott kereskedőt, hogy a várható piaci tendenciák miatt egyelőre ne adja tovább a frissen szerzett, drága árukat. Így a hamis bélyegek nem kerülnek vissza a forgalomba, csak állnak a kereskedő raktárában, és nem derül ki a csalás. Abban bízom, hogy mivel Ön majd megpróbálja egy simlis pénzember benyomását kelteni, a szakértő megkörnyékezi egy-két ajánlatával, amennyiben helyes az elméletem.

- Még sosem csináltam ilyesmit... – Litvin hangja elég tétován csendült.

- Ne aggódjon, előtte alaposan betanítom, hogy mit mondjon, és hogyan viselkedjen.

- Ugye, emiatt nem jelenthetnek fel, ha esetleg kiderül, hogy a szakértő egy tisztességes szakember?

- Nem, mert Ön nem fog konkrét illegális ajánlatot tenni, csak célozgat. – Amikor láttam, hogy a professzor nyugtalanul forgatni kezdi az egyik aranyozott mandzsettagombját, tovább magyaráztam: - Először elmegy a bélyegkereskedőhöz, és bemutatja a bélyeget, hogy az európai nyaralója padlásán találta, úgy véli, hogy sokat ér, és el szeretné adni. Elküldik a szakértőhöz. Szépen elmegy. Odaadja neki is a bélyeget, és ott meg elmondja, hogy a bélyegkereskedő küldte megvizsgáltatni a bélyeget. A szakértő átveszi a bélyeget, és megvizsgálja. Aztán később közli, hogy a bélyeg sajnos ócska hamisítvány. Ekkor kellene Önnek megjegyzéseket tennie arra, hogy pedig most, pillanatnyi élethelyzetében nagy szüksége lett volna arra, hogy eladhassa ezt a bélyeget jó pénzért, mert a legújabb projektje ideiglenesen leköti a pénztartalékait. És még mehet egy-két kelletlen grimaszolás, mielőtt elteszi a táskájába a bélyeget. Nézelődhet is a szakértő műhelyében, maga elé dünnyögve, hogy „Pedig megszoktam már a munkám során, hogy megtalálom az úgynevezett kiskapukat...” meg hogy „Kár, hogy nincs megoldás ebben a helyzetben. Nyitott lennék egy alternatívára.” Ennyi szerintem elég is lesz. Ha a szakértő csaló, be fogja kapni a horgot.

- És mi van, ha még ekkor sem adja jelét sötét üzelmeknek?

- Akkor Ön „véletlenül” kiejt a táskájából egy névjegykártyát, otthagyja a padlón, és lelép.

- Nem tudna mást találni a feladatra? - A professzor hangja elfúlt. - Nincs egy asszisztense például, akit küldhetne?

- Van asszisztensem, de ő nem mehet, mert túl közvetlenül lehet hozzám kötni. Elképzelhető, hogy mielőtt a bélyegszakértő sunyiban üzletet kötne, utánajár, ki is az illető, akinek ajánlatot tesz. Hihető sztori kell...

Litvin felszegett állal közbevágott:

- És az mitől hihető, hogy én – egy köztiszteletben álló intézményigazgató, akinek többtucat tudományos kitüntetése van – hamis bélyegeket akar rásózni valakire aprópénzért?

- Ne féljen, nem aprópénzről lesz szó!

Amikor láttam, hogy Litvin ettől a választól cseppet sem nyugodott meg, hozzátettem:

- Egyébként meg, ne akadékoskodjon! Addig gyakorolunk, amíg tökéletesen nem megy a szerepe! A hamis bélyegről pedig majd én gondoskodom. Csak kerítsen addigra egy fokkal olcsóbb ruházatot, mert ha a bélyegszakértő meglátja így felöltözve, akkor tényleg sosem hiszi el, hogy ráfanyalodna egy bélyeg elkótyavetyélésére!

*

- Aranyoskám, láttam itt egy helyes fiatalembert. A gondnok öccse. - Ezzel üdvözölt az egyetemi épületből előbukkanó Mrs Blackhawk, ahogy beült a kocsim ülésére, egy kis téli havas esőt porolgatva a kabátja ujjáról. – Nagyjából korodbeli, és ő legalább magasabb is lenne nálad, nem pedig olyan előnytelenül alacsony, mint a mexikói rendőrkapitány. Egészen szép autója van...

- Új feladatom van az Ön számára! – szakítottam félbe a szövegelést.

- Igen, bogaram?

- El kellene kezdenünk a rizspárlat hagyományát nem-létezőnek tekinteni.

Mrs Blackhawk egyből elszontyolodott; arckifejezése fancsalivá vált. Aha, szóval azt hiszi, hogy nincs több ürügye a kínai professzorához mászkálni tanácsokért?

- Ez viszont felerősít egy fontos kérdést – folytattam, nem adva jelét, hogy észrevettem volna szomszédasszonyom hangulatváltozását. – Mégpedig azt, hogy egyáltalán tényleg kapott-e Csen asszony postán egy üveg rizspárlatot.

Mrs Blackhawk szokatlan szótlansággal csak biccentett egy aprót válasz gyanánt. Én pedig ekkor már hozzátettem:

- Holnap utána kellene eredni ennek Hu Peng professzorral.

Az asszisztensem egyből felélénkült:

- A professzorral?

- Szükségünk van segítőre, aki jól tud kínaiul. Ön szerint a professzor hajlandó lenne még időt szánni a nyomozásunkra?

- Persze, nem hiszem, hogy gond lenne – vágta rá Mrs Blackhawk azonnal.

- Akkor a következő lesz a feladat: végig kellene nézni Csen asszony összes kínai nyelvű papírját, iratát, levelét, mindent. Mr Glasby már lefordíttatta az asszony kínai e-mailezéséből a hasznosnak tűnő üzeneteket, meg persze, egy pár hagyományos levelet is, de nem talált semmi figyelemreméltót. Azonban van még egy rakás postai papír összeömlesztve az asszony bélyeggyűjtő szekrényeiben. A bélyegalbumokkal telezsúfolt szekrények alsó fiókjainak nagy részét telepakolta borítékokkal, levelekkel, ilyesmikkel. A többségük szerintem nem is neki szól, csak a bélyegzések miatt szerezte meg és tartotta meg, gyűjtési célokra. Mégis jó lenne, ha a professzorral átrágnák magukat a legapróbb fecni tartalmán is. Egy bélyeggyűjtő nem dobná ki a postai csomagolást! Hátha megvan még a lebélyegzett csomagolásnak legalább egy kis darabja, ha tényleg létezett a rizspárlat. Ja, és nyilván, ha más hasznos infót sikerül fellelni, az is jöhet.

- Rendben, menni fog – helyeselt rá az öregasszony. - Te mire jutottál ma?

- Sajnos, nem értem el annyi eredményt, mint szerettem volna. Glasby egyelőre nem hajlandó nyíltan beszélni arról, mi történt közte és Csen asszony között. Viszont hazaugrottam városkánkba is, és sikerült szereznem egy segédet, akivel ráállhatok Walter Olcott kivizsgálására. Van egy fontos feladata...

- Egy segéd számára? – Mrs Blackhawk felhúzta az orrát. - Én miért nem tudnám megcsinálni?

- Elképzelhető, hogy ha hozzám köthető az illető, aki a feladatot végzi, akkor a trükk veszélyessé válik. Lehet, hogy Mr Olcott egy ártatlan, tisztességes szakember, de az is lehet, hogy nem, és ölni is képes lenne a titka megőrzéséért. Kell egy tőlem független csali, aki megpróbálja kibújtatni a szöget a zsákból.

- És valaki ezt önként vállalta?

- Hát... attól függ, mennyire értelmezzük szabad szellemben az „önként” szó fogalmát. – Rákacsintottam az asszisztensemre.

*

Ültem a nappalim padlóján, és néztem, ahogy a csincsillák elindulnak esti futkározásukra.

Volt bennem egy megmagyarázhatatlan szomorúság, és a téli éjszaka borús csöndjében csak felerősödött. Valószínűleg volt némi köze a Glasbyvel folytatott délutáni társalgáshoz.

Egy kicsit szerencsétlennek éreztem magam. A beszélgetés Smith menthetetlenül elúszott erkölcsi korlátairól és romhalmazzá vált személyiségéről eszembe juttatott sok mindent, amire nem szívesen gondoltam. Magányos lettem hirtelen.

Nem szerettem elmerülni az önsajnálatban, mert csak fölösleges időpocsékolásnak tartottam, de most mintha minden egyszerre zuhant volna rám.

- Mit csináljak? – kérdeztem a három csincsillától, bánatosan révedve rájuk. – Nem kellene többé Raulra gondolnom, igaz? Végleg le kellene mondanom erről a kapcsolatról. Ez lenne a helyes... És tudom, hogy ez lenne a jó döntés is.

A csincsillák ügyet sem vetettek rám, csak rohangáltak fel-alá. Én meg legyintettem egyet:

- Na, jó, titeket kár is kérdezni, mert tudom, hogy kinek az oldalán álltok.

A három csincsillám – számomra felfoghatatlan okból kifolyólag – imádja Gomez kapitányt. A kis árulók egyszer régen, még az együttjárásunk alatt, képesek voltak odaseregleni a rendőrkapitány bokájához, és szeretettel körbevenni, amikor éppen arról veszekedtünk, hogy ne próbáljon beleszólni a csincsilláim tartásába, mert semmi köze hozzá. És amikor a szakításunkkor Raul felvetette, hogy mi lenne, ha elvinné magával a csincsillákat, hiszen ő sokkal felelősségteljesebb gazdájuk lenne, mint én, a kis sunyik boldogan nyüzsögni kezdtek a ketrecükben. Még szerencse, hogy ettől az ötlettől sikerült eltántorítanom a rendőrkapitányt, amikor kijelentettem, hogy ha csak egy lépést is próbál tenni a csincsilláimmal az ajtó felé, feljelentem magántulajdon ellopásáért.

Egy darabig még némán néztem a három csincsillát. Aztán felkeltem, összeszedtem őket, betuszkoltam mindhármat a ketrecbe, és visszatettem a helyére a nappaliban. Utána elkezdtem rendbe hozni a külsőmet.

Egy óra múlva már ott csöngettem a rendőrkapitány lakásánál.

Amikor Raul ajtót nyitott szürke pólóban és farmerben, táskás szemekkel, egyből ki is ült az arcára a bosszús megütközés a felbukkanásom miatt:

- Mit keresel itt az éjszaka közepén? Folyamatban van ellened egy rendőrségi eljárás.

- Nálad alhatok?

A rendőrkapitány egy darabig elképedve meredt rám, aztán felmordult:

- Frida, ugye, ezt te sem gondolod komolyan?!

- Nem te nyomozol az ügyemben, igaz? Akkor nincs okunk összeférhetetlenségről beszélni.

- Lehet, de akkor is... Mit képzelsz magadról?! Ellopod a telefonomat, szolgálati titkokban vájkálsz, e-mailezel a nevemben, habozás nélkül kockára teszed az állásomat, aztán meg beállítasz ide, mintha mi sem történt volna?

- Te meg alattomban rögzítetted a mondandómat a rendőrségi autóban, és arra akarod használni, hogy lesittelhess, és én mégsem duzzogok.

- Szóval én tehetek róla, hogy benned annyi gátlás sincs, ami visszatartana téged egy hatósági személy bűncselekményre való felbujtásától?!

Ezen a ponton úgy ítéltem meg, hogy ideje új irányt adni a társalgásnak:

- Jól van, inkább bemegyek, mert itt kinn állva csak beszélgetni tudunk, és ha beszélgetünk, az azt jelenti, hogy veszekszünk.

Raul nekitámasztotta a karját az ajtófélfának előttem, hogy ne tudjak mellette benyomakodni a lakásba.

- Nem – vágta oda ingerülten. – Nem jöhetsz be!

- Miért nem? Már lecserélted a PIN kódot a telefonodon, nem?

- Természetesen le, de...

- Akkor nem látok problémát. – És a következő másodpercben a karjába simultam.

Raul morgott volna még, de csókolni kezdtem a száját, ügyet sem vetve szavaira, és végül beletörődve elhallgatott. Átölelt, és beljebb vont a lakásába, becsukva mögöttem az ajtót.

14. fejezet: Az üvegházban

Kitettem az irodám íróasztalára a talpas tükrömet, és nekiláttam elkészíteni a sminkemet az egyik fiókban tárolt piperekészlet segítségével. Igyekeztem végezni, mielőtt asszisztensem beér, mert tudtam, hogy ha Mrs Blackhawk meglátja, hogy itt sminkelek, egyből rájön, hogy Raulnál töltöttem az éjszakát. Semmi kedvem nem volt megint kiokítást hallgatni a magánéletemről.

Sikerült felragasztanom még a műszempillámat is, mielőtt az öregasszony előcsoszogott volna a lift felől. Így hát, magabiztosan fogadtam, kinyújtva felé egy csésze kávét.

- Jaj, lelkem, már megint a rendőrkapitánynál aludtál? – Az asszisztensem rosszallóan megingatta a fejét, miközben átvette tőlem a neki szánt forró italt.

Ó, ne! Most komolyan, ezt hogy csinálja?!

- Csak most az egyszer... – motyogtam magam elé alig hallhatóan.

- Nem lesz ennek jó vége.

- Mégis mit tehetnék?

- Hát, ott van például az új zöldséges. Kedves fiatalembernek tűnik, és láttam, ahogy egy kézzel megemelt egy láda sárgadinnyét. Erős, talpraesett...

Ez volt az a pillanat, amikor beláttam, hogy ideje épületesebb tevékenység után néznem. Szomszédasszonyom további ömlengésére a zöldséges előnyeiről már csak félfüllel figyeltem, és elkezdtem az egyik fiókomból kipakolni az íróasztalomra. Egy szerszámos táskát tettem ki a bútordarab sarkára.

- Az meg micsoda? – érdeklődött Mrs Blackhawk, miután pontot tett a zöldséges dicsőítésének a végére.

- A betörőkészletem. Át akarom nézni, mert ma este szükségem lesz rá.

Az öregasszony odaaraszolt, és szemügyre vette a táskát:

- Ma akarsz az üvegházba betörni?

- Arra gondoltam, hogy előtte még végiglátogatnék legalább tucatnyi embert. Szükségem lenne általános tájékozódásra pár kérdésben. Úgyhogy beszélni szeretnék Csen asszony bélyeggyűjtő cseretársaival és Richard Smith volt kollégáival is. A cseretársakról van egy szép kis listám, még Stephan Glasby állította össze a saját nyomozása során. Smith kollégái közül pedig kijegyzeteltem néhányat Raul irodájában.

- Betörtél a rendőrkapitányod irodájába?

- Nem, ezt most kivételesen ő adta. A nyomozásom elején megengedte, hogy írjak egy listát Mr Smith volt kollégáiról.

- Mit szeretnél megtudni ezektől az emberektől?

- Két dolgot. Egyet a bélyeggyűjtőktől: ki volt az az aranyszínű járókeretes őskövület, aki az öngyilkosság hetének szerdáján ellátogatott Csen asszonyhoz pár bélyegalbummal vagy talán antik könyvvel? Egyet pedig a rendőröktől: tényleg véletlen tragédia volt-e Richard Smith halála?

- Nem azt mesélték, hogy a drogkartell egy besúgó kiiktatása során lepuffantotta Smitht járulékos veszteségként? Felmerül ezzel kapcsolatban bármilyen kétség?

- Talán. Ezt hallgassa meg! – Abbahagytam a betörőeszközeim pakolászását, és az asszisztensem felé fordultam, úgy kezdtem magyarázni: - A rendőrségi irattárban volt időm áttanulmányozni a Smith-ügy részleteit. Érkezett egy érdekes telefonhívás, nem sokkal a lövöldözést megelőzően. A később lövöldözésbe kezdő drogdíler egyik beszállítója telefonált a rendőrségnek. Méghozzá pont Mr Smithhez irányították a mondandójával. A beszállító figyelmeztette a zsarukat arra, hogy a kartell lefülelte a besúgót, és látványos leszámolásra készül ellene. Tehát, Richard Smith tudta jól, hogy meg kellene lapulnia a besúgónak, neki pedig messziről el kellene kerülnie a fickót... És furcsamód ennek ellenére egy óra elteltével a nyílt utcán találkoztak, ahol aztán mindkettőjüket lelőtték.

- Elég különös, de mire következtethetünk ebből? – töprengett el szomszédasszonyom a kávéját fújogatva. – Smith nem csak csapodár volt a magánéletében, hanem felelőtlen is a munkájában?

- Túl durvának tűnik ahhoz, hogy csak szakmai felelőtlenségnek lehessen tekinteni.

- Akkor ugyan miért kockáztatott ekkorát?

- Nem tudom, és nincs egyelőre igazán jó ötletem – ismertem be. – Annyi viszont biztos, hogy ettől számomra eléggé tisztázatlannak tűnnek a haláleset körülményei. Lehetséges, hogy Mr Smith szándékosan hívta ki a besúgóját a parkolóba, hogy segítsen a kartellnek lelövetni?

- Összejátszott a drogdílerekkel? És Smitht csak véletlenül találták el? - Az asszisztensem visszakérdezésén érződött, hogy aligha repül rá az új elméletre. - Nem elvetemült teória ez?

- De, eléggé. Főleg, hogy a lövések irányát elnézve a rendőrségi rajzokon, semmi jelét nem láttam annak, hogy a gyilkos megpróbálta volna kímélni Mr Smitht. Egy autó ablakán kihajolva lövöldözött. A lövések fókuszában a besúgó volt, de válogatás nélkül lőtt az arra járókra is, akik a képbe kerültek. Mr Smitht több lövés is eltalálta, mert közel állt a célponthoz.

- Az nem lehet, hogy Smith maga is célpont volt?

- Én is néztem a helyszínelők által készített ábrákon, hogy lehetett-e Richard Smith is kipécézett áldozat, de semmi nem utal erre. A lövések kifejezetten a besúgóra irányultak, a többi sebesült esetén úgy tűnik, nem volt céljuk halálos sérülés okozása. Látszólag csak jó nagy vérfürdőt akartak rendezni elrettentő céllal, és Smith véletlenül vált halálos áldozattá.

- De miért ment oda a figyelmeztetés ellenére?

- Hát, ez itt a kérdés. – Leültem az íróasztalomhoz, és elkezdtem ellenőrizni az egyik tolvajkulcsom rozsdamentességét.

*

A napom elképesztően eredménytelenre sikeredett. Főleg, ha azt nézzük, hogy folyamatosan autózgattam egyik személytől a másikig, munkahelyeket hívtam fel, címeket látogattam sorra, és egyfolytában azon erőlködtem, hogy újabb és újabb emberek bizalmába férkőzzek. Estére meg nagyjából ugyanott tartottam, mint mielőtt elkezdtem a fárasztó keresgélést. Az aranyszínű járókeretes, kalapos öreget senki sem ismerte, egyetlen bélyeggyűjtő társnak sem volt még csak tippje sem, kiről lehet szó.

A rendőrök sem tudtak sok újat mondani. Nem titkoltam előlük, hogy Glasby megbízását követve a Csen-ügyben nyomozok, és bár a legtöbben tettek utalásokat arra, hogy túlságosan nem kellene beleélnem magam Glasby hagymázas teóriáiba az asszony öngyilkosságával kapcsolatban, annak örültek, hogy segíteni próbálok a volt kollégájuknak. Abban bíztak, hogy ha hivatalosan is be tudom bizonyítani, hogy a Csen-ügy semmiképpen sem lehetett gyilkosság, akkor Glasby végre megnyugszik, és békében hagyja a múltat. Ebből kifolyólag elég segítőkész volt mindegyikük. Még a Smith-ügyről is hajlandóak voltak mesélni, bár ez nyilván nem volt éppen a legetikusabb. Raul valószínűleg szívrohamot kapott volna, ha hallja, hogy milyen részletekről fecsegnek előttem meggondolatlanul. Mivel azonban az irattári látogatásom folytán alapból is látványosan képben voltam a Smith-ügyben, feltételezték, hogy van engedélyezett hozzáférésem belsős információkhoz, és nem óvatoskodtak. Elmesélték, hogy annak idején is vizsgálták az okokat, de nem találtak rá értelmes magyarázatot, hogy Smith miért hányt fittyet a meglehetősen nyomatékos figyelmeztetésre a készülő leszámolásról.

Amikor aztán este, sötétedés után elkanyarodtam szomszédasszonyomért az egyetemi épülethez, már másra sem vágytam, csak arra, hogy jól kipanaszkodhassam magam sikertelenül végiggürizett napomról, és aztán lelkiekben a betörésre készüljek. Azonban ez az óhajom is kútba fulladt, amikor megláttam az épület felől közelgő Mrs Blackhawkot. Asszisztensem ugyanis lehajtott fejjel, kedvetlenül araszolt, mielőtt beült mellém a kocsiba.

Mivel láttam, hogy megpróbálja leplezni előttem lelkiállapotát, nem mutattam egyből, hogy észrevettem, mi a helyzet.

Megvártam, amíg elhelyezkedik az anyósülésen, aztán beindítottam a kocsi motorját.

- Keresek mást, aki segít lefordítani Csen Lan leveleit – közölte váratlanul. – Nem Hu professzorral fogok együtt dolgozni.

Pislantottam egyet.

- Ööö... de miért? – csodálkoztam. – Hu professzor nem ér rá?

- Nem kérdeztem meg.

Csak ennyi volt szomszédasszonyom válasza. Elfordult, és a kabátját kezdte igazgatni.

Nyíltan rákérdeztem:

- Gond van?

- Nem. – Színtelen hang. – Mi lenne?

- Eddig nekem úgy tűnt, hogy szívesen kutat együtt a professzorral.

- Már eddig is bosszantott a beképzeltsége és a fennhéjázása, de elviseltem a nyomozásunk érdekében. Nem akartam panaszkodni, bár egy öntelt, hihetetlenül unalmas alak. Elég volt ennyi belőle. – Mrs Blackhawk abbahagyta a kabátja rendezgetését, és felnézett. - Holnap első dolgom lesz mást keresni. Nem fogok emiatt késedelembe kerülni a kutatással, ígérem.

- Persze, semmi gond! Nyugodtan keressen bárkit, nem számít az idő – mondtam rá egyből, de aztán azért még megkockáztattam: - Nem lehet, hogy a professzor csak jobb színben próbálja magát feltüntetni Ön előtt, azért kérkedik annyit?

- Ne pazaroljunk rá több szót! – Mrs Blackhawk hangsúlya jóval szárazabb volt a szokott álarcánál. Persze, én tudom, hogy furmányos egy öregasszony, és korántsem az a „cseppentett méz” kategória. Most viszont látszott, hogy tényleg le akarja zárni a témát, mert még a szerepéből is kiesett miatta. Sietősen hozzátette: – Szerencsére, egy irodai dokumentumon véletlenül megláttam a professzor egyik kínai PhD hallgatója nevét. Holnap megkérem a hölgyet, hogy fordítson nekünk. Minden rendben lesz.

- Ahogy jónak látja...

Mrs Blackhawk felkapcsolta a kocsi belső világítását, elővette táskájából tulipánmintás füzetét, és az út további részét a jegyzetei néma olvasgatásával töltötte.

*

Az éjszaka közepén tértem vissza a nagyvárosba.

Az autómat jó messze parkoltam le az orchideás üvegháztól. Nem akartam, hogy esetleg egy térfigyelő kamera kiszúrja a járművemet a közelben, ha Roots egy csoda folytán netán felfedezné a betörés nyomait, és feljelentést tenne. Persze, nem készültem látványos akcióra, így nem tartottam valószínűnek, hogy akaratomon kívül kiderülne, bennjártam az üvegházban. Mégis jobb felkészülni minden eshetőségre.

Felhúztam egy harisnyából készült, símaszkszerű álarcot is a fejemre, mielőtt odaértem a sötétben az üvegház közelébe. Úgy igazítottam el a maszkot, hogy a hajam ne látsszon ki alóla, majd már felgyorsítva, a lépteimet szaporázva céloztam meg Roots üvegházát. Szerencsére, itt a város határában olyan kihalt volt minden, hogy nem kellett attól tartanom, szemet szúrok a gyanús maskarában. Inkább csak az ipartelepek kerítésénél felszerelt biztonsági kamerákra kellett ügyelnem, azokkal szemben meg pont jó védelem a símaszk.

Amikor odaértem az üvegház több rétegben lezárt ajtajaihoz, levettem vállamról zöldesbarnás színű hátizsákomat. Elég prosztónak nézhetek ki vele, szóval csak betörésekhez meg titkos akciókhoz szoktam használni a terepmintás, vászonból varrt, pántos zsákot. Néha sajnos elengedhetetlen a rejtőzéshez. Például amikor egy nádasban gázolva követtem egy horgászkiránduláson enyelgő, csalfa párocskát, akkor kifejezetten jól jött, hogy minden holmim beolvadt a nyálkás gizgazok közé.

Kikerestem a hátizsákból egy-két megfelelő betörőeszközt, és nekiláttam a zárakat vizsgálni. Kellő türelemmel és ügyeskedéssel mindegyik lakatot ki tudtam nyitni anélkül, hogy kárt tettem volna bennük.

Behajtottam magam mögött az ajtókat, majd zseblámpámat felkapcsolva körbevilágítottam az üvegházban. A levegő forró és párás volt; egyből fullasztó tömegként nehezedett a tüdőmre, ahogy beléptem. Mivel nem akadt ötletem, hogy a növényekkel megrakott polcsorok és a még több orchideának otthont adó, faforgáccsal feltöltött ágyások rengetegében hol kezdjem a vizsgálódást, elindultam találomra az egyik irányba.

Előkerítettem a hátizsákomból a kézi kamerámat, és éjszakai felvételre kapcsoltam. Elkezdtem körbehordozni a kamerát, és rögzítettem vele egymás után mindent, ami elém került az üvegházban. Ránézésre nem tűntek gyanúsnak az elöl hagyott holmik, de biztos, ami biztos, igyekeztem filmre venni az összes berendezési tárgyat és növényt.

Miután ezzel végeztem, eltettem a kamerát, és ismét az ajtótól indulva, közelebbről is szemügyre vettem a polcok terhét és az ágyásokat. Apránként jutottam el az épület túlsó végébe, ahol a virágok gondozásához és nemesítéséhez használt eszközök sokasága borította a különböző munkaasztalokat.

Odahajoltam egy öntözőszerkezethez, és kíváncsiskodva megpöcköltem egy kart az oldalán. Elnéztem egy darabig, ahogy az egyik műanyag csőrendszerből hajszálvékony sugarakban kispriccel a tápoldatos víz. Aztán ismét kikapcsoltam a masinát. Utána egy polcon vettem sorra a különböző metszőollókat.

Éppen a párával vegyes verejtéket töröltem le a homlokomról az üvegház fülledt melegében, amikor közeledő autók zúgását hallottam meg kintről. Lekapcsoltam a zseblámpát. Úgy gondoltam, kivárom sötétben, amíg továbbállnak a járművek. Csakhogy azok egyenesen ide tartottak. Két autó parkolt le közvetlenül az üvegház előtt.

Ajjaj.

Körbenéztem, és kiszúrtam egy tápoldatos fiolákkal telepakolt, lapos asztalt. Az alá talán be bírnék kúszni úgy, hogy takarásba kerüljek. Lehasaltam, és bemásztam alá. Épp jókor, mivel kintről már léptek zaja hallatszott, és az érkező személyek benyitottak az üvegházba.

Az első alakot egyből felismertem hórihorgas termetéről és jellegzetes szemüvegéről. George Roots, az üvegház és az orchideakertészet tulajdonosa.

Roots jött előre; zaklatott, toporgó léptekkel téblábolt a bejárat körül. Három férfi követte, akiket körülményes udvariaskodással engedett be, nyitva tartva előttük az ajtókat.

Mindhárom érkező kínai volt, és már első ránézésre látszott rajtuk, hogy nem egy kellemes, éjszakai növénynéző kiruccanásra jöttek. Az egyik közülük egy megtermett, izmoktól dagadozó fickó volt, akinek minden lépte nyomán megremegtek az orchideás polcok. A kopasz, bikanyakú pasas fekete bőrdzsekiben feszített. Egy pillangókést tartott a kezében, és ütemes, fémes csattanásokkal hol kinyitotta, hol összecsukta. A másik, egy vékonyabb, szálkásabb izomzatú fickó a kinti hideg ellenére alig begombolt inget viselt, és kilátszott a mellkasára tetovált sárkány fekete képe. A csuklójára feltekerve egy fémlánc lógott. Azonban mégsem ez a két alak volt a legnyomasztóbb tagja a csoportnak, hanem az előttük haladó, alacsony, sovány férfi. Az aranyszínű, giccsesen csillogó kabátba burkolózó alak fekete szeme olyan hidegen sötétlett, olyan élettelenül, mintha nem is egy ember vére csörgedezne az ereiben, hanem egy hüllőé. Halott tekintete volt. Hosszú, fekete haja egy fonatban lógott egészen a háta közepéig.

- Rendszeresen nyitva hagyod éjszakára az ajtókat? – kérdezte a fonott hajú pasas Rootstól. Tompa, érzelemmentes hangja lágyan belesimult az éjszaka csöndjébe.

Roots mégis úgy rándult össze a kérdés hatására, mintha egy éles tárgyat beleszúrtak volna. A fejét rázogatta kétségbeesett hévvel:

- Nem... Nem értem. Mindig be szoktam zárni. Azt hittem, ma is... Úgy emlékszem... Mindig... Esküszöm, mindig...

- Néha nem árt egy kis óvatosság. – A fonott hajú finoman, de határozottan félbeszakította a zavart motyogást. – A túlzott bizalom aligha erény a mi szakmánkban, barátom.

Roots nagyot nyelt, és nem folytatta tovább ideges zagyválását.

- M... miért nem ültök le? – dadogta aztán, egy-két fából faragott kis sámli felé intve. – Addig én... előkeresem... a... a... pénzt.

A kínaiak nem feleltek. Ügyet sem vetettek a felajánlott ülőalkalmatosságokra. Roots pedig nem erőlködött tovább a formaságokkal, hanem odahajolt az egyik szekrényhez. Elővett a zsebéből egy kis kulcsot, és kinyitotta vele az alsó polcot takaró ajtólapot. Kihúzott egy fekete aktatáskát.

Aztán becincált az orchideák közt fenntartott szabad tér közepére egy műanyag asztalkát, és kitette rá a táskát.

- Itt... itt van minden... – makogta, közelebb tolva a táskát a fonott hajú fickóhoz.

Az csak intett a tetovált férfinak, mire a csuklója köré tekert fémláncot lustán igazgató pasas előrelépett, és félreütötte a táska fedelét. Jókora pénzkötegek váltak láthatóvá. A tetovált fickó számolni kezdte a pénzt.

Roots szemlátomást növekvő idegességgel figyelte őket, egyik lábáról a másikra nehézkedve.

- Annyi, amennyit megbeszéltünk... – pötyögte.

A tetovált az ujjai között pörgetve számlálta a bankjegyeket, ügyet sem vetett Roots elhebegett szavaira.

Sokáig csönd honolt. A tetovált fickó kétszer is átszámolta a pénzt, és csak utána biccentett oda a fonott hajúnak.

- Rendben – mondta ekkor a fonott hajú, váratlanul megszakítva hallgatását. – Huang, hozd be az árut!

Most a kopasz mozdult meg, és kilépdelt az üvegház előtt parkoló kocsihoz. Egy fából készült, felül kilyuggatott dobozkával tért vissza. A doboz alig volt nagyobb, mint az óriási férfi tenyere.

Roots felragyogó tekintettel vette át a nagydarab, kopasz fickótól az „árut”, majd egyből el is kezdte kibontani.

Éppen arra készültem, hogy néhány arasznyit előrébb kússzak az asztal alatt, hogy jobban lássam, mit adtak át a kínaiak Rootsnak, azonban ekkor történt valami, amitől megdermedtem a mozdulatsor közepén.

Megcsördült a hátizsákomban a mobiltelefonom.

Megfagyott a vér az ereimben. Az első pillanatban csak az futott át az agyamon, hogy ez nem lehet... Ez nem történhet meg velem. Aztán viszont, ahogy a vidám csilingelés harsányan betöltötte az üvegház ólmos csöndjét, tudatosult bennem, hogy ez tényleg a valóság, és nem csak egy rémálom. A csörgés egyre erősödött, a kínaiak pedig a botanikussal együtt az irányomba fordultak.

Ó, ne...

Nem volt időm egy perc további habozásra sem. Mérlegelni sem tudtam. Csak felugrottam, felborítva a fedezékemül szolgáló asztalt, és a lehető legnagyobb lendülettel rohanni kezdtem a kijárat felé.

Szerencsére, a kínaiaknak még kellett egy kis felocsúdási idő, így nem tudták utamat állni, és ki bírtam vetődni az üvegház ajtaján, majd hanyatt-homlok menekültem, amerre láttam.

Na, ekkorra már a kínaiak is magukhoz tértek, és utánam eredtek mindhárman.

Nem is igazán volt ötletem, mit tehetnék, csak futottam. A távolban elrejtett kocsim felé nem tarthattam, mert ha meglátják a rendszámtáblámat, később a nyomomra bukkanhatnak. Inkább találomra iszkolni kezdtem egy szögesdróttal körbekerített ipari épület mentén a város felé.

A fonott hajú, üveges tekintetű férfi bepattant az autójukba, és hallottam, ahogy beindítja a motort, hogy a járművel üldözhessen. A két izmos fickó meg gyalog loholt a nyomomban. Sajnos, jó kondiban voltak, így nem tűnt túl megnyugtatónak a köztünk lévő távolság.

Nem mertem többször hátrafordulni, hanem teljes erőmből futottam.

És az átkozott telefon csak csörgött és csörgött a táskámban! Nyomasztóan visszhangzott az éjszakai sötétségben.

Ez így nem lesz jó. Soha nem fogok tudni elbújni előlük, amíg a hátizsákomban csörömpöl a mobilom!

Futás közben előrerángattam fél vállamra a hátizsákot, és beletúrtam.

Miközben lekanyarodtam egy kis utcába, kikaptam a telefonomat. Számkijelzéssel hívtak, de nem ismertem a szám tulajdonosát. Úgy véltem, nem lehet lényegtelen a hívás, ha az éjszaka közepén próbálnak elérni.

Mit volt mit tenni, ráklikkeltem a hívás fogadására, és rohantamban a fülemhez szorítottam a telót:

- Halló?

Elvékonyodott, remegő női hang szólt bele a telefonba:

- Frida? Te vagy az?

- Igen. Kivel beszélek? – Átugrottam egy szemétként elhajított kartondoboz fölött, és beszáguldottam egy még keskenyebb utcába.

- Carolina vagyok. Carolina Bonton. – A nő hangja megbicsaklott. Hallottam, hogy sír. – A... a névjegykártyádon... találtam meg a számodat. Ide tudnál jönni?

Hátranéztem, és láttam, hogy csökken a távolság köztem és a kínaiak között. Igyekeztem gyorsabb sebességre kapcsolni.

- Ööö... mikor? – Átbújtam egy kifeslett oldalú drótkerítésen, és keresztülfutottam egy lezárt kosárlabdapályán, ahová autóval nem tudott követni a fonott hajú fickó.

- Kérlek... kérlek szépen. – A nő felzokogott, és egy darabig csak csukladozó sírását hallottam. Aztán nagy nehezen folytatta: - Segítség... segítségre szorulok. Tudnál most rögtön jönni?

- Az a helyzet – ziháltam, mialatt kifeszítettem a túloldalon a pálya kapuját, átbújtam a láncai alatt, és kirohantam egy vaslépcsőre –, hogy sajnos nem igazán alkalmas...

- Kérlek szépen!

Körbenéztem, és kiszúrtam egy sötét gyártelep kivilágítatlan, elkerítetlen parkolóját. Láttam rá reményt, hogy ott takarásba tudnék kerülni a szemetes konténerek mögött és lelépni egy mellékutcán keresztül, így arra vettem az irányt. Közben belekérdeztem a telefonba:

- Miről lenne szó?

- Edgar rosszul van. Azt hiszem, hogy... megmérgezték. Az is lehet, hogy meghalt. Nem... nem mozdul. Tudnál segíteni?

15. fejezet: Vészhelyzet

Kirontottam a gyártelep parkolójának betonterére, és hanyatt-homlok száguldottam a szemetes konténerek árnyas sora felé a túloldalán.

- Mi történt a férjével? – kérdeztem Carolinától, fulladozva szedve a levegőt a nagy rohanásban.

- Megivott... megivott egy furcsa teát, és azóta egyre rosszabbul van. – A nő szavai ismét kétségbeesett zokogásban mosódtak el a vonal túlsó végén. – Nem mozdul... És csupa hab a szája. Egyáltalán nem mozog...

- Próbáljon higgadt maradni! Segítenünk kell a férjének, érti?

- I... igen...

Elértem az első konténert. Bevetődtem mögé, majd iszkoltam tovább a hatalmas műanyag tartályok takarásában.

- Koncentráljon! – szóltam rá közben Carolinára. – Kihívta már a mentőket?

- Nem. Mentőt nem szabad, mert azokban kísértetek tanyáznak. Az elhunyt betegek nyughatatlan szellemei. – A nő kapkodni kezdte a levegőt a telefonban. – A mentőautók veszélyesek... és... és a kórházak...

- Állj! Vegyen mély levegőt! Hol van most?

- Itthon.

- És a férje is ott van Önnel?

- Itt fekszik az ágyon. És... és nem mozdul...

- Jó, akkor tartsa a telefont! Csak egy pillanat... Maradjon vonalban! – Hívásvárakoztatásra tettem Carolinát, és miközben egy vaskorlát alatt átbújva leereszkedtem a parkoló egyik betonlejtőjére, nyomkodni kezdtem a telefonomon a 911-et.

Kiküldtem egy rohammentőt Bontonék címére. Aztán szétkapcsoltam a segélyhívást, és visszaváltottam Carolina vonalára.

- Oké, oké, itt vagyok – ziháltam. - Ön is itt van még?

- Frida, mi lesz velem? Edgar... Edgar nélkül...

- Nyugalom. Őrizze meg a hidegvérét, csak úgy tudunk segíteni a férjének! Most rögtön odamegyek. Itt is vagyok a városban... Csak egy kissé elfoglalt vagyok éppen. De... de mindjárt megyek. Addig is... diktálok egy számot! Fel kellene hívni.

- Milyen számot? – Carolina sírós hangja egyre kétségbeesettebbé vált. – Nem akarok mással beszélni. Kérlek, Frida! Kérlek szépen...

- A pasi, akit fel kellene hívni, egy mérgezési szakértő. – Befutottam egy szűk utcácskába, és néhány kanyarodással igyekeztem minél kiszámíthatatlanabb útvonalat leírni, hogy az üldözőim nyomomat veszítsék. – Patty barátnőmnek volt az évfolyamtársa az orvosi egyetemen, és együtt kempingeztünk vele párszor a hegyekben, meg jártam is vele pár hónapig. Szóval, ismerem, megbízható, jófej fickó. Fel kellene hívni, és bediktálni a telefonba a tüneteket. Mindent. Érti? Lehet, hogy azonnali beavatkozásra van szükség, és Önnek ott helyben cselekednie kell, de én ezt így nem tudom megállapítani. Muszáj felhívnia a szakértőt! A férje élete múlhat rajta!

- De én...

- Nem. Nincs de! Minden tizedmásodperc számít. Fel tudja most írni a számot?

- Azt hiszem... csak hová?

Nagy levegőt vettem, és küzdöttem azzal, hogy ne veszítsem el a beszédre való képességemet a kimerültségtől görcsösen akadozó légzésem miatt, miközben éppen egy szemetekkel teli sikátoron rohantam keresztül:

- Mennyire ért a telefonokhoz?

- Hát... most kaptam pár hete ezt a telefont Edgartól a születésnapomra. Ez az első okostelefonom...

- Akkor keressen tollat és papírt! Vagy ceruza is jó, mindegy, csak írja! Így lesz a leggyorsabb.

- Jó... próbálkozom... – Hallottam, hogy Carolina végre mozgásba lendül, és kis zörgéssel pakolászik egy asztalon. – Megvan – motyogta aztán sírástól rekedtes hangon. – Találtam...

- Oké, akkor most írja a számot, amit diktálok! - Szerencsére sikerült még a kosárlabda pályán előnyre szert tennem az üldözőimmel szemben, mivel nem fértek át az általam használt résen, és kerülniük kellett, így volt időm magam elé tartani egy pár másodpercre a telómat, és kapkodva átváltani a képernyőfelületet a kontaktlistámra. Keresni kezdtem a mérgezési esetekkel foglalkozó orvos ismerősöm számát. Közben fél szemmel kinéztem egy újabb sikátort, ahová befuthatok, így odaszáguldottam, és ezzel egy időben megtaláltam végre a keresett adatot is. Ledaráltam a telefonszámot Carolinának.

- Jó, jó, leírtam – sírdogálta aztán. – És most mi lesz?

- Most le kell tennünk a telefont, és fel kell hívnia a megadott számot. Doktor Anthony Timbault a pasi neve. Őt kell keresnie. Nyugodtan hivatkozzon rám! Tony foglalkozni fog Önnel az éjszaka közepén is, ne aggódjon! De most rögtön fel kell hívnia, és mindent megcsinálni, amit mond. Érti?

- Ig... igen.

- Jó, akkor én most szétkapcsolom a hívást. Nemsokára ott vagyok. Tartson ki!

És még mielőtt Carolina tiltakozni kezdhetett volna, kinyomtam a telót, majd behajítottam a hátizsákomba.

Utána már tényleg teljes erőmből rohantam, ugyanis jókora fékcsikorgással feltűnt az utca túlsó végénél a fonott hajú fickó kocsija.

*

Egy diszkó mentette meg az életemet. Már jó ideje futottam, és kezdtem végleg kifulladni, amikor az egyik kanyar után megláttam egy villódzó, neonfényekből kirakott feliratot. Előtte egy tucatnyi ittas egyetemista cigizett. Úgyhogy lerántottam a fejemről a símaszkot, odaszáguldottam hozzájuk, és az egyik részegen tántorgó srác karjába vetettem magam.

Mire a két kínai verőlegény felbukkant a sarkon, én már a tömegben elvegyülve ölelgettem a részeg pasast, a háta mögé rejtve hátizsákomat. A kínaiak csak futó pillantást vetettek a csoportosulásra, utána továbbszaladtak egy sikátor felé.

Az idegen fiatalember kabátjába temetett arccal fújtattam egy darabig.

Aztán még vártam úgy tíz percet, hogy biztosan eltűnjenek a környékről az üldözőim, és csak utána váltam ki a bulizó fiatalok csoportjából. A kocsim keresésére indultam.

Nem volt egyszerű feladat visszatalálnom oda, ahol az autót hagytam. Főleg, hogy amint elhalt a korábban bennem zúgó adrenalinlöket, egyszerre áradt el rajtam minden kimerültség. Nem állhattam meg viszont pihenni, ugyanis minél előbb el akartam jutni Bontonékhoz.

Nem igazán tudtam, hogy mennyire kell komolyan vennem Carolina hívását. Vajon tényleg veszélyben van Edgar élete, netán már meg is halt? Vagy csak Mrs Bonton képzelődik? Nem voltam biztos abban, hogy megérte-e az éjszaka közepén riadóztatnom a mentősöket és Patty volt évfolyamtársát, Tonyt, de mi mást tehettem volna? Ha Edgar Bonton tényleg mérgezés áldozata lett, akkor nem várhatok addig az intézkedéssel, amíg odaérek, és a saját szememmel meggyőződöm róla, hogy tényleg rosszul van. Mindegy, ha téves volt a riasztás, vállalni fogom érte a felelősséget. Bontonék nem tehetnek arról, hogy nem tudják úgy felmérni a körülöttük történő eseményeket, ahogyan a hétköznapi emberek. Előre eldöntöttem magamban, hogy nem fogok szemrehányást tenni Carolinának, ha tévedett a férje állapotával kapcsolatban. Legalább segítséget kért, és megpróbált cselekedni. Már ez is valami. Arról meg végképp nem tehet, hogy olyan rosszkor hívott, hogy majdnem elpatkoltam miatta...

Amikor végre felleltem kocsimat a kietlen parkolóban, ahol korábban hagytam, zihálva bezuhantam az első ülésre, és ledobtam a vállamról betörőszerszámos hátizsákomat.

Egy percig nem tudtam mást csinálni, csak holt fáradtan ráborultam a kormányra, karomra fektetve az arcomat. Aztán nagy nehezen sikerült összeszednem magam, és beindítottam a járművet, hogy siethessek Bontonékhoz.

*

Mire odaértem, már ott parkolt előtte a mentőautó, villogó fényekkel. Kikászálódtam a kocsimból, és odabotladoztam az ajtóhoz. Félig nyitva állt, úgyhogy egy kurta kopogással beléptem a házba.

Bent is nyitva voltak hagyva az ajtók, így láttam, ahogy a mentő személyzete éppen a hálószobában próbálja újraéleszteni Edgar Bontont. Úgy festett, hogy tényleg elég súlyos a helyzet.

Nem akartam megzavarni a két elfoglalt férfit, inkább szétnéztem, merre találom Carolinát.

Ott ült a nappali egyik falánál, a szőnyeg sarkán. Szörnyen nézett ki. Lilásvörösre festett haja kócos káoszban borult vállára, az arca pedig hullasápadt volt. Feketés patakokban folyt le a könnyekkel vegyült sminkje egészen az álláig. Remegő kezében egy zsebkendőt gyötört, kényszeres idegességgel gyürkészve a már egyébként is elrongyolódott anyagot. Amint meglátott, felugrott a helyéről, odafutott hozzám, és görcsösen átölelt. Pontosabban inkább belém csimpaszkodott, mint egy kétségbeesett kisgyerek az anyukájába.

- Jaj, Frida, de jó, hogy itt vagy! Annyira félek... – sírta. – Edgar... szegény Edgar... A mentősök olyasmit mondtak az előbb, hogy leáll a szíve...

- Tartson ki! – Keresni kezdtem egy új zsebkendőt a kabátom zsebében. – Még küzdenek a férjéért, ez pedig azt jelenti, hogy van remény.

- És... és ha meghal?

- Ne gondoljunk erre! Egyelőre nem szabad feladni a reményt.

- A mentősök kiszedték a kezemből a telefont, és most ők beszélnek a doktorral, akit ajánlottál. Anthony közben már úton is van ide, nemsokára megérkezik.

- Jól van. Remek. – Fél karral átöleltem Carolinát, és támogatva, segítettem leülnie a közeli szófára. Én is lehuppantam mellé. – Amíg a mentősök ennyire elfoglaltak, az a legjobb, ha itt várakozunk. Mi lenne, ha elmesélné közben, mi történt pontosan? Miféle teát ivott meg a férje?

- Kaptuk. Ajándékba kaptuk...

- Mikor?

- Ma délután.

- Kitől?

- Nem tudom. – Carolina az arcára szorította a tőlem átvett zsebkendőt, és egy darabig csak sírt a takarásában. - Becsöngettek hozzánk ma délután. Kimentem, kinyitottam az ajtót. Sehol senki. A küszöbön viszont ott várakozott egy becsomagolt ajándékos doboz. Kis masnival, üdvözlőkártyával... Abban volt a tea.

- Meg tudná mutatni ezeket, mielőtt ideér a rendőrség? A kártyát, a csomagolást, a teát? Gondolom, a mentősök értesítették a zsarukat, de ha még nem, akkor előbb-utóbb megteszik.

- Ott... ott van minden az asztal sarkán. Nézd meg nyugodtan!

Odafordultam a dohányzóasztalkához, és szemügyre vettem a terhét. A tejfehér köddel telt, talpas üveggömb mellett félig megivott tea aranylott egy porceláncsészében – a csésze alja tele volt apró teafűfoszlányokkal. Az asztal csücskére halmozva pedig ott pihent egy ollóval felnyitott, bordó csomagolópapír, egy ezüstszegélyű üdvözlőkártya és egy szintén ezüstös masni.

- Olyan takaros kis ajándék volt... – hüppögte Carolina.

Kétségtelen, hogy aki a csomagocskát összeállította, rendelkezett szépérzékkel. Az ezüstszínű kiegészítők kifejezetten csinossá tették a borvörös papírt.

Elővettem egy tiszta zsebkendőt, és azon keresztül megcsippentettem az üdvözlőkártya sarkát, hogy ne tegyek kárt az esetleges ujjlenyomatokban vagy egyéb nyomokban. Odaemeltem magam elé a kártyát.

Viszonylag hosszú szöveg volt ráírva apró, kerek betűkkel. Nem mellesleg, elég természetellenesnek tűnt az íráskép, mintha az író direkt eltorzította volna. Így szólt az üzenet:

„Kedves Mrs Bonton!

Köszönöm szépen a múltkori jóslást. Minden szó megmelengette a szívemet, és reménnyel töltött el. Hálám jeléül küldök egy különleges indiai teát. Kérem, hogy ebből minél hamarabb mondjon jövendőt annak az embernek, akit a legjobban szeret! Majd meglátja, milyen fényes jövő tárul elé.

Üdvözlettel:

Egy hálás ügyfél”

- Mire tippelt, amikor ezt elolvasta? Mármint, hogy ki küldhette a levelet? – érdeklődtem összevont szemöldökkel.

- Nem igazán volt ötletem. Olyan sok embernek mondok jövőt egy este folyamán! És egy hét alatt még többnek... Egy hónap alatt meg még többnek... Soknak... Olyan soknak! – Carolina megint erősebben sírni kezdett. – Nem sejtem, ki küldhette...

- Szóval, megkapta a teát és az elismerő levelet, és teljesíteni akarta az üzenet kérését?

- Ki fogjuk találni Edgarral, hogy munka után kiolvasom az ajándéktea üledékéből a jövőjét. Hiszen ő az az ember, akit legjobban szeretek... Az egyetlen, akit szeretek... - Carolina, feldúltságában átváltott jövő időbe. – Elalvás előtt ezért főzni fogok neki egy csészére valót, és elkezdi meginni, ahogyan a jóslás lépései előírják...

A nő elhallgatott, és remegő kezébe temette az arcát.

- Gondolom, ezután jelentkeztek a tünetek – vettem át a szót. Jobb, ha megkímélem attól, hogy ismét fel kelljen elevenítenie az eseményt. Majd kifaggatom Tonyt a mérgezés részleteiről. Inkább mást kérdeztem: - Történt bármi egyéb furcsaság az utóbbi időben?

- Nem... Nem tudom.

- Próbáljon meg gondolatban mindent sorra venni!

- Hát... végül is, egy dolog volt. – Carolina leengedte a tenyerét az arca elől. – Edgar tegnap este egy csomó pénzzel jött haza. Sokkal többel, mint általában. Azt mondta nekem még aznap délután, hogy most kivételesen külön-külön kellene fellépnünk, és nem egy helyen, hátha úgy többet keresnénk. Én mentem a törzshelyünkre, ő meg egy másik ivóba. Amikor este itthon találkoztunk, egy rakás pénzt számolt le elém. Azt mondta, hogy szerencséje volt, mert egy vendégnek tetszettek a mutatványai. Ezért kapott ennyi pénzt. Végre ki tudjuk majd fizetni a villanyszámlánk hátralékait! Mégis fura volt, mert amikor megkérdeztem, hogy melyik kocsmában járt, azt mondta, hogy nem árulhatja el, hol volt, nehogy elriassza a jó szerencsét. Ma viszont már megint a törzshelyünkre mentünk együtt, és amikor érdeklődtem, hogy nem akar-e ismét szerencsét próbálni a múltkori titokzatos kocsmában, olyasmit válaszolt, hogy „majd, ha megint eljön az ideje”.

- Értem, köszönöm. – Elővettem a telefonomat, és lefényképeztem vele az üdvözlőkártyán szereplő kézírást. Majd óvatosan letéptem egy kis cafatot a csomagolópapírból, és eltettem egy műanyag tasakba, amelyben pár hete egy bizsu karperecet vásároltam magamnak. Aztán egy másik zacskóba – egy strasszkövekkel telepakolt gyűrűm néhai tárolójába – belepöcköltem a körmöm hegyével egy kis teafüvet. Utána már csak annyi volt hátra, hogy minden szögből alaposan lefotózzam a tea dobozának címkéit is. Egy doboz bolti forgalomban kapható indiai tea volt.

- Ezeket nem a rendőrség szokta vizsgálni? – kérdezett rá Carolina félénken.

- De, majd ők is megvizsgálják. Itt hagyunk nekik mindent.

- Viszont te is nyomozni akarsz az ügyben? Köszönöm szépen! – A nyakamba borult megint. – Olyan jó vagy hozzánk, Fridácska!

Szerencsére, a negédes hálálkodást félbeszakította Anthony Timbault sietős érkezése. A magas, tengerkék szemű, gesztenyebarna hajú doktor hálóköntösben és pizsamában volt, látszott, hogy átöltözni sem volt ideje, olyan gyorsasággal indult Bontonékhoz. Épp most rángatott fel hálóruhája fölé egy védőköpenyt, ahogy beesett az ajtón.

- Jó estét kívánok! – Futtában kezet rázott Carolinával, nekem meg nyomott egy csókot a homlokomra, aztán útközben felkapta a teafüves dobozt az asztalról, és már rontott is be a hálószobába, hogy felügyelje Edgar ellátását.

Carolinát fellelkesítette a fiatal, energikus orvos érkezése.

- Ő volt Anthony, akivel telefonon beszéltem, igaz? – érdeklődött.

- Ő. Biztos vagyok benne, hogy mindent meg fog tenni a férjéért.

- Annyira jó lenne, ha tudna segíteni! - A nő a kezét tördelve, könnyben úszó szemmel révedt utána.

- A férje most már a lehető legjobb kezekben van.

Fokról fokra kezdett rendeződni Carolina légzésének üteme, és amikor egy újabb tiszta zsebkendővel leitattam az arcáról a fekete sminkfoltokat, már egészen lenyugodott.

- Eszembe jutott még egy furcsaság – mondta aztán, ahogy már higgadtabban tudott gondolkozni. – Amikor Edgar rosszul kezdte érezni magát a tea megivása után, először csak a feje fájt. Ledőlt pihenni a szobában. Egy idő után ránéztem, hogy javult-e a helyzet. Akkor már ijesztően rángatózott, és semmi színe nem volt az arcának. És hab volt a szája körül... De még küzdött azzal, hogy megszólaljon. Odaléptem mellé. Próbáltam rábeszélni, hogy ne erőltesse a beszédet, de mégis próbálkozott. Csak annyit értettem, hogy a „járókeret” és a „sportkocsi” szavakat hörgi. Görcsösen ismételgette, amit mondani akart, de ennél többet nem tudtam kihallani. És aztán egyszer csak nem mozdult többet. Akkor felhívtalak. – Carolina megrázogatta a fejét. - Elég furcsa, de szerintem szegény Edgar arról az öregúrról próbált beszélni, akit a Csen-háznál láttunk pár nappal Lan egy évvel ezelőtti öngyilkossága előtt. Hiszen ő járt szürke sportkocsival! És tegnap előtt szóba is került, amikor beszélgettünk veled. De Edgar már olyan rosszul volt! Miért kezdett ilyen állapotban egy ennyire lényegtelen személlyel foglalkozni?

- Hm. Talán, mert nem volt annyira lényegtelen. – Csak ennyit mondtam rá.

*

A nagyvárosi kórházról nem sok jó emlékem volt. Eddig összesen háromszor tartózkodtam benn pár percnél huzamosabb ideig, és egyik eset sem tartozott a kedvenc élményeim közé. Egyszer például egy szadista pszichopata egy baseballütővel leütött, hogy nyomozási infókat lophasson tőlem, és amiatt kerültem be. Felemelő emlék, mit ne mondjak.

Most, ahogy a sírdogáló Carolina mellett ültem a váróban, és percről percre biztató hangsúllyal ismételtem el, hogy minden rendben lesz, hát, akkor már az ismerős fehér csempék és az újabban barackszínűre festett falak látványától is émelygés kerülgetett. A gyógyszerszagról nem is beszélve.

Egyelőre nem kaptunk hírt Edgarról, akit Anthony felügyelete alatt az intenzíven kezeltek. Két rendőr viszont érkezett, és az egyik orvost kezdték faggatni.

- Hú, talán jobb lenne, ha én most lelécelnék – súgtam oda Carolinának. - Az a helyzet, hogy a lakóhelyemen folyamatban van ellenem egy kisebb rendőrségi nyomozás, és a túlbuzgó zsaruk utasítottak arra, hogy ne hagyjam el a várost. Ha kiderül, hogy átjöttem ide...

- Kérlek, ne hagyj itt! – A nő riadtan a kezem után kapott, és megszorította hideg ujjaival a karomat. – Mi lesz velem itt egyedül? Úgy félek...

- Oké, legyen! – Hátradőltem, jelezve, hogy mégsem szándékozok felkelni a várótermi székről. – Maradok.

- Köszönöm... – szipogta Carolina, és lehajtotta a fejét.

Én pedig jobb híján tudomásul vettem, hogy a rendőrök elindulnak felénk, és tanúként meg fognak hallgatni engem is.

*

Már hajnalodott, amikor végre felbukkant a folyosón Anthony Timbault orvosi köpenyes alakja.

Carolina megint levegő után kezdett kapkodni, mint aki mindjárt elájul, én pedig gépiesen átkaroltam a vállát, hogy ha esetleg rosszul lenne a kedvezőtlen hír hallatán, meg tudjam tartani. Azonban szükségtelen volt az óvintézkedés, ugyanis Tony kimerült arcán a következő pillanatban halvány mosoly jelent meg:

- Sikerült stabilizálnunk a páciens állapotát.

Carolina a kezébe temette az arcát, és boldog zokogásban tört ki. Én is fellélegeztem.

- Pár másodpercen múlt az élete – folytatta a doktor. – Frida, ha nem intézkedsz időben...

Ó, már megint! Feszélyezetten elfordítottam a tekintetem. Nem szeretem, ha szerencsés és boldog kimenetelű eseményeknél a figyelem középpontjába kerülök. Az ilyen happyend-szerű helyzetekben egyszerűen kínosan érzem magam.

- Milyenek Mr Bonton kilátásai? – tereltem el a figyelmet magamról.

- Az agya jelentős mértékben sérült a méreg bénító hatása miatt. Egyelőre napokig mesterséges kómában fogjuk tartani. Így felgyorsíthatjuk a regenerációt. Sajnos, nem látható előre a gyógyulás várható mértéke, ugyanis bizonyos agyterületek maradandó károsodása sem kizárt. Majd csak két-három nap múlva tudok pontosabbat mondani.

Aggodalmasan Carolinára pillantottam, de a nőt egyáltalán nem rázták meg a szavak. Még mindig boldogságtól remegve örvendezett azon, hogy Edgar életben van.

- Köszönjük! – Felkeltem, és átöleltem Tonyt. – Hálás vagyok, hogy az éjszaka közepén eljöttél segíteni.

- Ugyan már! Ez a munkámmal jár. – A férfi is visszaölelt, majd rákérdezett: - Egyébként, mi újság feléd?

- Képzeld, nyár óta dolgozik nálam egy asszisztens! Remekül megy az üzlet.

- Ennek igazán örülök.

- És te? Jól vagy? – érdeklődtem, szeretettel megborzolva a haját.

- Tavasszal lesz az esküvőm.

- Na, végre! Már hány éve mondogatom, hogy jegyezd el azt a szegény Odettet!

- És látod? Nem csak hogy hallgattam rád, és megkértem a kezét, de el is fogom venni. Bocsi, ha téged nem hívunk meg az esküvőnkre, tudod, enyhén kínos lenne. Odett nem hiszem, hogy értékelné, ha elhívnám a kedvenc exemet...

- Ó, nyilvánvalóan full gáz lenne, ha elmennék! – vágtam közbe. – Nem kell elnézést kérned. Viszont örülök nektek. Legyetek boldogok!

Egy darabig még átölelve tartottam, aztán visszaültem Carolina mellé, hogy segítsek összeszedni magát. Tony pedig elsietett a kollégáihoz Edgar Bonton állapotáról konzultálni.

Hallgattam Carolina megkönnyebbült sóhajtozását, utána felkeltem. Elindultam egy ital-automatát keresni, hogy legalább egy pohár teát keríthessek neki.

Éppen megcéloztam egy ügyeletes nővért, hogy érdeklődjek, merre tudnék forró italt szerezni, ám ekkor a lift felől rendőri egyenruha sötétje sejlett fel, és egy gondosan fényesre polírozott jelvény villant. Majd a következő pillanatban Raul Gomez kapitány toppant az utamba.

Raul arca fáradtnak és rosszkedvűnek tűnt, amit nem csodáltam, ha szolgálatban volt még az éjszaka közepén is.

- Te meg mit keresel itt? – kockáztattam meg a kérdést.

- Nemrég kaptuk telefonon az értesítést az itteni kollégáktól, hogy kihívták őket egy mérgezési esethez – válaszolta a rendőrkapitány száraz hivatalossággal a hangjában. - És az egyik tanú az a Frida Lorne, aki ellen eljárás van nálunk folyamatban, és hatósági rendelkezés tiltja el a lakóhelyéül szolgáló város elhagyásától...

Felemeltem a kezem megadóan. Túl fáradtnak éreztem magam ahhoz, hogy hazugságot találjak ki.

- Jó, tényleg nem kellett volna átjönnöm – ismertem el. - Tudom, hogy amíg tart ellenem a nyomozás, nem szabad, de...

Raul közbevágott:

- Ez esetben azt is tudod, hogy most le foglak tartóztatni, és az óvadéki tárgyalásodig őrizetben maradsz!

Mi?! Felkaptam a fejem.

- Azért ez így túlzás, nem? – hebegtem. – Csak nyomozási ügyben jöttem át, a munkámat végeztem.

- Nem érdekel.

- Legalább a ma estét még nem tölthetném itt? Mrs Bonton kikészült, és jól jönne neki egy kis lelki támogatás...

- Hallgass el! – förmedt rám Raul olyan durvasággal, hogy elhalt az ajkamon az újabb mondat. - Elegem van ebből! Az egy év, amióta ismerlek, folyamatosan azzal telt, hogy magyarázatot próbáltam keresni a gátlástalan, semmilyen törvényt nem tisztelő viselkedésedre! Tudom, hogy mindig van kifogásod arra, hogy miért nem tartasz be egy szabályt. Mindig jön a mentegetőzés, a mellébeszélés! Egy ürügy. Meg pár ötlet, hogy hogyan kellene még jobban kibújnunk a törvényes előírások alól. Én pedig próbálom magamnak megmagyarázni, hogy hogyan kellene elfogadnom minden egyes alávaló, visszataszító cselekedetedet és a hozzá tálalt kifogásokat. De most már betelt a pohár! Elegem van abból, hogy folyton csak mentségeket keressek neked!

- De... de szegény Carolina Bonton...

- Nem vagyok kíváncsi erre! Úgyhogy most velem jössz, és a fogdában töltöd az éjszaka hátralevő részét. – A rendőrkapitány a lift felé kezdett húzni az egyik karomnál fogva.

Tudtam én, hogy még ez hiányzott ebből a napból.

16. fejezet: Egyezség

Mivel egyedül voltam a rendőrségi fogdában, és egészen kényelmes fekhelyet sikerült kialakítanom egy padféle bútordarabon, csak reggel szándékoztam felhívni az ügyvédemet. A betöréshez használt fekete dzsekimet az arcomra terítettem, hogy ne zavarjon a folyosóról bevilágító fény, és hagytam, hogy elnyomjon az álom.

Egy kulcs csördülésére és rács fémes nyikordulására ébredtem. Lehúztam a fejemről a dzsekit, majd álmosan körbenéztem. A folyosó túlsó oldalán kitett óra tanúsága szerint már reggel volt.

Raul Gomez kapitány állt a zárka ajtajában.

- Van olyan időszaka is a napnak, amikor nem te vagy szolgálatban, hanem normális, épeszű emberek? – kérdeztem tőle egy ásítással, majd ledörgöltem az elkenődött sminket a szemem alól.

Raul nem válaszolt, csak kinyújtotta felém a kocsim kulcsát - még a letartóztatásomkor vette el tőlem.

- Elmehetsz – közölte tömören.

Nocsak. Váratlan fordulat.

Felültem a padon, miközben megjegyeztem:

- Tegnap még ott tartottál, hogy bezárva fogok poshadni az óvadéki tárgyalásomig. Azóta mi változott?

A rendőrkapitány aranybarna arcán zavart vörösödés kezdett megjelenni, és láttam, hogy kínosan érinti, amit mondani fog. Nem kevés hezitálás után bökte ki:

- Ma reggel újból beszéltem a nagyvárosi kollégákkal, és... megtudtam, hogy megmentetted Mr Bonton életét. És... és hogy inkább vállaltad, hogy a rendőrség felismerjen téged, csak hogy a lelki támogatásra szoruló felesége mellett maradhass a kórházban...

Egy ajakbiggyesztéssel közbeszúrtam:

- De mindez nyilvánvalóan labdába sem rúghat amellett a szörnyű tettem mellett, hogy rendőrségi tiltás ellenére át mertem ruccanni a szomszéd városba!

Raul feszélyezett mozdulattal igazított egyet az egyébként tökéletesen jól álló jelvényén.

- Most az egyszer... most az egyszer még elnézem neked ezt a húzásodat – mormogta kelletlenül, és még erősebb elvörösödéssel kitárta előttem a zárka ajtaját. – Indítványoztam, hogy ne minősüljön súlyosnak az eset, és intézkedtem arról, hogy szabadon távozhass, egy figyelmeztetéssel.

- Köszönöm. Mondjuk, ha őrjöngés helyett végighallgattál volna tegnap, akkor ezt az egészet elkerülhettük volna. – Átvettem a slusszkulcsomat, és elkezdtem némán aláírogatni a megfelelő papírokat. Aztán pucoltam is a rendőrség épületéből.

Magamban áldottam a szerencsémet, hogy tegnap éjjel a kocsim anyósülése alá dobtam a betörő szerszámokkal teli hátizsákomat, és Raul nem találta meg, amikor áthozta az autómat a nagyvárosból.

*

Miután otthon megetettem a csincsilláimat, és átöltöztem fekete betörő cuccaimból egy piros, szőrös pulcsiba és fehér alapon karácsonyi mintákkal díszített cicanadrágba, ismét kocsiba pattantam. Besiettem az irodámba.

Asszisztensem már benn üldögélt, és iratokat rendezett különböző mappákba. A zsaruk jó pár aktát széttúrtak a házkutatás során, és Mrs Blackhawk igyekezett visszapakolni mindent a helyére.

- Bocsánat, hogy késtem – mentegetőztem, és közben nekiláttam egy kávé összeütésének. – A rendőrségi fogdában kellett töltenem az éjszaka felét. Raul rájött, hogy a hatósági tiltás ellenére átmentem a szomszéd városba, és már megint letartóztatott.

Az öregasszony felpillantott a papírokból:

- Kedvesem, ugye, ez nem egy beteges szórakozási forma nektek? Mert ha igen, akkor inkább nem akarom tudni a részleteket...

- Sajnos, nem. Nagyon is komoly. Úgyhogy mostantól óvatosabbnak kell lennem az utazgatással. Mondja csak, ha jól emlékszem, azt mesélte még egy hónappal ezelőtt, hogy a néhai férjének volt egy ütött-kopott, régi autója, igaz?

- Igen, bogaram. – Idős szomszédasszonyom bólintott párat a halom papírlap egyengetése közben.

- És az megvan még? – érdeklődtem felélénkülve.

- Meg, de már körülbelül harmincöt éves...

- Nem baj, ha be tudom indítani, megfelel. Kölcsönadná néhány hétre?

- Persze, ott áll a házam mögötti garázsban, senki nem használta szegény jó férjem halála óta. Felőlem azt csinálsz vele, amit akarsz.

- Remek.

- Mégis, mire kell egy halom ócskavas? Ráadásul a papírjai sem érvényesek már...

- Az a helyzet, hogy attól tartok, hogy ha rögzíti egy benzinkút vagy egyéb létesítmény térfigyelő kamerája a kocsimat a városon kívül, és a rendőrkapitány hozzájut a felvételhez, akkor végleg a sitten fogok kikötni. Úgyhogy szükségem lenne egy csereautóra, amíg lezajlik a nyomozás ellenem. Természetesen nem áll szándékomban itt rostokolni, amíg a Csen-ügy összes gyanúsítottja a szomszéd városban ügyködik. Tömegközlekedéssel pedig nem tudnám elég rugalmasan követni az eseményeket.

- Jól van, ha be mersz ülni abba a roncsba, és nem félsz, hogy kigyullad, vagy apró darabokra hullik...

- Van róla bármi fogalma, hogy mennyibe kerül az autóbérlés ennyi időre?! Inkább megkockáztatom a régi roncsot.

*

A délelőttöt azzal töltöttük, hogy igyekeztük rendbe tenni a házkutatás után maradt felfordulást. Munkálkodás közben pedig töviről hegyire beszámoltam az asszisztensemnek a tegnapi nap eseményeiről.

- Ez a Roots előlépett főgyanúsítottá, nem? – kérdezett rá Mrs Blackhawk egy akta helyretolása során. – Most, hogy kiderítetted, kínai maffiózókkal üzletel...

- Hát, kétségtelen, hogy elég gyanús. De nálam még mindig Walter Olcott, a bélyegszakértő állna az első helyen, ha tippelnem kellene valakire az eddig sorra vett személyek közül.

- Miért pont Olcott? Mert csúnya, púpos, és kellemetlen a természete?

- Egyáltalán nem. Hanem azért, mert azt mondta, hogy látta Csen asszonyon az öngyilkosság előjeleit.

- Emiatt az egyetlen részlet miatt lett ő a főgyanúsított?

- Pontosan. – Feltornyoztam egy kupac papirost az egyik szekrény felső polcára, mielőtt folytattam: - Elképzelhető, hogy ő is görbe üzletekbe bonyolódott, nem csak Mr Roots. Ha tényleg hamis bélyegeket ad el Mr Neathery jól-menő bélyegkereskedésének, átverve a hozzá bizalommal forduló kereskedőt, és Csen asszony rájött a turpisságra...

- Mondjuk, még ott van Glasby epekedése is a legjobb barátja felesége után és a titokzatos összekülönbözése az áldozattal – toldotta hozzá szomszédasszonyom. – Bár kétségtelen, hogy ha Glasby lenne a tettes, indokolatlan lenne az általa folytatott kétségbeesett nyomozás.

- És ne feledkezzünk meg Carolina Bontonról se! Vagy Richard Smith egyéb elhagyott szeretőiről, akiket még fel sem sikerült deríteni... Ezen felül, jó okunk van feltételezni, hogy az ügyben egy járókeretes öregecske is érintett.

- Mert Edgar Bonton róla hörgött a megmérgezésekor?

- Pontosan. Annak a könyves öregnek nagy jelentősége kellett, hogy legyen, ha Mr Bonton félig haldokolva is emlegette. – Tűnődve megállt a kezemben a pakolni felemelt újabb iratcsomó. – Tudja, amikor két nappal korábban Bontonékat megkértem, hogy csukják be a szemüket, és idézzék fel az öngyilkosság délutánját, Edgar Bontonnak eszébe jutott egy emlékkép. Kifejezetten az öngyilkosság délutánját írtam le, részletes szavakkal, és Mr Bonton szemhéja váratlanul felpattant. Ekkor kezdett a járókeretes öregúrról mesélni, aztán hozzátette, hogy mindez pár nappal az öngyilkosság előtt történt. Én azonban arra gondolok, hogy Edgar Bonton nem mondott mindenben igazat. Nem csak az öngyilkosság előtti szerdán látta a járókeretes bácsit a Csen-háznál, hanem az öngyilkosság délutánján is. Csak korábban nem ugrott be neki. Ahogy azonban én felidéztettem azt a bizonyos délutánt, majd az antik könyveket, összeállt a kép. Aztán viszont letagadta előttem, hogy ennyire fontos nyom jutott eszébe.

- Hm. Furcsa. És a kalapos-járókeretes öreg lenne akkor a gyilkos?

- Talán, de legalábbis kapcsolatban állhat a bűnténnyel. Már ha történt egyáltalán bűncselekmény.

Mrs Blackhawk csatlakozott következtetéseimhez, és kiegészítette:

- Edgar Bonton pedig rájött erre, amikor veled beszélt. Ahelyett, hogy neked árulta volna el a felfedezését, inkább pénzt akart szerezni a tudásával. Sikerült felvennie a kapcsolatot az öreggel, és megzsarolta azzal, hogy tud a szerepéről a Csen-ügyben. Azért vitt haza annyi pénzt a feleségének, mert a járókeretes öregúr fizetett a hallgatásáért. Azonban Bonton tudása kényelmetlenné vált, és másnap megmérgezték.

- Egyetértek, én is zsarolásra gondolok. – Ismét feltornyoztam egy újabb aktakupacot az egyik magasan levő polcra. – Ez esetben viszont nem csak Csen Lan egy évvel ezelőtti halála zűrös, hanem még a jelenben is gyilkolnak miatta. Valaki megmérgezte Mr Bontont.

- Ha a két eset tényleg összefügg – fűzte tovább a gondolatot izgatottan a szomszédasszonyom –, akkor egyre valószínűbb, hogy annak idején Csen asszony valóban gyilkosság áldozata lett.

- Annyi biztos, hogy valami nincs rendben a halálával, és Edgar Bonton darázsfészekbe nyúlt. Vajon mi juthatott eszébe az aranyszínű járókeretes öregről, és hogyan talált rá, hogy megzsarolhassa? Már ha Carolina Bonton egyáltalán igazat mondott. Mert azért ne feledkezzünk meg arról sem, hogy a zsarolási sztori kitaláció is lehet! Maga Mrs Bonton is megmérgezhette a saját férjét...

Asszisztensem homlokát ráncolva, elgondolkodó hümmögéssel felelt:

- Elég sok forgatókönyv lehetséges, de egyik sem hangzik túl megnyugtatóan. Jobb, ha óvatosabb leszel mostantól, bogaram, mert itt sötét üzelmek folynak.

*

A nap végére nagyjából sikerült úrrá lennünk a káoszon, és tűrhetően rendbe hoztuk az irodát.

- Na, ezzel végeztünk is – állapítottam meg elégedetten, és leakasztottam kabátomat a fogasról. Odafordultam a szintén szedelőzködő Mrs Blackhawkhoz: – Velem tart vacsorázni a salátabárba?

- Lelkecském, tudod, hogy én nem eszem ilyen gazokat... – Az asszisztensem még tovább akarta ragozni, valószínűleg az általam szívesen fogyasztott ételek ledorongolásával, de ekkor váratlanul félbeszakadt mondandója. Halk zúgással nyílt a liftajtó.

A következő pillanatban pedig George Roots állt az irodám bejáratánál.

Teljes megütközéssel bámultam rá. Mrs Blackhawk is felismerhette őt a Glasby által készített anyagok fotóiról, mivel az idős asszony is földbe gyökerezett lábbal torpant meg. Pár másodpercig mindketten halálra váltan meredtünk Csen Lan egykori főnökének magas, sovány alakjára. A férfi növénylétől zöld foltos munkaköpenyében érkezett, és idegesen tologatta előre-hátra az orrán kereklencséjű szemüvegét, ahogy közeledett.

- Ez meg mit keres itt? – lehelte mellettem alig hallhatóan az asszisztensem.

Hát, annyi tuti, hogy semmi jót nem jelenthet Roots felbukkanása, alig egy nappal a betörésem után.

Előrébb léptem, és uralkodva döbbenetemen, kinyújtottam a kezem felé:

- Jó napot kívánok, Mr Roots! Miben segíthetünk?

- Beszélni szeretnék Önnel. – A férfi egyre látványosabb idegességgel igazgatta a szemüvegét. – Négyszemközt.

- Az asszisztensem előtt nincsenek titkaim. Ha mondani szeretne valamit, megteheti őelőtte is.

- Elég... kényes téma. Mindenképpen csak Önnel szeretnék beszélni.

Kérdő pillantást vetettem Mrs Blackhawkra. Úgy voltam vele, hogy rá bízom. Ha szeretne jelen lenni a társalgásnál, akkor ragaszkodni fogok hozzá, hogy Roots kettőnk előtt rukkoljon elő a mondandójával.

Azonban Mrs Blackhawk fogta horgolt szatyrát, és a feje egy intésével jelezte, hogy nem probléma, ha titkos megbeszélést folytatok nélküle az orchideakertészet vezetőjével.

- Jól van – egyeztem bele Roots kérésébe egy vállvonással. – Az asszisztensem úgyis most akarta elkezdeni a szalonnacsíkok sütését a vacsorájához.

Rávigyorogtam szomszédasszonyomra, és miután hellyel kínáltam a botanikust, elkísértem Mrs Blackhawkot a liftig.

- Biztos nem lesz gond? – kérdezte az öregasszony útközben. – Ne maradjak itt a közelben?

- Majd a kezem ügyében tartom a telefonomat – ígértem súgva, hogy Roots ne hallhassa meg a párbeszédet. – Megcsörgetem Önt, ha gáz van, és akkor hívja ki a zsarukat, jó? De nem hiszem, hogy Mr Roots bántani akarna. Mindenesetre, ha hazafelé menet meglát egy kínai gengszterekkel teli autót parkolni a közelben, szintén hívja a rendőrséget!

Ezzel elbúcsúztam szomszédasszonyomtól, és visszatértem Rootshoz, aki nyugtalanul meresztgette felém posványszínű, zöldesbarna szemét.

- Nézze! Borzasztó kellemetlen nekem a helyzet – köszörülte meg a torkát.

- Igen? – Leültem egy székre vele szemben, és várakozásteljesen néztem rá.

- Én... öhm... ma délelőtt megtaláltam a hajszálát az egyik orchideaágyásomban. – A szemüveges férfi megint a torkát reszelgette, mielőtt folytatta: - És... és senki mást nem ismerek, akinek ilyen hosszú, tűzvörös haja lenne. Ön pár napja nálam járt a furcsa kérdéseivel, és egy nyomozó... Kérem, ne mondja, hogy ez mind csak véletlen egybeesés!

Ó, a francba! Azt hittem, a símaszk megakadályozza a hajam földre hullását, de úgy látszik, mégiscsak elkallódott egy szál.

- Megtaláltam a névjegykártyáját a munkaköpenyem zsebében, és eljöttem ide, hogy megbeszéljük, mitévők legyünk.

- Én jártam ott tegnap éjjel az üvegházában – vágtam ki. Beláttam, hogy nincs értelme a hazugságoknak.

- Ki bízta meg azzal, hogy utánam kémkedjen?

- Senki. Csen asszony halála ügyében nyomozok.

- És az én üvegházam csak véletlenül került képbe?

Nem feleltem.

- Most mi legyen? – kérdezte Roots elég szerencsétlenül.

- Hát, elég kínos – ismertem el, hátradőlve a székemen. - Gondolom, nem akarja, hogy szóljak a rendőrségnek arról, amit az üvegházban láttam. Én meg nem akarom, hogy elmesélje a kínai bandának, hogy én voltam a szemtanúja az üzletkötésnek. Így állunk, igaz?

- Jól látja, kisasszony. – Roots megint a szemüvegét igyekezett megfelelő helyre mozgatni. – Kedves fiatal hölgynek tűnik, és nem akarom, hogy bármi baja essen. Nem beszélek Cung Taónak erről, ha nem muszáj... Könyörgöm, ne hozzon szörnyű helyzetbe!

Egy darabig némán néztem, aztán biccentettem egyet:

- Jó, köthetünk alkut. Én nem beszélek a zsarukkal, Ön pedig nem szól a kínaiaknak. És megtesz nekem egy szívességet.

- Szívességet?

- Azt.

- Úgy érzi, hogy olyan helyzetben van, hogy szívességeket kérhet tőlem?

- Persze. Egyikünk sem akarja, hogy ez az ügy elfajuljon, nem igaz? Minél segítőkészebbek vagyunk egymással, annál több az esélye, hogy végül mindketten jól járunk. – Rákacsintottam a savanyú képpel ücsörgő férfira.

- Jól van... Talán. Milyen szívességről van szó?

- Szerezzen nekem egy értékesnek tűnő, kiválóan elkészített, hamis postabélyeget!

17. fejezet: Kutatás

- Egy hamis bélyeget? – visszhangozta Roots hosszú, döbbent hallgatás után. Ismét megköszörülte a torkát. – Mégis, mit kezd egy hamis bélyeggel?

- Ez már legyen az én gondom. Az a lényeg, hogy a bélyeg külföldi legyen, és itt nálunk ne ismerje senki az adott hamisítványt. Biztos tud szerezni ilyet a maffiózó haverjaitól vagy a bélyeggyűjtő ismerősei révén. Egy-két napon belül megoldható?

- Egy-két napon belül? – Roots úgy tűnt, csak a kérdéseimet tudja ismételni.

- Csipkedje magát!

- Jól van, megpróbálom. Holnapután érkezik látogatóba egy bélyeggyűjtő társam Európából, akinek... khm... van némi ismeretsége. Ő tudna hozni magával megfelelő hamisítványt, ha megkérem.

- Tökéletes.

A szemüveges, köpenyes férfi feszélyezett sietősséggel felkelt:

- Most már megegyeztünk? Elmehetek?

- Várjon még! Lenne egy-két kérdésem a Csen-üggyel kapcsolatban is.

Roots kelletlenül visszaült:

- Igen?

- Mióta üzletel a kínaiakkal?

- Ennek mégis mi köze Lanhoz?!

- Talán semmi, de fontos is lehet.

- Négy-öt éve – adta meg a választ vonakodva.

- Elképzelhetőnek tartja, hogy Csen asszonyt az Önnel bizniszelő kínai banda ölte meg?

- Kizárt. Lan semmit sem sejtett az üzletekről, amelyeket Cung Taóval és az embereivel kötöttem.

- Biztos ebben?

- Tökéletesen. Lan olyan ártatlan és tisztalelkű volt! Senkiről nem feltételezett rosszat; a jót látta meg mindenben és mindenkiben. Szinte gyermeki naivitással tekintett a világra. – Roots arcán szomorúság jelent meg az emlékezés hatására. – Már mondtam: olyan volt, mint az aranyló napsugár a szürke, ködös téli délutánon. Sosem vájkált volna a titkos ügyeimben! És ha mégis rájött volna, egészen biztos, hogy nem leplezte volna el, hogy tud róluk.

- Igazán? Talán máskor is látta rajta, ha nyomta valami a lelkét?

- Ezt így nem állítanám. Sosem láttam különösebben zaklatottnak. A férje halála után csöndesebb és szomorkásabb lett a szokottnál, de akkor sem tört meg benne a békés egyensúly.

- Szóval, mindig csak nyugodtnak meg mosolygósnak látta, mégis azt hiszi, hogy nem tudta volna elleplezni a valódi érzéseit?

- Lehet, hogy furcsának tűnik. Most biztosan azt gondolja rólam, hogy nem láttam át a boldog mosoly álarcán, de nem erről van szó. A belső harmónia Lan lelke legmélyéről ragyogott, nem csak felvett szerep volt. Éreztem.

Elgondolkodva dobolni kezdtem magam mellett az íróasztalom lapján a rózsaszínre lakkozott körmeimmel:

- Nem ölhette meg a kínai banda azért, hogy Önt figyelmeztesse vagy megfélemlítse?

- Nem. Ha nekem akartak volna üzenni, egészen biztos, hogy tudatták volna. Soha semmi ilyenre nem utaltak. Ráadásul minden rendben ment az üzletkötéseinkkel. Nem próbáltam átvágni vagy más módon megkárosítani Cung Taót, azaz nem lett volna okuk bosszút állni rajtam.

Témát váltottam:

- Ismer egy bélyeggyűjtő öregurat, aki kalapot hord, és aranyszínű járókerettel közlekedik? Egy szürke sportkocsival furikázik, és megfordult Csen asszony házában a halála előtti héten.

Roots egy darabig tűnődve ráncolta a homlokát, aztán csak megrázta a fejét:

- Ötletem sincs, ki az. Jobbára a korombeli bélyeggyűjtőkkel tartom a kapcsolatot. Mindössze két idős urat tudok a környéken, akik bélyegeket cseréltek Lannal, de ők nem járnak sportautóval.

- Az is lehet, hogy nem bélyeggyűjtő, de bőrkötéses, antik kötetekkel a karjában járt a Csen-házban az öngyilkosság hetének szerdáján és valószínűleg az öngyilkosság délutánján is. Így sem sejti, hogy kiről lehet szó?

- Sajnos, nem. Nem tudom fejből Lan összes ismerősét, és nem is valószínű, hogy találkoztam minddel.

Beletörődve elengedtem a kérdéskört:

- Rendben, akkor pillanatnyilag nincs okom tovább faggatni.

A botanikus fellélegzett.

- Én most akkor visszamegyek orchideát metszeni. – Zavartan köhintett ismét, majd szedelőzködni kezdett. – Visszatérve a... khm... legelső témánkra... Megígéri, hogy megbízhatok Önben?

- Hát, persze. Nincs miért aggódnia. A környéken híres vagyok a megbízhatóságomról. – Vetettem rá egy széles mosolyt, miközben a lift felé kísértem.

*

Amikor nyolcadik próbálkozásra sikerült beindítanom Mrs Blackhawk megboldogult férjének ősi kocsiját, eldöcögtem vele a nagyváros felé, és átvittem magammal a gépjármű-meghibásodásokról rémtörténeteket motyogó asszisztensemet is.

Egészen bonyolult stratégiát kellett kidolgoznom a két autó cseréjére, ugyanis városkánkban nem használhattam a roncskocsit. Itt mindenki ismer mindenkit. Azonnal kiszúrnák, ha többször is a ronccsal közlekednék, és beindulna a pletyka, akkor pedig semmit sem érne a csere. Kellett tehát egy megfelelő rejtekhelyet kerítenem a város határában a saját autómnak, és miután ez sikerült, busszal visszatértem a központba, majd a kertek alatt elzötyögtem a ronccsal a kiszemelt kihalt ipartelepre. A tervem pedig a jövőre nézve az volt, hogy mostantól a város határában fogok kocsit váltani.

Miután kitettem Mrs Blackhawkot a Csen-háznál, első utam a nagyvárosi kórházba vezetett. Megkerestem Carolinát, aki a kómában fekvő férje betegágya mellett üldögélt. Vittem neki egy pohár teát, és mondtam pár biztató szót, aztán továbbálltam Tonyt előkeríteni. A mérgezési szakértő éppen egy értekezleten volt túl, és telefonon egyeztettük le, hogy megvár a kórházban. Így hamarosan meg is találtam a belső udvar dohányzásra elkülönített részén, ahol éppen a cigarettája maradványát szívogatta.

- Mi újság, Frida? – ölelt meg futólag, ahogy odaértem hozzá.

- Minden rendben, csak egy kis segítségre lenne szükségem.

- Mondd, mire!

- Gondolom, szakvéleményt kell majd írnod a rendőrségnek Mr Bonton mérgezéséről. És, feltételezem, már tudod, mi volt a méreg, amitől Mr Bonton szíve majdnem leállt, és az agyműködése összeomlott. Magam is vizsgálódom a Bonton-ügyben...

- Erről sajnos nem beszélhetek.

- Tudom, hogy nem adhatsz ki infókat egy folyamatban lévő nyomozással kapcsolatban, és nem is várok ilyesmit tőled.

- Akkor mégis, mit tehetnék érted?

Beletúrtam a táskámba, és előhalásztam azt a műanyag tasakot, amelyikbe eltettem a teafűből Bontonék házában bizonyítékként. Odamutattam Tonynak.

- Megtennéd, hogy megvizsgálod ezt a mintát, és véleményt állítasz ki nekem róla? Úgy gondolom, teafűhöz kevert méreg van benne. „Véletlenül” pont ugyanaz az elegy, mint a Bonton-ügyben szereplő tea. Nem kérem, hogy beszélj a Bonton-ügyről, de megtennéd, hogy szakértői véleményt írsz erről a kezemben tartott keverékről?

- Te jó ég, Frida! Hogyan jutottál hozzá?!

- Inkább ne firtassuk! – A férfi kezébe nyomtam a műanyag tasakot. – Megvizsgálod, légyszi?

Tony helytelenítően megcsóválta a fejét, de azért zsebre tette a zacskót.

- Semmit nem változtál – állapította meg.

*

Leültem Glasby nappalijában a csíkos szófára, és előkészítettem a tabletemet a jegyzeteléshez. A szőkés hajú, középkorú férfi megint kínai teát főzött; ezúttal nekem is szánt egy adagot. Szokás szerint szürke kötött pulcsit és egyszínű farmert viselt.

Megvártam, amíg abbahagyja a legkényesebb mozdulatot a forró víz csurgatása során, aztán nekiszegeztem a kérdést:

- Ugye, nem Ön mérgezte meg nemrég Edgar Bontont?

- Tessék?! – Glasby inkább letette a törékeny porcelánkancsót. – Mr Bonton megsérült?

- Halálos mérget küldtek neki egy ajándékcsomagban. Ön volt?

- Dehogyis! Egyáltalán, miért kérdez tőlem ilyet? Ugyan miért bántanám azt a szegény embert?

- Például, mert elárultam, hogy Carolina volt Richard Smith egyik elhagyott szeretője. Talán azt képzelte, hogy ez egyértelmű bizonyíték Bontonék bűnösségére a Csen-ügyben, és bosszúból megmérgezte Carolina férjét?

- Az ég szerelmére, dehogy! – Glasby a fejét fogta a feltételezés hallatán. – Sosem csempésznék alattomos, gerinctelen módon mérget egy ajándékba! Egyébként is, könnyen lehet, hogy Bontonéknak semmi köze Lan halálához. Nem bántottam őket. Meg akarom várni a nyomozás végét a következtetésekkel.

- Akkor jól van. – Elégedetten csettintettem a nyelvemmel. – Most már beszélhetünk a Csen-ügy részleteiről.

Glasby még mindig eléggé megütközve méregetett, amit nem csodáltam, miután váratlanul megvádoltam egy gyilkossági kísérlettel.

- Szükségem lenne egy kis segítségre – jelentettem be. – Fel kellene használnia a rendőrségi kapcsolatait. Derítsen ki nekem, legyen szíves, mindent egy Cung Tao nevű kínai bűnözőről. Majdnem biztos, hogy hosszabb bűnlajstroma van, mint egy elkényeztetett kölyök karácsonyi kívánságlistája. És van egy Huang nevű verőlegénye, egy kopasz, nagydarab fickó. Velük láttam még egy másik kínai fazont is, akinek fekete sárkány van a mellkasára tetoválva. Ennyit tudtam kikémlelni. Erről a trióról kellene minden, ami a rendőrségi nyilvántartásból előásható. Elsősorban az alábbiak: mivel seftelnek, kikkel állnak szoros kapcsolatban, és mi a kedvelt módszerük az ellenfeleik eltüntetésére. És még meg kellene vizsgálni, hogy a tárolt adatok szerint keresztezhette-e az útjuk Csen asszonyét.

- Cung Tao? – Glasby közben már éppen folytatta volna a tea készítését, de most elgondolkodva megállt a kezében a porceláncsésze. – Feng Cung Tao a Keleti Sárkányok vezetője. Hallottam róla ezt-azt. Fiatal kora óta vezeti a Sárkányokat, már az én időmben is hírhedt volt. Még soha semmit nem sikerült rábizonyítani, de azt rebesgetik, hogy több mint negyven ellenfele halála szárad a lelkén. Utánanézek neki is és a két emberének is.

- Keleti Sárkányok? – visszhangoztam.

- Egy kínai bűnbanda. Elsősorban ritka ázsiai csempészárukkal foglalkoznak. Gátlástalan gyűjtők számára hoznak be különböző egzotikus természeti kincseket. Védett őserdei madarakat például. Régóta működnek itt. Lehet közük Lan halálához?

- Nem túl valószínű – válaszoltam félvállról, miközben készítettem magamnak egy feljegyzést –, de minden szálat gondosan kivizsgálok.

- Van egyéb nyom is?

- Talán. Emlékszik Csen asszony ismerősei közül egy aranyszínű járókeretes idős bácsira? Szürke sportkocsival jár. Elképzelhető, hogy bélyeggyűjtő.

- Nem tudok róla. – Glasby beáztatta a teafüvet még egyszer, aztán hátradőlt a fotelban. – Jellegzetes leírásnak tűnik, de nem ugrik be róla semmi.

- Ez az idős férfi az öngyilkosság előtti szerd...

- Gyilkosság! – javított ki Glasby egyből.

- Oké. Szóval, a gyilkosság előtti szerdán, majd péntek délután is megfordult a Csen-házban.

- Biztos benne? Nekem senki sem említette.

- Biztos vagyok-e benne? – A homlokomra tapasztottam a kezem, és keserűen felnevettem. - Csak próbálok fogódzót lelni ebben az ügyben, és eddig ez a leghasznosabb nyom... Amit két pszichiátriai beteg figyelt ki gömbjóslás és francia szellemek hallucinálása közben! Mégis, hogy lennék benne biztos?!

- Igaza van, Miss Lorne, sajnálom. Nem a nyomozási eredményeit akartam gúnyolni. Nem lehet, hogy az orchideakertészetben volt Lan ügyfele? Oda járhatnak ilyen autójú emberek, értékes, kinemesített, ritka növényeket vásárolni. Talán egy ügylet lebonyolításához a vásárlónak később el kellett látogatnia Lan otthonába is...

- A főnöke sem emlékezett ilyen személyre Csen asszony ismerősei között. Legalábbis saját bevallása szerint. Ez alapján kétlem, hogy Csen asszony az üvegházból ismerte volna az öreget.

- Akkor mégis honnan?

Széttártam a karom:

- Fogalmam sincs. Viszont, ha tényleg ott járt az öngyilkosság... akarom mondani, a gyilkosság napján, akkor ő lehet az utolsó személy, aki életben látta Csen asszonyt. Még a gyilkossághoz is köze lehet. És simán lehet, hogy miatta mérgezték meg Mr Bontont.

- Szegény Bonton! Milyen váratlan, szörnyű halál!

- Egyelőre még él, de nem valószínű, hogy egyhamar olyan állapotba kerül, hogy kikérdezhessük. Lehet, hogy sosem lesz képes válaszokat adni. – Elmélázva az előttem húzódó dohányzóasztalka lapjára szegeztem a tekintetemet. – Attól tartok, hogy magamtól kell a járókeretes öregúr nyomára bukkannom.

*

- Kedvesem, hatalmas áttörést értem el az ügyünkben – fogadott az asszisztensem, ahogy estefelé felvettem a roncskocsiba a Csen-ház előtt.

Nocsak. Nem számítottam már új fordulatra így a nap végén. Abbahagytam ciklámen sálam igazgatását, és az ülésen éppen elhelyezkedő, magában már járműrobbanásokról motyogó öregasszony felé fordultam.

- Miféle áttörést? – érdeklődtem. – Feltételezem, csak az érdemét próbálja domborítani alaptalanul, mint általában...

- Butaságokat beszélsz, lelkem, mint általában – vágott vissza Mrs Blackhawk csípősen. – Ugyanis valóban zseniális felfedezést tettem. Ezt hallgasd meg! Eljött velem a Csen-házba az a kedves kínai PhD hallgató, akinek a nevét még Hu professzor irodájában lestem ki. Okos, jóravaló lánynak bizonyult, és szívesen segített. Nekiláttunk együtt végignézni a bélyegzéseket Csen asszony fiókjaiban, és rögtön a legfelső tetején fontosra leltünk.

- Na, mire? – nógattam szomszédasszonyomat, amikor diadalmasan felszegett állal hatásszünetet tartott.

- Megtaláltuk a rizspárlat csomagolását.

Egy kis csönd állt be a rövid mondat elhangzása után, és meglepetten bámultam asszisztensemre. A helyzet az volt ugyanis, hogy már nem igazán hittem a rizspárlatban. És megtudni, hogy mégiscsak van nyoma, körülbelül akkora megütközést keltett bennem, mint ha Mrs Blackhawk a koboldok létezésére talált volna bizonyítékot.

- Igazán? – habogtam végül, amikor szóhoz jutottam. – Mégsem kitaláció a rizspárlat?

- Úgy tűnik, nem. Idesüss! – Az idős asszony elővett a táskájába púpozott irathegyből egy csomagolópapír-szeletet, és felmutatta. – Küldemény a kínai rokonok címével feladóként. A csomagon a kínai posta bélyegzőlenyomata is rajta van. Ráírva kínaiul, hogy „törékeny”, és hogy „szesztartalmú ital”.

- Mi?! Kamuztak volna a rokonok? – csodálkoztam el egyre jobban. – Mégis ők küldték a piát?

- Nem biztos. Ugyanis felfedezésem további nagyhorderejű részletekre is kiterjedt. - Mrs Blackhawk egy másik csomagolópapír-darabot kotort elő az előző mellé. – Ez volt a csomagolása annak a ládikónak, amelyben a rokonok korábban a bélyegeket küldték. Nézd meg közelebbről a két csomagoláson a címzést!

Odahajoltam, és szemügyre vettem a két küldemény papírjait. Némi vizsgálgatás után nekem is feltűnt az, ami az asszisztensemnek.

- Ez a kettő kísértetiesen hasonlít egymásra – mondtam ki hangosan megállapításomat.

- Túlságosan is. Minden incifinci részlet megegyezik. – Mrs Blackhawk rábökött a rokonok címének egyik kis vonalkájára. – Amikor észrevettem, hogy ennyire feltűnően nagy a hasonlóság, megkértem a kínai lánykát, hogy nézze meg ő is a címzéseket. Ez a kis vonal itt egy hiba. Egy apró firka azon a csomagoláson, amelyet a bélyeges ládikóval adtak fel. Egy feleslegesen odahúzott, kósza tollvonás. És aki a rizspárlat csomagolójára felvéste a rokonok címét feladóként, ugyanezt a hibás kis vonalat is odamásolta az általa írt címbe. Arra gyanakszom, hogy a rizspárlat csomagolása hamisítvány. Csak valaki lemásolta az eredeti küldemény feliratainak minden részletét, kicserélte a dátumot, és tett pár figyelmeztető jelölést, aztán ő maga kézbesítette a csomagot Csen asszonynak, mintha valódi postai forgalomból származna. Simán leutánozta az igazi ajándékot, amelyikben korábban a bélyeges ládikót küldték. Valószínűleg nem tudott elég jól kínaiul ahhoz, hogy észrevegye az elírást a címben, és ne másolja oda azt is.

- Wow! – füttyentettem egy kisebbet. - Micsoda felfedezés! Tudja, mit jelent ez? Hogy a rizspárlatot hátsó szándékkal küldték! És hogy az elkövető hozzáfért az eredeti ládikó-küldemény csomagolásához, hogy le tudja másolni. Elég bonyolult trükközés. Itt komoly dologról lehet szó!

Kezemben szorongatva a kétféle csomagolás darabjait, gondolataimba merülve bámultam rájuk.

18. fejezet: Próbálkozás

- Állj, állj! – szóltam rá Gavrilo Litvinre, aki szavaim hallatán megtorpant a nappalija ajtajában. – Már megint a mandzsettagombját forgatja! Kezdjük elölről!

A szőke, sápatag férfi tekintete a csuklójára tévedt, és az ezüstözött gombot akaratlanul tekergető, vékony, porcelánfehér ujjakra.

- Bocsánat, kisasszony, fel sem tűnt... – mormolta, majd kihátrált a helyiségből.

Hamarosan újból bejött, ezúttal az ajtókilincs elengedése után egyből a háta mögött összefogva két kezét.

- Nem, így sem lesz jó, túl karót nyelt! – figyelmeztettem újra. – Próbáljon meg inkább a telóján pötyögni, amikor bejön.

Litvin ismét kiment az ajtón, és hamarosan az okostelefonján írogatva, a szobára csak felületes pillantást vetve lépett be.

- Remek – ütöttem össze a tenyeremet. – Próbáljuk el még egyszer, ugyanígy, ezúttal már a köszönéssel együtt!

És folytattuk a gyakorlást. A professzort már bő egy órája okítottam arról, hogyan viselkedjen majd Olcott szakértői laboratóriumában, de még voltak hiányosságok. Nagy szerencse, hogy a férfinak eléggé besavanyodott, életunt pókerarca volt alapból, így nem igazán látszott a vonásain az idegesség. Egy-egy apróbb gesztussal még így is folyton elárulta magát. Igyekeztem hát kigyomlálni minden görcsösséget a viselkedéséből az „előadása” idejére. Litvin pedig próbálta megfogadni a tanácsaimat, és végül némi idő elteltével hátradőltem a professzor villájának bársonyszövettel leterített fotelján:

- Szuper. Főpróba jön, utána indulhat is a bélyegkereskedésbe!

Litvin nyelt egyet:

- Biztosan alkalmas leszek a feladatra?

- Nem lesz gond.

A professzoron láttam, hogy valami még nyomja a lelkét, végül aggályosan rá is kérdezett:

- Mi lesz, ha a bélyegszakértő mégiscsak feljelent?

- Ugyan hogyan jelentené már fel?! Ön nem fog semmi törvénytelent elkövetni.

- Bizonyos helyzetekben a ráutaló magatartás is kimerítheti a bűncselekmény fogalmát, nem?

- Abban nincsen semmi illegális, hogy kérdez. Csak azon fog félhangosan tanakodni magában, hogy lenne-e megoldás a bélyeg elsózására. Egy szóval sem mondja azt, hogy konkrétan ki is próbálna egy törvénysértő módszert. Csupán általános érdeklődés és célozgatás. Már ötször megbeszéltük, hogy ha a bélyegszakértő ráharap a csalira, akkor Ön gondolkodási időt kér, és a lehető leggyorsabban távozik a laborból. Nem köt semmiféle üzletet. Ennyi.

- És ha amiatt jelent fel, mert hamis bélyeg volt nálam?

- Az még önmagában nem bűncselekmény, hogy talált egy kallódó bélyeget a padlásán, és kiderült, hogy hamis.

- És ha azt hiszi, hogy én hamisítottam?

- Hinni sok mindent lehet, de nem lesz bizonyíték. Ne idegeskedjen már!

Litvin továbbra is gondterhelten nézett, összehúzva fakó szemöldökét. Végül aztán azt mondta:

- Rendben, nem terhelem tovább az aggályaimmal. Viszont javasolhatnék egy utolsó, fontos módosítást a szövegemen?

- Ööö... Miről lenne szó?

- Arról a részről, ahol elmesélem, hogy az európai nyaralóm padlásán bukkantam a bélyegre. Azon tűnődöm, hogy nem mondhatnék-e esetleg nizzai nyaraló helyett mentoni nyaralót? Ha Nizzát mondok, még a végén egy vulgáris ízlésű, felkapaszkodott élvhajhásznak fognak nézni, akinek az a legfontosabb, hogy a szabadidejében bikinis lányokat leshessen a napernyője takarásából... Szívesebben említeném meg Mentont. Ismerek ott egy igen kiváló múzeumot, amelynek a kurátorával alkalomadtán levelezést folytatok különböző művészeti kérdésekről. A hely kulturális kincsei megfelelően tükröznék az intellektuális igényszintemet...

- És Ön szerint ez lenne a fontos módosítás?!

*

Úgy ítéltem meg, hogy a köddé vált rizspárlat rejtélye mindenképpen megéri, hogy a lehető legalaposabban kivizsgáljam. Szomszédasszonyom friss felfedezése akár kulcsfontosságú is lehet.

Először jó lenne bizonyítékot szerezni arra, hogy a rizspárlat csomagolása tényleg hamisítvány, és sosem járt postai forgalomban. Most, hogy a bélyegzőjéről le tudom olvasni a postai kezelés állítólagos dátumát, már van támpontom ahhoz, hogy kideríthessem, érkezett-e Kínából efféle küldemény. Azonban egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy ezekhez az információkhoz záros határidőn belül hozzá tudnék jutni. Még ha a postánál előbb-utóbb hajlandók is velem megosztani mindezt, kétlem, hogy egyhamar kivizsgálnák a kedvemért az ügyet. Jó lenne, ha olyan személy kérvényezné a vonatkozó adatok kiadását, akinek a szava többet nyom a latba, mint egy szaglászó magándetektívé.

Stephan Glasby a rendőrségi kapcsolatai révén segíthetne, de nem lenne célszerű olyanhoz fordulnom, aki meglehetősen kurtán-furcsán reagált korábban a rizspárlat-témára. Jobb, ha nem hagyom, hogy Glasby belefolyjon a nyomozás ezen szálába, amíg pontosan át nem látom a szándékait.

Nem sok esélyt adtam a sikernek, de kigondoltam, hogy szerencsét próbálok a rendőrkapitánynál. Ennyi szívességet igazán megtehetne, miután ő lőcsölte rám Glasby kilátástalannak tűnő ügyét.

Így hát, Litvin professzor betanítása után elkanyarodtam a rendőrség épülete felé. Megérdeklődtem, hogy Raul benn tartózkodik-e, és – micsoda meglepetés! – most is éppen dolgozott. Az irodájában adminisztrált hatósági jelentéseket. Szerencseszériám pedig ezután sem tört meg, ugyanis Raul még fogadni is hajlandó volt.

Besiettem az irodájába, és lakktáskámból előkapva a két csomagolópapír darabjait, odanyomtam mindkettőt a papírhegyek között írogató rendőrkapitány orra elé az asztallapra. Mivel Raul Gomez nem az a típusú ember, akinél hízelgéssel vagy mellébeszéléssel javíthatnám az esélyeimet, megpróbálkoztam szimpla egyenességgel.

- Ez elvileg két postai küldemény csomagolópapírja Kínából – jelentettem be köszönés nélkül. – Rajtuk van a bélyegzés dátuma is. Ki kellene derítened, hogy valóban mindkettő postán érkezett-e. Arra tippelek, hogy a második nem, de ezt bizonyítani kellene.

Raul felnézett az éppen aktuális papír kitöltéséből, rutinos mozdulattal lefordítva az iratot, eltakarva előlem a belső, rendőrségi dokumentum tartalmát. Majd végigmért, mintha azt latolgatná, hogy egyáltalán komolyan gondolom-e a kijelentésemet:

- Mit képzelsz?!

- A Csen-ügyről van szó.

- És?

- És jó lenne, ha segítenél.

Gyanakvó feszülés húzta el az ajkát:

- Szó sem lehet róla.

- Semmi illegális nincs abban, hogy szeretném kideríteni két csomag postai eseménytörténetét. Ez, tudtommal, nem titkosított adat.

- Akkor menj, és szerezd meg magadnak!

Bár a bizalmatlansággal telt, barátságtalan válasz nem sok jóval kecsegtetett, mégsem adtam fel egyből.

- Tudod, mennyi idő lenne, mire el tudnám érni, hogy kiderítsék ezt nekem a postán? – Közelebb léptem, és megpöcköltem az egyik körmömmel a csomagolópapírokat az íróasztalon. – Lehet, hogy sosem kapok választ. Ha viszont te kérvényeznéd hivatalos minőségben...

- A rendőrség intézménye nem a személyes kutatásaid elősegítésére való! Oldd meg máshogy!

Hát, ez tényleg nem túl ígéretes... Mindenesetre még egyszer próbálkoztam:

- Légyszi! Itt nem csak nyomozási kellemetlenségekről van szó. Mindenképpen szükségem lenne konkrét bizonyítékra azzal kapcsolatban, hogy az egyik küldemény nem járt postai forgalomban. Mi van, ha ki sem adják nekem ezt az adatot? Kérlek, segíts! Fontos lehet.

- Megmondtam, hogy oldd meg máshogy! – A rendőrkapitány arca elgyötörtté vált. Azt hiszem, a szíve mélyén szeretett volna segíteni, de visszatartotta, hogy én vagyok az, aki szívességre kéri.

Nem árt, ha erélyesebb stílusra váltok.

- Elküldted hozzám Stephan Glasbyt, mert segíteni akartál. Az asszisztensemnek azt állítottad, hogy tiszteled és becsülöd Mr Glasbyt. Most meg arra sem vagy képes, hogy egy ilyen pitiáner kutatómunkát elvégezz a kedvéért?

- Attól még, hogy magánemberként örülnék neki, ha a nyomozás sikeres lenne, nem fogom hagyni, hogy a hatósági kapcsolataidat kényedre-kedvedre használd a szakmai előmeneteledhez!

Bár alapvetően megszoktam, hogy Raul rendszeresen azzal vádol, hogy a törvényeket és előírásokat semmibe vevő, gátlástalan, karrierista pénzhajhász vagyok, de azért most lehidaltam tőle, hogy még ebben az ügyben is képes felhánytorgatni a témát.

- A szakmai előmenetelemhez? – ismételtem el éledő dühvel. – Most komolyan? Azt hiszed, hogy ez a karrieremről szól?

- Hát, persze. Létezik bármi más, ami ezen meg a pénzen kívül motivál a nyomozásaid során?

Erre inkább már nem is akartam felelni semmit, csak arra készültem, hogy kiviharzok az irodából, de aztán nem bírtam visszafojtani egy ingerült választ.

- Remélem, azzal tisztában vagy – vetettem oda neki –, hogy ha az életed múlik rajta, akkor sem fogok többet segíteni neked egyetlen nyomozási ügyben sem, amit hozzám küldesz!

Raul arcáról eltűnt a rideg gúny, és inkább tompa fáradtságnak adta át a helyét. Felkelt az asztaltól, és odalépett mellém.

- Azt akarod mondani, hogy miattam vállaltad el Stephan ügyét? – kérdezte már egészen halkan.

- Hát, nem is azért, mert annyira csábító lehetőségnek tűnt, hogy egy majdnem egyértelmű öngyilkosság részleteiben vájkáljak heteken át hiábavalóan...

- És véletlenül sem kizárólag az játszott szerepet a döntésedben, hogy Stephan kétségbeesésében bármennyi pénzt hajlandó kifizetni, csak nyomozz a Csen-ügyben?!

Nem tudtam, mit válaszolhatnék. Én magam sem voltam meggyőződve arról, hogy a szívem mélyén mi a fő oka, hogy kitartottam a Csen-ügy mellett.

Legnagyobb meglepetésemre azonban a rendőrkapitány cseppet sem akadt ki a talajt vesztett habozásomon. Sőt, valószínűleg pont ez mutatta meg neki, hogy titkon tényleg volt szerepe a döntésben az ő személyének is, nem csak Glasby dollárjainak. Raul még el is mosolyodott, bár a halovány mosolynak épp csak az árnyéka suhant át aranybarna arcán.

Váratlanul megölelt, én pedig bambán álltam ott a karjában.

- Köszönöm, hogy elvállaltad az ügyet – suttogta.

A következő pillanatban pedig megcsókolt.

Hát, erre nem számítottam. Így először dermedt mozdulatlansággal fogadtam, ahogy a szája az enyémhez ért. Viszont egy pillanat alatt elpárolgott minden korábbi dühöm, és nemsokára hevesen viszonoztam az ölelését. Egy darabig nem is bírtuk abbahagyni, de aztán egy idő után kifulladva szünetet tartottunk.

- Kidobom a hajzselét – mondta Raul hirtelen.

Megsimogattam a hátát.

- Kidobom a piros tűsarkút – súgtam válaszul.

Aztán újabb csókban fonódtunk össze.

*

- Na, ezt hallgassa meg! – huppantam le az irodámban az íróasztalom mögé, miközben asszisztensem a saját gépénél aktákat iktatott.

- Mi a nagy hír? – érdeklődött az öregasszony, rám sandítva.

- Sikerült elérnem, hogy Raul végül mégiscsak utasítsa a postai csomagküldő szolgálatokat, hogy adjanak ki információt az általunk vizsgált két csomagról. Utána fog nézni a küldeményeknek. Így bizonyítékot tudunk szerezni arra, ha a rizspárlat postai küldése tényleg átverés.

- Kedvesem, te a manipuláció hihetetlen fokaira fejlődtél. Még belőled sem néztem volna ki, hogy képes vagy szakmai együttműködésre bírni Gomez kapitányt.

- Ugye? – elégedetten feldobtam a lábam az íróasztal sarkára. – És, azt hiszem, még újra össze is jöttem vele. Hát, nem nagyszerű?

- Ajjaj. – Mrs Blackhawk csak ennyit mondott erre, és inkább az előtte pihenő aktákhoz fordult.

Én is elővettem egy másik ügyünk iratait, és elmélyedtem a válóperhez igényelt, megcsalást bizonyító adatok rendszerezésében.

*

- Teljes kudarc – közölte Litvin professzor megnyúlt képpel, ahogy másnap reggel munkaidő előtt meglátogattam. A nappalijában ültünk, egymással szemben két bőrfotelban, és éppen hozzáláttunk a tegnapi bélyeges akció megtárgyalásához. A férfi visszaadta a provence-i tájképet ábrázoló hamis bélyeget, amelyet Roots szerzett a jó-ég-tudja-honnan.

Litvin már ilyen kora reggel talpig galambszürke öltönyben volt. Makulátlanra vasalt, krémszínű ingben, arany nyakkendőtűvel ékített, több száz dolláros nyakkendővel.

- Mindent úgy csináltam, ahogy kérte – mesélte –, de semmi eredmény. Tegnap délelőtt elmentem a kereskedőhöz, aki valóban a szakértőjéhez irányított a bélyeggel. Egyébként Mr Neathery egy udvarias, művelt úriembernek tűnt, és valódi érdeklődést tanúsított a bélyeg megvásárlása iránt, amennyiben az eredetinek bizonyul. Még mesélt is a francia postatörténetről. Aztán szerzett aznap délutánra időpontot a szakértőjéhez, így oda is elmentem. Mr Olcottot viszont cseppet sem sikerült lenyűgöznöm. Közölte, hogy másnap visszamehetek a bélyegért, és tűnjek el onnan, amíg ő dolgozik. Aztán azonban erősebben megnézte a bélyeget, és rám szólt, hogy várjak egy percet. Elkezdte a bélyeget nagyítók alatt vizsgálni, majd átlapozott egy katalógust, illetve egy szakmai folyóiratot. Hamarosan közölte, hogy a bélyeg hamis. Undorral odalökte elém, végül pedig írt egy rövid véleményt arról, hogy a bélyeg hamisítvány, és hogy javasolja a megsemmisítését.

Hm. Kétségtelen, hogy Paul Neathery igazat mondott: ez az Olcott tényleg jó szakember. Az orchideakertészet vezetője direkt olyan hamisítványt hozott, amelyet nehéz felismerni. Úgy tűnik, Olcottnak így is sikerült szemvillanásnyi idő alatt kiszúrnia egy gyanús részletet.

- Ekkor célozgatni kezdtem arra, hogy nyitott lennék bármilyen megoldásra a bélyeg pénzzé tételével kapcsolatban – folytatta Litvin. – Remekül sikerült az előadásom, talán még meggyőzőbben, mint a főpróbán. Semmit nem rontottam el; mindenre figyeltem, amit Ön mondott. Azonban Mr Olcott csak annyit morgott válaszként, hogy „egy értéktelen papírfecni eladására nem lát semmiféle alternatív módszert”, és hogy nem ér rá tovább foglalkozni velem. Amikor pedig a névjegykártyámat elejtve távozni akartam, kijött az egyik vizsgálóasztal mögül. Mogorván felkapva a földről a kártyát, visszanyomta a tenyerembe. Közölte, hogy ne szemeteljek a laboratóriumában, és többet ügyet sem vetett rám. Kénytelen voltam a névjegykártyámmal együtt elhagyni a labort.

- Hát, be kell látnom, óriásit tévedtem. Meggyőződésem volt, hogy Walter Olcott sáros, de ha tényleg görbe üzleteket kötne, akkor kétlem, hogy ilyen nyersen, mindenféle habozás nélkül lepöccintette volna Önt. – Megdörzsöltem a homlokomat egy fáradt mozdulattal. – Oké, elismerem, feleslegesen ugráltattam Önt, és csapnivaló volt a teóriám. Sajnálom.

- Semmi gond. Billnek tetszett a terv. Amióta meséltem neki, állandóan James Bondnak hív.

Felderült az arcom, és kevésbé lehangoltan kezdtem összeszedni a táskámat, induláshoz készülődve. Annyit mondtam még:

- Legalább bebizonyítottuk, hogy nincs igazam. Ez is eredmény. Köszönöm a segítséget!

Miközben távoztam Litvin elegáns villájából, még mindig Olcotton tűnődtem. Nos, úgy fest, hogy tévedtem. Walter Olcott valószínűleg becsületes, és nem egy bűnöző. Ez esetben viszont miért mondott olyat, hogy észrevette Csen asszonyon az öngyilkosság előjeleit? Ha nincs oka elterelni a figyelmemet a Csen-ügyről, akkor miért? Talán tényleg látott ilyesmit?

Érdemes lesz alaposabban utánajárnom.

19. fejezet: Poharak

Walter Olcott bélyegszakértői laboratóriumának rozsdás csengőjét kétszer is meg kellett nyomnom, mire meghallottam csoszogó lépteit. Nagy kulcscsörgéssel kinyitotta a rozoga ajtót, és a púpos, betegesen sápadt férfi ott állt előttem. Dőlt belőle a pállott alkoholszag.

- Mit akar itt? – morrant rám.

- Emlékszik? Frida Lorne magánnyomozó vagyok. Jártam itt pár napja néhány kérdéssel...

- Tudom, ki maga. Szóval, mit akar?

- Úgy érzem, lenne még olyan téma, amiről célszerű lenne beszélnünk. Bemehetek?

Olcott féloldalasan végigmért, nem túl barátságos képpel:

- Jöjjön! De vegye tudomásul, hogy a legkevésbé sem érek rá magával társalogni, és zavar a munkámban.

- A munkájában? – Vetettem egy célzatos pillantást az egyik könyvkupac mellett álló, félig üres vodkás üvegre, miközben beléptem a szakkönyvekkel és vizsgálóasztalokkal telezsúfolt első helyiségbe.

Olcott nem vette a lapot, mert rendes választ adott a kérdésre:

- Éppen az indonéz posta által használt nyomdafestéktípusoknak nézek utána a szakirodalomban. Hosszadalmas kutatást igényel.

- Nem akarom sokáig feltartani, de jó lenne, ha tisztázni tudnánk pár részletet.

- Azzal a kínai nővel kapcsolatban?

- Miért említette a múltkor, hogy látta rajta az idegességet és a kétségbeesést?

Olcott kapkodó mozdulattal megdörgölte a bőrt mélyebben ülő szeme fölött:

- Hát... azt rosszul mondtam. Utána rájöttem, hogy összekevertem egy másik ügyfelemmel. Az is egy kínai hölgy volt, tényleg rossz passzban. Véletlenül ő jutott eszembe a múltkor. De az a nő... a hogy-is-hívják, aki után maga nyomoz... az nem volt ideges.

- Csen asszony?

- Ő minden találkozásunkkor kiegyensúlyozott és mosolygós volt.

Nocsak, szépen átalakult a történet...

- Vissza tud emlékezni esetleg más figyelemreméltóra az asszony viselkedésével kapcsolatban? – Nem mutattam a gyanakvásomat.

- Nem. Ez már régen volt, azért is kevertem össze.

Ekkor letettem a kabátomat és a táskámat a bejáratnál, majd körbehordoztam a tekintetem a könyvespolcok roskadozó gyűrűjén. Mintegy félvállról, megjegyeztem:

- Én elég pontosan emlékszem az egy évvel ezelőtti ügyfeleimre is.

- Jó magának. Én nem foglalkozom ilyesmikkel. Nem érdekelnek az emberek. – Olcott odacsoszogott a vodkás üvegéhez, és leplezetlenül töltött az egyik asztal sarkán álló pohárba. Ivott is egy kortyot.

- Kár. Pedig még egy személyről szeretném kérdezni. – Szórakozottan belelapoztam az egyik polcon egy bélyeges szakfolyóiratba. Olcott nem szólt rám, hogy ne tegyem, így nézegetni kezdtem a különböző bélyegfogazásokat bemutató ábrákat. Közben folytattam: – Ismer egy bélyeggyűjtő öregurat, aki aranyszínű járókerettel közlekedik, és kalapot hord? Egy szürke sportkocsival jár.

Olcott válasza habozás nélkül érkezett, a szokásos mordsággal:

- Ez a leírás így nem mond semmit. Mi a gyűjtési területe?

- Hogy érti?

- Hát, hogy milyen bélyegeket gyűjt. Milyen téma szerint?

- Fogalmam sincs.

- Akkor nem tudok segíteni.

Megpróbáltam egy Olcott számára is értékelhető részletet előkaparni:

- Lehet, hogy szép, bőrkötéses, antik bélyegalbumai vannak.

- Így sem tudom.

Csalódottan biggyesztettem el az ajkam, és miután vetettem egy utolsó pillantást a bélyegfogazásokra, becsuktam az újságot.

- Jól van, hagyjuk akkor a Csen-ügy szereplőit! – javasoltam. – Van kedve mesélni még a munkájáról? Kíváncsi vagyok, hogyan zajlik a bélyegek eredetiségének a vizsgálata.

- Nem hiszem, hogy ez magát tényleg érdekelné.

- Miért gondolja? Szerintem, sok hasonlóság van a kettőnk szakmájában. Ön is rejtett részletek után kutat, én is.

- És a saját munkája érdekli egyáltalán?

- Érdekel. – Egy darabig álltam ott vele szemben, némán néztük egymást. Aztán kis hallgatás után hozzátettem: – Persze, megvannak a maga nehézségei, és néha monoton, de máskor színes és izgalmas. A kellemetlenségek ellenére ez az egyetlen dolog az életben, amit tényleg szeretek. Semmi más nincs. Nem is volt... És attól tartok, nem is lesz. – Elhallgattam. Elfordultam, majd megint a folyóiratra szegeztem a tekintetem.

Ezután a helyiségre tompa, nehéz csönd ült.

Aztán egyszerre csak Olcott araszolt felém egy lépést, és annyit kérdezett:

- Nem kér egy felest?

Szomorkásan elmosolyodtam, aztán rábólintottam.

Alapvetően nem iszom munka közben alkoholt, de nem vagyok az a típusú ember, aki görcsösen ragaszkodik az elveihez. Ebben a helyzetben kifejezetten úgy tűnt, hogy a kínálás elfogadása oldhatná a feszültséget, és előmozdíthatná a nyomozást.

Olcott az egyik nagyítólencsékkel teli fiókból elővarázsolt egy – remélhetőleg – tiszta poharat, és a kezembe nyomta.

- Köszönöm. – Ennyit feleltem, miközben a férfi töltött egy jó adag olcsó vodkát.

Felmutatta felém a poharát köszöntőképpen, majd nagyot húzott belőle. Ittam vele egy kortyot.

- Én is így vagyok a saját munkámmal – vallotta be aztán. – Nem sok más értelmét látom a napjaimnak. Pedig elég nehezen indult a pályafutásom. Nem is hittem volna annak idején, hogy egyszer saját laborom lesz. Sosem volt könnyű életem. Csak kisebb, alkalmi munkákat tudtam vállalni, mert a legtöbb ügyfelem nem hívott kétszer. Nem igazán kedveltetem meg magam az emberekkel. – Vágott egy rosszkedvű grimaszt szaggatott mondatai közepette. – Aztán egyszer egy bélyegkiállításon összetalálkoztam Paul Neatheryvel. Senki más nem állt velem szóba, csak ő, pedig valami fennkölt bírálóbizottsági tagként volt ott.

Olcott kis szünetet tartott, amíg ivott egyet. Lehúzott egy egész pohárkával, aztán újat is töltött magának. Csak utána szólalt meg újra:

- Paul az első pillanattól kezdve jó ötletnek tartotta, hogy kövessem az álmomat, és váljak főállású bélyegszakértővé. Rábeszélt, hogy vágjak bele. Ő volt az egyetlen ember, aki hitt abban, hogy van értelme rendszeresen velem dolgozni. Adott kölcsönt is a kezdéshez. Azt hiszem, jelentős részben neki köszönhetem, hogy eljutottam idáig.

- Pedig Mr Neathery nem tűnik egy jótékonykodó embernek...

- Nem az. De a sajnálata vagy együttérzése nem is kellett volna. Ő nem szánt, hanem lehetőséget látott bennem. Hitt a szakmai képességeimben. Szívből remélem, hogy nem kellett csalódnia.

- A múltkor, amikor Mr Neathery bélyegboltjában voltam, azt mondta, hogy sokat köszönhet az Ön szakértelmének. Mély elismeréssel beszélt Önről.

Olcott arcán egy halvány mosolyféleség tűnt fel. Nem volt túl hosszú életű, és elég torzra is sikeredett, de ez volt az egyetlen igazi mosoly, amit eddig láttam tőle. Biztosan jólestek neki a szavaim.

- Paul tehetséges üzletember – fixírozta a poharát eltűnődve. – És egyszer sem fordított hátat nekem.

- Ez a mai üzleti életben elég nagy szó, nem igaz?

- Az, de egy igazán jó szakmai kapcsolathoz meg kell lennie a bizalomnak. Paulnak el kell hinnie, hogy ráhagyatkozhat a szakvéleményemre. Nekem pedig számítanom kell arra, hogy mindig kapok tőle megbízásokat, így tudok főállásban ezzel foglalkozni, és van értelme rászánnom az időt, hogy alaposan elmélyedjek a szakterület kérdéseiben, minőségi munkát végezve neki. – Olcott kihúzott az egyik asztal alól egy újságpapírokkal kibélelt rekeszt. Üres italos üvegek gyűltek az alján. Kipárnázott egy sarkot a kiürülő üvegnek, eltette, majd átment a laborhelyiségbe, és hozott egy teli üveg vodkát. A visszafelé úton megjegyezte: - Magát viszont nyilván jobban érdekli annak a kínai nőnek az esete, aki fejbe lőtte magát egy éve.

- Érdekesnek tartom a munkájukat, de kétségtelen, hogy abban az ügyben nyomozok.

Olcott leemelt egy kupac bélyeges folyóiratot egy székről, és hellyel kínált. Ezután magának is kiszabadított egy széket néhány könyvkötet alól. Leültünk egymás mellé.

Olcott közben már az üveggel csörömpölt:

- Ugye, azért ölte meg magát az a szerencsétlen nő, mert meghalt a férje?

- Talán. Tudja, hogy két kisgyerek árván maradt utána?

- Hallottam. Sajnálom a gyerekeket, de voltaképpen megértem az asszonyt. Ez egy kegyetlen világ. Valahová mindenkinek el kell menekülnie előle. – És Olcott elhallgatva a poharára meredt.

- Nekem Csen asszony nem tűnt olyannak, mint aki ilyen menekülési módot választ.

- Meglehet, de mégiscsak megölte magát, nem igaz?

- Talán igen, talán nem. Meg is ölhették.

Olcott kiürítette poharát, mire én is követtem példáját. Majd egyből újabb kört töltött mindkettőnknek a most hozott üvegből.

- Egyáltalán, miért merül fel ennyi idő elteltével a gyilkosság gondolata? – kérdezte aztán.

- Mert van pár részlet, ami nem stimmel – adtam szűkszavú választ.

- Például?

- Például az, hogy Csen asszony bezárkózhatott volna a dolgozószobába, mielőtt főbe lövi magát, de nem tette. És így az iskolából hazaérő gyerekei találtak rá a vérben úszó holttestére!

Walter Olcott felnézett, és a tekintetében valódi elborzadás villant a másodperc törtrészére. A következő pillanatban azonban már a szokásos fanyar kedvetlenség ült az arcán, ahogy ismét a poharába bámult.

- Egyetlen gyereknek sem szabad ilyen szörnyűségeket látnia. – Csak ennyit morgott maga elé.

- Nem olvasta ezt a részletet az újságokban annak idején? Megjelent több lapban is.

- Nem olvasok újságot.

- Érdekes, azt gondolnám, azért van annyi papírral kitömve az üres üvegeknek fenntartott rekesz, mert a frissen elolvasott újságokat leselejtezi, és például ilyen módon hasznosítja újra...

Olcott most is zavarba jött, mint a múltkor, amikor hazugságon kaptam. A mélyebben ülő szemét dörzsölgette.

- Hát, öhm... Néha valóban előfordul, hogy olvasok újságot – motyogta kis hallgatás után, helyesbítve –, de akkortájt pont nem olvastam.

- Miért nem?

- Mert... mert nem volt kedvem. – Kurta vállvonogatás. – Untattak a hírek, semmi érdekes nem történt. Van olyan, hogy hónapokig bele sem olvasok az újságokba.

Egy kis ideig csöndben kortyoltunk, egymás mellett ülve, a padlót bámulva, aztán rákérdeztem:

- Van pisztolya?

- Miért kérdez ilyet?

- Csak egyszerű rutinkérdés.

- Nincs, és soha nem is használtam fegyvert. Egyébként meg, annyit csak ki tudnak már deríteni a rendőrségnél, hogy milyen pisztollyal lőtték le az áldozatot, nem? Gondolom, azért nyilvánították öngyilkosságnak az esetet, mert saját fegyverrel történt.

- Felmerült bennem a gondolat, hogy ha volt gyilkos, akkor a gyilkosnál is kellett lennie egy pisztolynak. Vagy Ön szerint hogyan zajlottak le a délután eseményei?

- Fogalmam sincs! Mégis, honnan kellene tudnom?

Nem feleltem.

- Olyan érzésem van, mintha gyanúsítana – morogta Olcott, szúrós pillantást lövellve felém. – Pedig nem is ismertem azt a nőt.

- Mégis járt a házában pár nappal az öngyilkosság előtt.

- Mondtam már, hogy bélyeg-ügyben!

- Ne mérgeskedjen! – intettem le az egyre ingerültebben válaszolgató férfit. – Csak azt szeretném, ha minél több részletet felidézne arról, amikor a Csen-házban járt.

- Egy-két mozzanatra emlékszem. Egy tavirózsás bélyeget adtam a hölgynek, ő meg cserébe egy vitorlást ábrázolót. Gyűjtöm ugyanis a hajós bélyegeket. – Olcott elgondolkodva ivott egy újabb kortyot. - És az is megmaradt, hogy rend volt a házban. Az a szegény nő mindent rendben tartott. Mindent. Még a szobanövényeit is egyformára metszette, meg kifésülte a szőnyeg rojtjait, ilyenek. Csak a nappaliban volt egy férfi zakó igénytelenül keresztülhajítva az egyik fotel karfáján.

- Zakó? – visszhangoztam.

- Hát, zakóféleség. Nem illett abba a házba, azért maradt meg. Olyan ronda rikító színe volt, mint a maga blúzának. Lila vagy égkék vagy ilyesmi. Már nem vagyok biztos benne, melyik, de ízléstelen volt. Gondoltam is magamban, hogy egy ilyen szolid családi házban vajon mit kereshet egy efféle férfiruha. Talán maskara volt, és a gyerekek játszottak vele?

Készítettem egy feljegyzést a telefonomba, bár kétszer is neki kellett futnom, és még így is maradt a jegyzetben egy elgépelés. Kezdett hatni Olcott piája.

- Mire emlékszik még?

- A hölgy udvarias volt, és halk szavú. Nem sokáig maradtam, csak amíg átfutottam egy faragott doboz tartalmát. A rokonok küldtek neki pár bélyeget Kínából, és azokat néztem át, hogy nincsen-e köztük olyan hajós, ami nekem kellhet. Ennyi.

- Utalt arra Csen asszony, hogy el akarna adni pár értékesebb bélyeget a gyűjteményéből?

- Mintha mondott volna olyat, hogy mérlegelnie kell, mit tart meg, és mit nem. De talán csak a rózsás blokkokat adta el. Úgy rémlik, egyedül azokat hozta be ellenőriztetni, bár már nem tudom pontosan...

- Ezek szerint, nem csak az emberekre nem emlékszik így egy év távlatából, hanem a bélyegekre sem? Pedig azok még érdeklik is.

Olcott felnézett a poharából, és megint barátságtalanná válva felmordult:

- Mire céloz ezzel? Hogy az italtól romlik a memóriám? Vagy hogy hazudok?

- Ön szerint melyikre célzok?

- Nem tudom, de annyi biztos, hogy maga néha furcsa dolgokat kérdez.

Ezután csöndben iszogattunk tovább.

*

Muszáj volt egy órát feküdnöm a roncskocsi hátsó ülésén, amíg csillapodott a szédülés. Ugyanis a töméntelen mennyiségű olcsó vodkát, amit Olcottnál fél óra leforgása alatt be kellett nyakalnom, ki kellett pihennem, mielőtt busszal elindultam volna a belvárosba folytatni a nyomozást. Szerencsére – attól függetlenül, hogy ritkán iszom – viszonylag jól bírom a piát, és így nem lettem kifejezetten részeg, de a fejem rémesen zúgott.

Próbáltam rendezni a gondolataimat, és az Olcott-tal folytatott beszélgetés elemeit beillesztgetni a Csen-ügy eddig megszerzett kirakós darabkái közé. Elég sok mindent figyelemreméltónak találtam a beszélgetésből, és próbáltam megfelelő rugalmassággal, több szempontból megközelíteni az új részleteket.

Viszont még mindig nem kaptam választ arra, miért hadovált Olcott összevissza Csen asszony lelkiállapotáról!

Éreztem, hogy nem állja meg a helyét az, hogy csak összekeverte. Túl feszültté tette a téma.

Az még logikusnak tűnt, hogy esetleg Olcott megkörnyékezte Csen asszonyt egy zsíros ajánlattal, hogy adjanak el egy hamis bélyeget a bélyegkereskedőnek, és osztozzanak meg a hasznon. Csen asszony pedig – a belső tartásával és tisztességével – felháborodott a javaslaton, és közölte, hogy leleplezi Olcott ügyködését a bélyegkereskedő előtt, így Olcottnak el kellett hallgattatnia. Ez nagyjából elképzelhető lett volna, viszont most már szinte kizárhatom ezt a verziót, Litvin professzor akciójának hála.

Hm. Mindegy. Rázogatom még a szekrényt, hátha mégis kiesik egy rejtett csontváz.

Úgy tűnik, Litvin professzorra vár egy újabb feladat.

20. fejezet: Árnyak

Mivel az szóba sem jött, hogy ittasan vezessek, a roncsot otthagytam az Olcott laboratóriuma melletti kis utcácskában. Szerencsére, attól nem kellett tartanom, hogy ezt a csotrogányt megpróbálják feltörni, még ha ilyen lepukkant környéken is parkolok vele napközben. Estére már remélhetőleg kiszellőzik a fejemből az Olcott társaságában megivott tekintélyes piamennyiség. Így elsétáltam egy buszmegállóig, és beutaztam a belvárosba, a kórházhoz.

Tony elkészült a méregről írt szakvéleménnyel, átvettem tőle, majd Carolina keresésére indultam. Edgar Bonton kórtermében rá is leltem.

A buggyos ujjú, türkizkék ruhában feszítő nő ott ült a férje ágya melletti széken, és magyarázott a kómában fekvő Edgarnak. Még kérdezett is tőle, aztán szaporán bólogatott, mintha a férje adott volna választ.

Kopogtam az ajtón, mielőtt beléptem.

- Nézd csak, drágám, ki jött hozzánk! – érintette meg Carolina a férje karját. – Fridácska az!

Felugrott, és odafutott hozzám, hogy átöleljen. Én is megöleltem.

- Ó, ez jó ötlet! – szólt oda Carolina egyszer csak az eszméletlen állapotban heverő férjének.

- Mit mondott Mr Bonton? – kockáztattam meg a kérdést.

- Csak annyit, hogy átengedhetném neked a széket, én meg üljek az ágya szélére. Akkor mindenki kényelmesen el tudna helyezkedni.

Carolina kézen fogva odahúzott a székhez, és lenyomott rá, majd valóban helyet foglalt a vaskeretes kórházi ágy peremén. Nem bántam, hogy végre stabil felület kerül alám, mert a kórházi folyosón meglehetősen nehezemre esett végigegyensúlyozni két beteghordó mellett. Olcott vodkája elég ütős cucc, mit ne mondjak.

- Megtudtál bármit a tea küldőjéről? – kérdezte azonnal az asszony.

- Sajnos, még semmit, de foglalkozom a kiderítésével – biztosítottam. – Közben viszont a Csen-ügyet sem hagyhatom figyelmen kívül.

- Szegény Lan lelkét engedni kellene békében távozni. Ha egy éve úgy határozott, hogy útra kel, tiszteletben kell tartanunk a kívánságát. Nem szabad erővel ehhez a világhoz láncolnunk. Nem helyes az ilyesmi.

- És ha megölték?

- Nem ölte meg senki, csak a szívében növekvő sötét bánat és szomorúság.

- Ön szerint mi volt az oka ennek a szomorúságnak?

- Nem tudhatom.

- A gömb nem súgta meg?

- A gömböm csak a végtelen, sivár sötétség hömpölygését mutatta.

Na, jó, ideje a lovak közé csapni...

Előrébb dőltem, és kutatón az asszony kifestett arcába néztem, miközben feltettem a következő kérdést:

- Mondja csak, elképzelhetőnek tartja, hogy a férje jobban ismerte Csen asszonyt, mint legelőször mesélték nekem? Közelebbről...

Carolina olyan sebesen pislogott párat, hogy feketére spirálozott szempillái csak úgy rezegtek.

- Mire gondolsz, Fridácska?

- Hát, hogy elképzelhető-e, hogy például a ruhadarabjait széthagyta a Csen-házban, egy gyakori vendég hanyagságával... Egy színes zakót.

- A ruhadarabjait? – visszhangozta Carolina még jobban megütközve. – Edgar miért tett volna ilyet?

Nem feleltem, hanem elismételtem előző kérdésemet:

- Elképzelhető ez?

- Nem... nem hinném. – A nő még mindig sűrűbben pislogott a szokottnál. Nyilván értette jól, hogy mire célzok. – Edgar csak egyszer-kétszer fog odamenni, akkor is mindig velem. Egy teára. Lan inkább velem beszélget.

- És Önnek ugyan milyen közös témája akad Csen asszonnyal? Richard Smith?!

A kérdéseim váratlan szúrásai egyre inkább megzavarták Carolinát. A szívére tette a kezét, és levegő után kapkodva arrébb húzódott az ágy szélén, hogy távolabb kerüljön tőlem.

- Nem... nem tudom, miért... miért környékeznek meg téged ilyen gondolatok – zihálta. – Nem helyénvaló ilyesmiket említeni...

- Miután Mr Smith elhagyta, Ön gyűlölte, vagy továbbra is szerette? Vagy mindkettő?

- Nem tudom... nem tudom... – A nő ajka vadul remegni kezdett.

Ám én könyörtelenül folytattam a kérdésfeltevést:

- Miért költözött Mr Smith szomszédságába?!

- Ez hazugság! – csattant fel váratlan hévvel. – Nem költöztem a szomszédságába! Sosem tettem volna ilyet!

- Akkor, mégis, mit keres a háza Mr Smith otthonával szemben?

- Richard jött utánam! Ő költözött oda utánam! – Carolina hangja hisztérikus sikításként hatott.

Hátrahőköltem:

- Micsoda?! Tényleg?

- Így volt, esküszöm. – A nő szemét könnyek futották el. Megragadta a kómában fekvő férje kezét. – Békés kis otthont örököltünk Edgarral, elkezdtük berendezni, és erre hamarosan felbukkant a szemközti ház új vevője. Richard és a családja! Richard jött utánam, nem én őutána!

- Ööö... de miért tett ilyet?

- Mert egy szörnyeteg volt! – A nő szeme olyan indulattal izzott fel, amilyet még sosem láttam tőle korábban. – Előtte pár hónappal véletlenül összefutottunk egy kocsmában, ahol ott sörözött a rendőr barátaival, én meg éppen a csapossal próbáltam egyeztetni Edgar fellépéseit. Richard odajött hozzám, és megpróbált megalázó szavakkal bántani. Én meg annyira ostoba voltam, hogy elárultam, hogy már egyáltalán nem fáj. Hogy milyen boldog vagyok Edgarral, és hogy magam mögött sikerült hagynom a múltat... Hogy nemrég lett egy bájos kis házacskánk... Láttam Richard szemében a sértett büszkeséget. Nem bírta elviselni, hogy ne szenvedjek tovább miatta! Azért költözött a szomszédunkba, mert azt hitte, hogy így öröklétig kínozhat! Higgy nekem, Fridácska! Szörnyeteg volt. Igazi szörnyeteg. Csak azért kellettek neki újabb és újabb nők, hogy gyötörhesse őket, és sorban összetörhesse a szívüket... A fájdalmuk éltette.

Elgondolkodva tettem fel az újabb kérdésemet:

- Csen asszony tudott ezekről a dolgokról?

Carolina letörölt egy sminkfoltos könnycseppet a szeme sarkából.

- Eleinte nem – hüppögte. – Lan olyan jóságos volt! Ő nem látta meg ezeket a szörnyű árnyakat más emberekben! Mindig olyan boldog és derűs volt... Aztán végül Richard kezdte tönkretenni. Lan mosolyán nem látszott. Mindig ugyanolyan volt. De egyre többször révedt a távolba a tekintete, és egyre többször beszélt nekem a hazájáról. Felemlegette a falut, ahol született, és a várost, ahová kislányként iskolába járt... Az ottani ételeket, italokat, nyelvjárásokat, szokásokat. Azt hiszem, honvágya volt. Már nem bírta elviselni a folytonos megaláztatásokat. Sokat... nagyon sokat kibírt, de egy idő után neki is túl sok lett. Szerintem el akarta hagyni Richardot, és vissza akart menni Kínába a gyerekekkel.

Ejha! Erről eddig még senki nem beszélt. Kíváncsian rákérdeztem:

- Csen asszonynak ez a vágya megmaradt Mr Smith halála után is?

- Nem hinném. Nem említette többször. Sőt, szerintem még lelkiismeret-furdalása is volt, amiért pont a férje utolsó pár hátralévő hónapjában támadtak ilyen gondolatai. – Carolina szomorúan a fejét ingatta. – Richard még a halálával is csak kínozta... Láttam szegény Lanon, hogy mennyire gyötörte. Próbálta nem mutatni, de tudom, hogy így volt. Talán emiatt lett öngyilkos. Bűntudata volt, amiért el akarta hagyni Richardot. Itt ragadt, csapdába esve Richard borzalmas emlékével, egyedül egy idegen országban. És már szégyennek érezte volna azt is, ha elmenekül...

Eltűnődve néztem magam elé, miközben Carolina egy újabb könnycseppet mázolt el lilásra púderezett arcán.

*

Leültem az irodában, mialatt Mrs Blackhawk letopogott egy kis hólét a cipőjéről a lábtörlőn. Most értünk át a nagyvárosból, és mindketten kellőképpen kimerültünk estére. A napunk is eléggé eredménytelen volt. Mrs Blackhawk hiábavalóan kereste a kínai PhD hallgatóval Csen asszony papírjai között a rizspárlathoz mellékelt üzenetet. Arra tippeltem ugyanis, hogy a nem-létező rizspárlat-ivási-rokon-hamvasztási tradícióról levélben írnia kellett Csen asszony számára az ital küldőjének. Ezért ráállítottam az asszisztensemet a feladatra. Meg akartam tudni, pontosan hogyan szólt a szöveg, és hogy mennyire tudott jól kínaiul az írója. Egyelőre azonban az üzenet nem került elő.

- Miután Mrs Bontont kifaggattam a kórházban, megint több bélyeggyűjtőnél jártam. Már szerintem a környék összes bélyeggyűjtőjét sorra látogattam – panaszoltam. – Olyanokat is felkerestem, akik nem is voltak Csen asszony ismerősei. Mindenkit megkérdeztem, és senki nem sejti, ki lehet a járókeretes, drága kocsis öreg.

- Akkor lehet, hogy nem is bélyeggyűjtő – vonta le szomszédasszonyom a következtetést.

- Persze, lehetséges. De a bélyeggyűjtés olyan jól megindokolta volna, hogy miért engedte be őt Csen asszony a házába, és hogy a bácsika miért tartott magánál díszes köteteket.

- Ne csüggedj, lelkecském! Még az is lehet, hogy az öregembernek semmi jelentősége nincs. Lehet, hogy Edgar Bonton zavarodott, mérgekkel küzdő elméjéből csak véletlenül buggyant elő az emléke, amikor a feleségéhez próbált haldokolva beszélni, és te feleslegesen kutatsz utána...

- Komolyan, ezt szánja vigasztalásnak?!

*

Elalvás előtt éppen az ágyamon fekve olvasgattam a Tony által írt véleményt az Edgar Bontont megbénító méregről, amikor Raul becsöngetett hozzám munka után. Elrejtettem az éjjeliszekrényem fiókjába a nem éppen etikus úton szerzett szakvéleményt, aztán magamra kaptam bolyhos köntösömet. Siettem beengedni a rendőrkapitányt.

Egy gyors csókot nyomott a számra köszönésképpen. És ennyi idő alatt sikerült is kiszúrnia valamit, amibe beleköthet.

- Miért nem engedted már ki a csincsillákat? – meredt a kisállatok ketrecére. - Hat perccel elmúlt tíz.

- És?

- És megbeszéltük, hogy mindig tízkor kell kiengedni őket.

Hát, maradjunk annyiban, hogy az egykori, kérészéletű együttjárásunk alatt Raul folyton pattogott, hogy a csincsillák számára az optimális esti futkározás ideje pontban tízkor kezdődik. De ezt nagy jóindulattal sem nevezném megbeszélésnek!

- Kell?! - visszhangoztam bosszús éllel. – A saját házamban meg akarod mondani, hogy mit kell csinálnom?

- A közös csincsilláinkról van szó, jogomban áll beleszólni a gondozásukba.

- Már hogy lennének közösek? Én vettem őket évekkel ezelőtt saját magamnak, neked semmi közöd hozzájuk attól, hogy pár hónapig egy ágyban aludtál a gazdájukkal!

A rendőrkapitány karba fonta a kezét.

- Ez nem így működik – vetette ellen, ő is egyre ingerültebben. – Felelősséget vállaltam én is értük, amikor gyakrabban megfordultam nálad. Ez nem múlik el attól, hogy annak idején szakítottunk.

- Ha még egyszer bele mersz szólni a csincsilláim tartásába... – Nagy lendülettel készültem a mellkasának szegezni rózsaszínre lakkozott körmömet, ám aztán belém sajdult egy felismerés. A felismerés, hogy máris – pár másodperc leforgása alatt – visszasüllyedtünk azokba a rutinokba, amik miatt szakítanunk kellett.

Vettem egy nagy levegőt, és erőtlenül leeresztettem a kezem:

- Igazából tök aranyos, hogy így a szíveden viseled a sorsukat. Gyere, engedjük ki őket!

Rault szemlátomást meglepte váratlan hangulatváltozásom. Mindenesetre, eltűnt az ő arcáról is a rideg düh.

- Ne haragudj, legközelebb nem ilyen stílusban mondom – mormolta már magához képest egészen kedvesen, és a vállamat átkarolva követett a csincsillák ketrecéhez.

Azt hiszem, jelentős áttörést sikerült elérnem a békülési kísérletemmel, ugyanis mindenféle összekülönbözés nélkül eljutottunk odáig, hogy másfél óra múlva már az ágyon feküdtünk egymás mellett, és mindketten teljes nyugalomban a saját munkánkhoz tartozó papírokat olvasgattuk. Raul egy pályázati anyagot nézett át. A rendőrségi épület egyik szárnyának felújításával kapcsolatban akart benyújtani egy dokumentációt. Én pedig Csen asszony öngyilkosságának részleteit bogoztam. A különböző jegyzeteimet fésültem össze a tabletemen Glasby feljegyzéseivel.

Egy idő után álmos ásítással megjegyeztem:

- Egyre nyomasztóbbá válik ez a Csen-ügy.

Raul letette az addig olvasott iratokat:

- Sikerül bizonyítani, amit Stephan szeretne?

- Nem. Pont ez a baj. Találok mindenféle furcsaságokat, de mégsem igazán megy. Minden látszat szerint öngyilkosság. Én, persze, egyre azt próbálom bizonygatni, hogy gyilkosság. Megszállottan hiszek benne, de minden nyom homályos. Viszont folyamatosan azt érzem, hogy ha jó helyen keresgélnék, és elég mélyre ásnék, akkor egy csapásra kiderülne, hogy igazam van. – Hagytam kihullani a kezemből magam mellé az aktákat. – Csakhogy hiába ások. Előrángatok mindenféle kétes részleteket szegény nő ismerőseivel kapcsolatban, de egyik sincs a közelében sem rendes gyilkossági indítéknak. Inkább csak céltalan boszorkányüldözés. Az összvissz szilárd gyanúm annyi, hogy Csen asszony magára zárta volna az ajtót az öngyilkosság előtt. Ennyi. És ráadásul, lehet, hogy még elfogult is vagyok az olyan ügyekkel kapcsolatban, ahol gyerekeknek végig kell nézniük a szüleik hibájából egy borzalmat, ami a szüleikkel történt.

Raul tekintete rám villant. Láttam, hogy váratlanul érte, hogy megemlítem – még ha csak utalás szintjén is – a szüleim halálát. Sosem beszéltem erről neki. Persze, tudja, mi történt. Rendőrségi jelentés is készült a balesetről annak idején, meg hát, a városkánkban mindenki pletykál mindenkiről. Szerintem, már azelőtt hallotta a sztorit, hogy egy éve először találkozott volna velem személyesen.

Azért nem hoztam szóba Raulnak soha, mert nem lenne értelme. Nem tudok őszintén beszélni erről. Annak meg nem sok teteje van, hogy lenyomjak egy unásig koptatott monológot, úgy téve, mintha megnyílnék. Épp elégszer kellett elemeznem az élményt annak idején egy „fantasztikus” pszichológussal, akit hivatalból rendeltek ki az ikeröcséimhez meg mellém, hogy feldolgozhassuk az autóbaleset okozta traumát. Annyiszor átrágtuk magunkat a múlton, hogy egy életre elég volt. És kétlem, hogy nekem bármit segített. Az agykurkász nem sokra ment velem: egyszer sem beszéltem vele őszintén. Előadtam pár odaillőnek tűnő tünetet, például az elején eljátszottam néhány sírógörcsöt, aztán pedig próbáltam egyre „megvigasztalódottabban” viselkedni, hogy minél hamarabb túlessünk a szeánszokon. Így, persze, nem tudott mit kezdeni velem. Nem hibáztatom érte. A két öcsémmel egész jól boldogult; ők még kicsik voltak, és sok mindent nem értettek.

Vannak olyan ismerőseim, akik segítő szándékkal erőltetik, hogy beszélgessek velük a témáról. Ilyenkor természetesen mondok pár szót az autóbalesetről vagy a szüleimről. Nem okoz problémát beszélnem róla, de semmi értelme. Csak megöli az őszinteséget a társalgásban. Bár a munkám során gyakran kell lepleznem dolgokat meg mindenfélét megjátszanom, amikor az ügyfeleim érdekében járok el, de a magánéletben nem szeretem az ilyesmit, és ha lehet, kerülöm. Elszomorít, és a magányosság érzésével tölt el, ha mégis rákényszerülök.

Az, hogy Raul egyszer sem próbálkozott erőltetett lelkizéssel – ami amúgy sem működött volna – azt mutatja, hogy igazán megért. Furcsa, de úgy vélem, aránylag rövid és felszínes ismeretségünk ellenére ő ismer legjobban az összes ember közül, akivel valaha találkoztam. Csak néha nehéz ezt elhinni, amikor a rémes megjegyzéseit nyomatja rólam és az etikátlanságomról vagy éppenséggel a pénzközpontú gondolkodásomról.

Lehajtottam a fejem oldalasan a párnámra, és fáradtan szegeztem tekintetem a mellettem felhalmozott papírokra.

Raul ezúttal sem zúdított rám kérdéseket, csak néma figyelemmel fordult felém. Ez volt a legjobb, amit tehetett, de még így sem éreztem, hogy tudnék őszintén beszélgetni a szüleimről. Így inkább a Csen-üggyel kapcsolatban folytattam a mondandómat:

- Csen asszonyról mindenki azt állította, hogy szerette a gyerekeit, és jól érezte magát velük. És még a halála előtt is látták, ahogy játszik a gyerekekkel, hóembert épít. A szellemi állapota nem tűnt zavartnak. Miért nem zárta hát legalább magára másnap a dolgozószoba ajtaját?!

- Ez az egyetlen részlet, ami nem stimmel? – Raul kérdése egyszerű szakmai hivatalosságot tükrözött.

Bágyadtan húztam egyet a vállamon:

- Hát, most már addig vájkáltam a múltban, amíg Csen asszony egyik szomszédját, szegény Edgar Bontont megmérgezték. Remélem, nem az én hibám. Ez talán utalhat arra, hogy Csen asszony halála nem sima öngyilkosság volt, de akármi mást is jelenthet.

- Nem találtál olyan nyomokat, akár jelentéktelennek tűnőket is, amelyek erősítik azt a feltételezést, hogy Csen Lant megölték?

- De. Egy körömhegynyi papírfecnit. Bármiből származhat. Meg egy járókeretes öreget, aki totál kitaláció is lehet, mert senki nem ismeri, és csak két ketyós mesélt róla. És egy üveg rizspárlat zavaros sztoriját. Próbálok ezekben a részletekben felfedezni értelmet, egy fogódzót, de néha attól tartok, hiába erőltetem... Persze, bele lehet magyarázni sok mindent, de ha őszinte akarok lenni, mindez továbbra is csak céltalan tapogatózás. Attól félek, hogy igazából egyszerűen csak nem vagyok hajlandó elfogadni, hogy Csen asszony megölte magát.

Raul hosszan nézett rám, aztán végül azt mondta:

- Nem lehet, hogy valójában pont az ellenkező irányba vagy elfogult? Hogy voltaképpen csak racionális indokok alapján gondolod azt, hogy Csen Lan nem ölte volna meg így magát, de legbelül nem ezt érzed? Látszólag azt próbálod minden erőfeszítéseddel bizonyítani, hogy gyilkosság történt, de talán a szíved mélyén mégis abban hiszel, hogy öngyilkosság volt, és Csen Lan képes lett volna bármilyen szörnyűséget megtenni a gyerekeivel... – Tartott egy kis szünetet, amíg óvatosan a dermedten pihenő kézfejemre helyezte a saját nagyobb, barna tenyerét. - Ha megfordítanád, az segíthetne. Ha az öngyilkosság lehetőségét próbálnád mélyebben megvizsgálni, és az olyan nyomokat követnéd, amelyek alátámaszthatnák, hogy tényleg öngyilkosság történt, de közben szívből elhinnéd, hogy semmiképpen sem lehet erről szó, akkor talán sikerülne felszínre hozni egy-két új részletet. Olyat, ami megmutathatná, hogy Csen Lan tényleg nem tett ilyet.

Csend. Megdöbbentett, amit Raul mondott. Nem sűrűn fordul elő velem, de egyáltalán nem jutottam szóhoz.

21. fejezet: Szerelem

Glasby éppen a társasház udvarán próbált lesöprögetni egy kis havat a járólapokról. Nem ment túl könnyen a munka a sérült lába miatt, de szorgalmasan dolgozott.

- Jó reggelt! – szóltam át a kerítésen.

- Á, Miss Lorne! – Felderült az arca, ahogy meglátott. Odabicegett a kapuhoz, és beengedett. – Jó reggelt! Örülök, hogy jött; már éppen hívni akartam. Tegnap utánakérdeztem Feng Cung Taónak. Megpróbáltam mindent kideríteni róla a volt kollégáimtól. Van is egy figyelemreméltó részlet. De jöjjön csak beljebb, majd elmesélem. Feljegyeztem a fontosabb pontokat.

- Remek, köszönöm. Lenne most ideje hosszabban beszélgetni?

- Persze, akármennyi. A gyerekeknek nincs tanítás, úgyhogy még alszanak, a reggelijüket pedig már előkészítettem. Leüljünk a nappaliban?

- Jó lenne – bólintottam rá.

Bementünk a házba, és magunk mögött hagytuk a dermesztő téli hideget. Levetettem kanárisárga szövetkabátomat, leporolva pár félig olvadt hópelyhet az ujjáról, Glasby pedig átvette tőlem, és felakasztotta a bejárat melletti fogasra.

- Kér valamit? Egy kávét esetleg? – kérdezte közben.

- Nem, köszönöm.

Nem vettem elő semmilyen eszközt jegyzetelni, miközben helyet foglaltam a csíkos fotelban. Csak némán, félrebillentett fejjel vártam, hogy Glasby is leüljön velem szemben.

A férfi észrevehette rajtam, hogy áthatóan nézem, mivel rákérdezett:

- Nem azért jött, hogy Cung Taóról kérdezzen, igaz?

- Valóban nem. – Megvártam, amíg a férfi kényelembe helyezi magát, aztán belevágtam: - Először is, jó lenne, ha előrukkolna vele, hogy mit tud a titokzatos rizspárlatról. Nagyjából egy héttel Csen asszony halála előtt küldték; az asszisztensem talált erre bizonyítékot az üveg egykori csomagolásán. És a rendőrségi informátorom ma reggelre még azt is kiderítette nekem az illetékes csomagküldő szolgálatoknál, hogy az ital sosem járt postai forgalomban. Tehát létezett a rizspárlat, de nem Kínából küldték. Itt helyben juttatták el Csen asszonyhoz. Talán Ön adta neki?

Glasby állta a tekintetemet:

- Fogalmam sincs, miről beszél. Nem tudok semmiféle rizspárlatról.

- Dehogynem! Ön az egyetlen, akin észrevettem, hogy tényleg tud róla értelmeset! Nos?

- Nem tudom, miről van szó – ismételte el.

- Most komolyan, így hogyan akarja kideríteni az igazságot?! – Előrébb dőltem a fotelban, és még erősebben Glasby szemébe néztem. – Száz százalékig biztos vagyok benne, hogy a rizspárlatnak köze van Csen asszony halálához! Így is letagadja?

- Mondtam már, hogy Lan nem ivott alkoholt, és én is legfeljebb sörözni szoktam. Nem tudok semmiféle rizspárlatról. Nincs mit mondanom.

- Úgy látom, nem bízik meg maradéktalanul a nyomozói képességeimben.

- Miért ne tenném?

- Mert ha megbízna, akkor elhinné azt, amit az előbb mondtam, és végre beszélni kezdene!

- Nézze, Miss Lorne! Valóban tett néhány elképesztő felfedezést, és végtelenül hálás vagyok minden új észrevételéért. Raul Gomeznek igaza volt, amikor Önhöz irányított. Ha létezik bárki, aki meg tudja fejteni Lan halálának körülményeit, akkor tényleg Ön az. Ezúttal mégis azt gondolom, hogy túl messzire ment. Elrugaszkodott következtetéseket von le. Hogyan lehetne bármi köze egy szeszesitalnak Lan meggyilkolásához?

Lecsaptam a kezem a térdemre.

- Ez így nem fog menni. Úgy látom, nyersebbnek kell lennem. Tudom, hogy miért akarja mindenáron bebizonyítani, hogy a Csen-ügy gyilkosság volt, és nem öngyilkosság.

Glasby nyakán megfeszült egy ín, de más jelét nem adta érzelmeknek. Óvatosan csak annyit kérdezett:

- Ön szerint miért?

Én pedig kimondtam:

- Mert attól tart, hogy Csen asszony Ön miatt ölte meg magát.

Csönd állt be. A férfi kis ideig még levegőt venni is elfelejtett. Aztán megmoccant a keze az asztal lapján, és tett egy szórakozott mozdulatot a hamutál megigazítására, de ekkor sem törte meg hallgatását.

Így hát, én beszéltem tovább:

- A szíve mélyén pontosan azt érzi, hogy ez semmi más nem lehetett, csak öngyilkosság. Bármit megtenne viszont, hogy a bűntudatot elháríthassa magától! Ezért kitalálta a képtelen mesét a gyilkosságról, és beletemetkezett egy soha véget nem érő nyomozásba. Csak azért, hogy ne kelljen szembenéznie a ténnyel, hogy Csen Lan megölte magát... Ön miatt!

Glasby maga elé bámult, továbbra is némán. Én viszont folytattam:

- Beleestem ugyanabba a hibába, mint Ön! Próbáltam megkerülni az olyan részleteket, amelyek öngyilkosságra utalhatnak, és mindenáron külső gyilkost kerestem. De most már elég ebből! Nem szépíthetjük tovább a helyzetet! Beszélnünk kell arról, mi volt Csen asszony és Ön között. Miért különböztek össze a halála előtt? Mi a helyzet a rizspárlattal? Tisztán kell látnunk minden részletet! Miért hiszi azt a szíve mélyén, hogy Csen asszony Ön miatt lett öngyilkos?

Még egy hosszú percig csend. Aztán a férfi megköszörülte a torkát, és előküzdött egy választ:

- Nem hiszem ezt, és nem különböztünk össze.

Elég kitartóan ragaszkodik a hazugságaihoz.

- Akkor Csen asszony miért rúgta ki Önt a házából?

- Nem rúgott ki. Minden rendben volt, ezért mentem én a gyerekekért a gyilkosság péntekén is iskolába.

- Szóval, azt állítja, hogy a gyerekek hazudnak?

Glasbyt szemlátomást meglepte, hogy a tudtán kívül beszéltünk ilyesmiről.

- Nem – suttogta végül, amikor szóhoz jutott. – Mindketten jó gyerekek, igazat próbálnak mondani. Csak... lehet, hogy félreértették.

- Félreértésről lenne szó?

- Hiszen minden rendben volt. Lan örült a segítségemnek, és szívesen látott a háznál...

Na, jó, ebből elég!

- Ha tovább hárítja magától a valóságot, azzal csak saját magának, a gyerekeknek és Csen asszony emlékének árt! Nem élhet egész hátralevő életében egy hazugságban! Miért hiszi azt, hogy Csen asszony Ön miatt lett öngyilkos?

Sokáig csönd honolt, majd végül Glasby elmosódott hangon felelt:

- Mert... mert megtudott valamit. Valamit... amit tettem. Megbocsáthatatlan volt. – Behunyta a szemét, mintha nem bírná tovább elviselni a tekintetemet. - Kérem, ne kérdezzen erről többet!

- Sajnálom, de muszáj lesz. Richard Smithhez van köze, igaz?

Glasby bólintott egy aprót, még mindig becsukott szemmel.

- Önnek köze van Mr Smith halálához – mondtam már állításként, hogy segítsek a férfinak összeszedni a gondolatait.

- Én... nem... – Láttam rajta, hogy küszködik, és nem tudja, hogyan fogjon bele a válaszadásba.

- Mesélje el egyben! – javasoltam. – Kezdjük az elején! Higgye el, hogy nem fogok ítélkezni, csak tudni szeretnék mindent a nyomozáshoz. Össze kell illesztenünk a részleteket.

Glasby azonban még mindig nem kezdett beszélni, ezért rám maradt a feladat, hogy tovább vallassam.

- Gondolom, az mindkettőnk számára nyilvánvaló, hogy Ön szerelmes volt Csen Lanba – szögeztem le könyörtelenül. – Ezt a tényt nincs értelme tovább kerülgetni. Mi a helyzet azonban Csen asszonnyal? Viszonozta ezeket az érzelmeket?

- Nem... nem tudom...

- Nem tudja?!

Glasby a tenyerébe hajtotta a fejét. Ritkuló hajába fúrt ujjakkal felelt:

- Komolyan mondtam, amikor azt állítottam, hogy Lan sosem csalta volna meg Richardot. Nem beszéltünk arról, amit egymás iránt éreztünk.

- Ön egy volt nyomozó! Csak látta rajta az évek során, nem?

- Nem tudom... Talán, de már sosem fogom megtudni az igazat. – Szaggatottan sóhajtott egyet. – Mindig kedves mosoly ült az arcán. Mindenkire egyformán mosolygott. Soha nem beszélt nekem érzelmekről. Néha, ha hozzáértem, elhúzódott, és lesütötte a szemét.

A férfi szünetet tartott, amíg elemelte kezét az arca elől, keresett egy cigarettát a pulóvere zsebében, és rágyújtott. Csak utána beszélt tovább:

- Egyetlen egyszer ölelt meg, Richard temetése után. A búcsúztatásra meghívott vendégek még a nappaliban beszélgettek, de én egyedül akartam lenni, ezért otthagytam a társaságot. Behúzódtam Richard dolgozószobájába. Ott csönd volt, és nyugalom. Magamra maradhattam a gondolataimmal. Lan egyszer csak utánam jött, és rám talált. Egy darabig néztük egymást a szoba néma félhomályában. Mindkettőnk arcán folytak a könnyek. Aztán váratlanul odalépett hozzám, és átölelt. Nem szólt semmit, egyetlen szót sem. De úgy ölelt, mintha soha többé nem akarna elengedni. Aztán egy idő után mégis ellépett mellőlem, és már ott sem volt többé. Csak egy perc volt.

Glasby arcán boldogtalan, üres mosoly jelent meg, majd el is tűnt hamarosan.

- Én tényleg, igazán szerettem – folytatta. – Teljes szívemből. Még most is szeretem. El tudja azt képzelni, Miss Lorne, hogy ha olvasok egy szerelmes verset, vagy meghallok egy szép zenét, akkor az ő arca jelenik meg előttem? Még most is, ennyi idő után is... Mindig csak őt szerettem. A házasságaim erre mentek rá az évek során. Nem azért házasodtam háromszor, mert ingatag, változékony érzelmű ember lennék, hanem pont azért, mert nem tudtam mást szeretni, és hiábavalóan próbálkoztam a látszat felépítésével. Évről évre nehezebb lett... Az igazi családom Lan volt és a gyerekei. Ők voltak az életem. Nem akartam azonban arra kényszeríteni, hogy szembe kelljen fordulnia mindennel, amiben hisz. Fontosnak tartotta a hűséget, a házastársi köteléket, és végül pedig tiszteletben akarta megőrizni Richard emlékét. Nem akartam, hogy meg kelljen hasonulnia önmagával. Ha szeretett is, az a szerelem megmérgezte és megölte volna, ha beteljesül. Lerombolta volna az értékeket, amelyekben hitt. Nem hagyhattam, hogy ezen keresztülmenjen, ezért nem engedtem, hogy az érzelmünk napvilágra kerüljön. Nem kényszerítettem arra, hogy színt kelljen vallania.

Glasby elhallgatott, és némán szívta a cigarettáját.

- Ez valóban szép történet, és igazán megható – mondtam rá inkább cinizmussal, mint elismeréssel, mert már elegem volt a titkolózásaiból. - De csak felbillent a beállt egyensúly, nem igaz? Csen asszony egy napon elküldte a házától, és látni sem akarta többé. Miért?

- A rizspárlat... – Glasby csak ezt a szót lehelte.

- Na, végre! Mi volt azzal a rizspárlattal?

- Tényleg létezett. A hozzátartozói küldték Kínából, hogy igyon belőle egy kortyot egy elhunyt rokon emlékére a hamvasztása estéjén. Én is éppen nála voltam akkor, ez egy héttel Lan halála előtt történt. Ott ültünk a nappaliban, miután elmondtam az esti mesét a gyerekeknek, és lefektettük őket aludni. Lannak jó kedve volt. A Kínában maradt családjáról mesélt történeteket. Aztán felvetette, hogy igyunk az elhunyt rokona emlékére, ahogyan az ajándékba kapott italhoz mellékelt levél javasolta.

- Látta ezt a levelet? – kérdeztem közbe.

- Láttam.

- Kínaiul volt írva?

- Persze. Hogyan máshogyan?

Nem válaszoltam, csak intettem a fejemmel, hogy folytassa nyugodtan tovább, amit mesélni akart. Glasby pedig ismét belefogott:

- Örültem, hogy megoszt velem egy ilyen tradicionális szokást, és szívesen elfogadtam egy pohárral az italból. Nem kellett volna, de nem tudhattam. Egy sima, átlátszó folyadék volt. Rizspárlat. Ittunk egy-egy pohárral. Kiderült, hogy szörnyen erős, már egy-két korty után zúgni kezdett tőle a fejem. Összemosta a gondolataimat, és nem tudtam többé értelmesen mérlegelni... Lan is szédült. Csak arra emlékszem, hogy átöleltem. Nem viszonozta, de nem is tiltakozott... És... és azt hiszem, hogy mondtam pár szót az érzéseimről... Hogy szeretem. Elhomályosodott a világ, tényleg. Nem gondoltam végig, csak sokáig a karomban tartottam. De ami még ennél is rosszabb, mást is bevallottam... Elmondtam, hogy én öltem meg Richardot.

- Ugyan már! Nem Ön ölte meg, hanem egy eszelős drogdíler.

- Valóban ő lőtt... de az én hibám, hogy Richard ott volt. Miattam halt meg. Megöltem... megöltem a legjobb barátomat.

Nem szeretem hallgatni, ha egy ember túl mélyen belemerül az önostorozásba. Persze, be kell látni, ha elrontunk valamit, és okulni kell belőle, de ennyi bőven elég. Minden más önutálatot felesleges időpocsékolásnak tartok. Még soha, egyetlen problémával sem találkoztam, amit tényleg megoldott volna. Viszont már számtalan olyan problémát láttam, amit okozott.

Gyorsan rákérdeztem:

- Mi történt pontosan Mr Smith halálakor?

A gyakorlatias hangsúly segített Glasby arcán feloldani az elszürkült fájdalmat, és a férfi összeszedettebben válaszolt.

- Ahhoz, hogy megértse, tudnia kell, hogy mi volt akkoriban, Richard halála előtt. – Vett egy nagy levegőt, csak azután beszélt tovább: – Már elhanyagolta a munkaköri kötelességeit. A partnerét lerázta mondvacsinált ürügyekkel, ő meg olcsó motelekben henyélt a különböző szeretőivel... Munkaidőben is. Nekem meg hiányzott a munkám. Azt hittem, hogy jót fog tenni a nyugdíjazás a pihenéssel. Pár hónapig így is volt. Aztán viszont felerősödtem, jobban lettem, és egyre inkább hiányoltam az események sodrását. Szívesen visszacsöppentem volna a rendőrség életébe, erre viszont már nem igazán volt lehetőség. Megpályáztam egy kisebb irodai munkát az őrsön, de folyton csak halogatták a kérelmem elbírálását...

- Szóval, Mr Smith egyre hanyagabb lett a munkájában, Ön meg vágyott pár rendőrségi feladatra – foglaltam össze alig leplezett sürgetéssel. – Mi lett ebből?

- Richard... egyre gyakrabban bízta rám a telefonját. – Glasby arca feszélyezetté vált, ahogy a súlyos szabálysértést elkezdte taglalni. – Ha el akart tűnni egy szeretőjével a városban, nálam hagyta a rendőrségi mobilját, hogy intézzem a hívásait. A rádióval a partnere bajlódott valamerre a városban, én meg a személyes hívásait bonyolítottam. Fel sem ismerték a kollégái és az informátorai, hogy nem vele beszélnek...

Közbekérdeztem:

- És mi volt akkor, ha tényleg fontos, halaszthatatlan ügy miatt keresték Mr Smitht?

- Richard mindig megadta a motel számát, ahol éppen az aktuális nőjével időzött. Ha bármi sürgős volt, odaszóltam neki, hogy oldja meg. A többit meg elintéztem én telefonon keresztül. Be kell vallanom, élveztem, hogy nálam futnak össze a szálak. Jegyzeteket készítettem, rendszereztem az információkat... Egyszerű írogatás meg telefonálgatás volt, de legalább lekötött, és felidézte a munkával töltött napjaim emlékét. Aztán, amikor Richard előkerült, beszámoltam az eseményekről. Nem kellett volna ebbe belemennem. Már a legelején sem. Segítettem becsapni a kollégáit, a családját, mindenkit... Ez már önmagában is elég lenne ahhoz, hogy egy életen át undorodjak saját magamtól, de ami végül lett belőle...

Glasby hangja elfulladt. Remegő kézzel a hamutálba ejtette a cigarettája csonkját.

- Hisz a Sorsban, Miss Lorne? – kérdezte aztán rekedten. – Hogy meg van írva a végzetünk?

- Nem.

- Pedig... pedig ez olyan volt, mintha... mintha a balsors akarta volna. Egyik délután kaptam egy hívást Richard telefonjára. Sürgős volt, személyesen Richardnak szólt. Az egyik besúgóját, akivel aznap készült találkozni, felismerte a kartell... Lényeges hívás volt. És Lan pont aznap reggel mesélte nekem, hogy azon gondolkodik, hazaköltözik Kínába. Hogy már nem bírja itt tovább... Haza szeretne menni. Én csak meg akartam Richardot leckéztetni. Csak azt akartam, hogy ráébredjen, milyen fontos dolgok történnek, milyen nagy tétek forognak kockán, amíg ő a nőivel időzik... Hogy egyszer az életben elgondolkozzon azon, hogy milyen mélyre süllyedt. Hogy lássa, hogy már a munkáját sem veszi komolyan, pedig óriási felelősség lenne a vállán. Azt hittem, hogy hamarosan jelentkezik a telefonjáért, és akkor majd a szemébe vághatom, hogy miféle sürgős hívást szalasztott el... Nem hívtam fel a motelben. Nem figyelmeztettem a veszélyre. Meg sem próbáltam...

Glasbynek ismét meg kellett állnia a beszédben, hogy összeszedje magát. Csak utána tudta folytatni:

- Esküszöm, nem akartam, hogy ez legyen! Nem sejtettem, hogy egyenesen a besúgójához megy majd, a találkozóra... Hogy előtte nem jön már el hozzám a telefonjáért... Honnan tudhattam volna?! Ráadásul az informátorát felhívtam, és előre figyelmeztettem, hogy meneküljön el, mert lebukott! Őt értesítettem! Mondtam, hogy elmarad a találkozó. Hogyan lehetett az a szerencsétlen alak olyan őrült, hogy mégis odament Richarddal a megbeszélt helyre? Nem sejthettem... nem sejthettem...

- Ezt tényleg nem sejthette. – Odatettem a kezem az elgyötört arccal, magába roskadva ücsörgő férfi vállára. – Láttam az áldozatok hívásait, és Mr Smith telefonjáról valóban kezdeményeztek hívást a besúgó számára aznap. Ez volt ezek szerint Ön. Tényleg időben figyelmeztette az informátort a veszélyről. Nem hibáztathatja magát a tragédiáért...

- A besúgót és a vétlen járókelőket valószínűleg nem menthettem volna meg, értük tényleg megtettem, amit lehetett... Ha az a bolond odament arra a környékre lelövetni magát, nem állíthattam meg... De Richard! Neki nem szóltam... És ő nem ment volna oda, ha időben felhívom...

- Nem tudhatjuk. Lehet, hogy a besúgó mindenképp találkozni akart volna vele, és egyébként is ott kötöttek volna ki.

- Azóta egyetlen nyugodt éjszakám sincs... Nem tudok többé békésen aludni. Mindig arról álmodom, hogy megmenthetném... Sietek, sietek, utakon, házakon, termeken át, és keresem, és szólni akarok neki, de nem találom... Sehol sem találom. Mire végre megpillantom, már az aszfalton fekszik. Mindent vér borít körülötte.

Hagytam egy reményvesztett hallgatással töltött percet a férfinak, mielőtt rákérdeztem:

- Tehát, a rizspárlat hatására elmondta ezt a titkot Csen asszonynak?

- Már... már nem volt túl jól attól a rémséges italtól sem, és amikor meghallotta az igazat... Sosem láttam olyan sápadtnak és dermedtnek. Mintha nem is élő lett volna, hanem halott. Sokáig nem szólt semmit. Aztán csak annyit suttogott, hogy borzalmas, amit Richarddal tettem, és hogy ha hiszek valamiféle istenben, akkor imádkozzak megbocsátásért. És hogy soha többé nem akar találkozni velem. Nem lenne helyes, ha ezek után még látnánk egymást... Többre nem emlékszem. – Glasby megdörzsölte a halántékát. - Attól az átkozott italtól elsötétült körülöttem a világ, és annyira szédültem, hogy gondolkozni sem bírtam. Nem tudom... nem tudom, Lan beszélt-e még hozzám, de talán nem. Úgy gondolom, hogy elment pihenni a hálószobájába, mert ő is rosszul volt a rizspárlattól.

- Mi a következő, amire vissza tud emlékezni?

- Másnap a nappaliban ébredtem, a kanapén. Hasogatott a fejem. Lan is ott volt, az asztalnál pakolászott, de rám sem nézett. Ismét azt mondta, hogy nem akar többé látni. Nem tudtam, hogy mennyire gondolja komolyan, de nem bírtam volna szembenézni vele az előző esti vallomásom után. Ezért, amíg ő kiment a konyhába, összeszedtem magam, és hazamentem. Abban bíztam, hogy ha várok pár napot, Lan majd magától keres, és helyrerázódik a kapcsolatunk. Nem így történt.

- Csen asszony egyáltalán nem kereste?

- Egyszer sem. – Glasby hangja őszinte fájdalommal telt meg a rövid válasz kimondásakor. – Következő hét csütörtökön elmentem hozzá, mert már nem bírtam tovább. Látnom kellett. Nem állt rendesen szóba velem, csak megkért, hogy menjek el. Könyörögtem, hogy próbáljuk meg magunkat túltenni ezen az egészen, de hiába. Aztán végül abba beleegyezett, amikor sokadjára esedeztem, hogy másnap én menjek a gyerekekért iskolába. Rám sem nézett viszont többé, csak becsukta az ajtót, és eltűnt a házban.

- Mi volt másnap az a rövid telefonbeszélgetés, aminek a tartalmáról Ön nyilvánvalóan hazudott a kollégáinak, amikor a Csen-ügyben megindult a nyomozás? Csen asszony két percre felhívta a halála délutánján.

- Amikor... amikor telefonon beszéltünk... – A férfi szavai zaklatottá váltak. Újabb cigarettára gyújtott rá, és a megszokott mozdulatoktól kijózanodott. – Lan felhívott, és azt mondta, hogy meggondolta magát. Mégse menjek el a gyerekekért, majd hazaviszi ő őket. Mert úgy érzi, hogy nem tudja magát túltenni azon, amit elárultam neki. Hogy a bűnös, szégyenteljes érzéseink okozták Richard halálát... És... és azt is mondta... hogy nem biztos benne, hogy együtt tud élni a tudattal. Ezek voltak az utolsó szavai, aztán letette a telefont. Az utolsó szavai... hogy nem biztos benne, hogy együtt tud élni ezzel.

Nos, cseppet sem meglepő, hogy Glasby miért okolja magát Csen Lan halála miatt.

- Miért ment el mégis a gyerekekért iskolába, ha egyszer Csen asszony arra kérte, hogy ne?

- Egyszerűen nem tudtam, mit tegyek. Gondolkoztam azon, hogy bemegyek a rendőrségre, és megmondom, hogy milyen szerepet játszottam Richard halálában... Leteszem a terhét ennek a szörnyű titoknak. Éreztem azonban, hogy Lannak nem számítana. Akkor sem tudna többé a szemembe nézni. A probléma forrása nem a hallgatásom volt, hanem a szerelem, amit iránta éreztem. És amit, attól tartok, hogy ő is viszonzott... Azt pedig nem lehetett jóvá tenni. Semmilyen rendőrségi vallomás nem lett volna orvosság.

Glasby követte a tekintetével a cigarettafüstöt, ahogyan az semmivé foszlik a nappali levegőjében.

- Végül mi lett? – kérdeztem.

- Az őrlődés után arra jutottam, hogy legalább a gyerekeket nem hagyom cserben. Ha Lan nem bocsát meg, a gyerekek mellett akkor is ott a helyem. Tudtam, hogy Lan jógázni szokott négytől, és csak ötfele indulna el a gyerekekért, viszont akár már fél ötkor elengedik őket az iskolából, ha értük megyek. Kulcsom is volt a házhoz. Ezért elkanyarodtam a kocsival, és úgy voltam vele, hogy korábban hazaviszem őket Lanhoz. Nem bírtam elviselni, hogy kimaradjak az életükből... Abban bíztam, hogy ha Lan látja az elszántságomat, akkor legalább annyit megenged, hogy néha beszélgessek Nickkel és Dannel, vagy legalább ide-oda elvigyem őket. Még ezzel is csak további borzalmakat okoztam... Miattam kellett jelen lennie a gyerekeknek az anyjuk holttestének megtalálásakor! Ha otthagytam volna őket az iskolában, ahogyan Lan kérte, akkor a tanárnő intézkedett volna, amikor az anyjuk nem megy értük estig sem. Elküldött volna egy felnőttet a Csen-házhoz...

A férfi boldogtalanul lehajtotta a fejét.

- Sajnálom, hogy még emiatt is saját magát hibáztatja.

Valószínűleg el sem értek a szavaim Glasby tudatáig. Elmerengve bámult a semmibe, miközben újból megszólalt:

- Azt állítottam, hogy Lan azért nem lehetett öngyilkos, mert nem ölte volna meg magát úgy, hogy a gyerekei találjanak rá, de hazudtam. Sajnálom. Ugyanis, igazából szegény Lan megpróbált gondoskodni arról, hogy ne a gyerekek találjanak majd rá, miután megölte magát. Csak az én értelmetlen makacskodásom miatt kerültek haza aznap... Mert értük mentem, Lan kérése ellenére. Persze, amikor megláttam a vértócsát a dolgozószoba szőnyegét áztatva, kivittem őket biztonságba, így a legrosszabbat nem kellett észrevenniük... Azt csak én... Csak nekem kellett látnom. – Gépies mozdulattal szívott egyet a cigarettáján, még mindig a padlóra révedve. - Bármit megtettem volna azért, hogy boldog legyen a gyerekekkel. Bármit. És miattam ölte meg magát.

Felelni akartam erre, de még mielőtt kinyithattam volna a számat, Glasby tovább beszélt:

- Érti már, miért éreztem azt, hogy be kell bizonyítanom, hogy Lant meggyilkolták? Ha elfogadom azt, hogy Lan miattam halt meg, beleőrülök. Muszáj... muszáj volt hinnem abban, hogy más történt. Nem nyugodhattam bele, de... csak önáltatás volt.

Ismét meg akartam szólalni, és ezúttal már el is jutottam odáig, hogy az első hangot kiadjam, azonban a férfi elébe vágott készülő szavaimnak:

- Gondolom, ezek után szerződést bont velem, és lezártnak nyilvánítja az ügyet.

- Miért tennék így?

- Mivel most szolgáltattam egy sor bizonyítékot arra, hogy igenis öngyilkosságról van szó, nem pedig egy nyomozást igénylő bűntényről. Minden ellenérv megdőlt. Sajnálom, hogy hazudtam. Az összes költségét megtérítem.

Odahajoltam hozzá, és bátorítóan feleltem:

- Ne aggódjon! Most már látom, hogy gyilkosság történt. Nem sok kétség maradt bennem.

Glasby kékesszürke szemében a tompa bánatot értetlen kíváncsiság csillanása váltotta fel:

- De hát, miért?

- Mert az elmesélése alapján egyértelműnek tűnik, hogy valami volt a rizspárlatba keverve. Ne mondja már, hogy meglett férfi létére, aki simán elsörözget bármelyik kocsmában, és meg sem kottyan neki néhány ital, egy pohárka rizspárlattól ilyen súlyos tudatmódosulása és emlékezetkiesése legyen! Ráadásul, mint mondtam, az asszisztensem bizonyítékot talált arra, hogy a pia nem a rokonoktól származó ajándék.

- Mire gondol? – Glasby hangja még mindig érdes volt a meglepetéstől.

- Valaki megmérgezte, vagy legalábbis elkábította Önöket. Ennek biztosan nyomós oka volt. A legkézenfekvőbbnek az tűnik, hogy egy ember besurrant aznap este a házba. Tudta, melyik napon van a rokon hamvasztása, és azt akarta, hogy minden felnőtt ki legyen ütve a rizspárlattól. Írt ezért egy levelet az ital megivásának tradicionális időpontjáról, kitalálva egy maszlagot egy nem-létező kínai szokásról. Csen asszony pedig valóban ivott a mérgezett löttyből, Önnel együtt. A tettes meg lopva bejutott a házba. Tuti, hogy csinált benn valamit! És, mivel mindez egy héttel Csen asszony halála előtt volt, biztos vagyok abban, hogy összefügg a később történtekkel. Arra tippelek, hogy az illető nem érte el a célját a betöréssel, bármi volt is az, így erőszakosabb módszerekhez kellett folyamodnia. Arról nem is beszélve, hogy a rizspárlat küldése hasonlít Edgar Bonton megmérgezésére. Bontonéknak is ajándékként küldtek egy adag mérgezett teát, körmönfontan elérve egy manipulatív levélkével, hogy Edgar Bonton megigya. Mr Bontont megpróbálták meggyilkolni! És a kivitelezése annyira megegyezik a rizspárlatos mérgezéssel, hogy most már kétség sem fér hozzá, hogy az eset összefügg Csen asszony sorsával! Végre van egy egyértelmű kapcsolat!

Glasby arcán még mindig nem oldódott a hitetlenkedés:

- Igazán... igazán így véli?

- Ne féljen, biztos vagyok benne! Szerintem vessük el most és mindenkorra az öngyilkosság lehetőségét! A nyakam teszem rá, hogy itt szövevényesebb ügyről van szó. Mi lett a rizspárlat maradékával?

- Lan másnap reggel kidobta. Rá sem bírt nézni többé.

- Akkor az a bizonyíték sajnos megsemmisült. Hm. Nem lesz könnyű bebizonyítani, hogy gyilkos garázdálkodik szabadon, de megoldjuk! A Mr Bonton elleni gyilkossági kísérletet mindenképpen megpróbáljuk az illető nyakába varrni, a Csen-ügyet pedig majd meglátjuk.

- Mivel tudnánk folytatni?

- Szerintem, a legjobb kérdés a miért. Ha felfedjük az indítékot, meglesz az elkövető vagy a megbízója is. – Tettre készen összeütöttem a tenyeremet, és előhúztam a táskámból a táblagépemet. – Most pedig beszélgessünk a Keleti Sárkányokról! Ideje, hogy kiderítsük, lehetett-e közük Csen asszonyhoz.

Glasby felélénkülve rábólintott. Felkelt, felsántikált a lépcsőn az emeletre, majd hamarosan egy jegyzetekkel teleírt papirossal tért vissza.

- Minden kérdésére szereztem választ. – Nagy nyögéssel visszaült a dohányzóasztal mellé, és letette elém a lapot. – A három vizsgált személy neve Feng Cung Tao, Csang Kiu és Min Huang Liao. És kezdeném a legmeglepőbb felfedezéssel: mindhármuk családja Kuangtung tartományból származik.

- Kuangtung tartományból?! – Felkaptam a fejem.

- Lan is onnan jött, a rokonai még most is ott élnek.

- Ezek után nehéz elhinni, hogy véletlen egybeesés, hogy képbe kerültek a Keleti Sárkányok...

Átvettem a lapot, és elkezdtem átfutni a bandatagokról készült jegyzeteket. Miután átolvastam az infókat, elégedetten felpillantottam.

- Köszönöm a világos, jól átlátható adatokat – ismertem el Glasby munkáját. – Úgy veszem észre, hogy minden bandatagnak van kötődése Kuangtung tartományhoz, nem csak ennek a három díszpéldánynak. Egészen biztos, hogy ez valamit jelent. Az a tény, hogy a bandatagok között van földrajzi kapcsolat, az nem furcsa, de az igen, hogy Csen asszony is pont onnan származott...

- Az ő módszereik viszont nem igazán mérgezés meg öngyilkosságnak álcázott fejlövés – jegyezte meg Glasby. – Jobban kedvelik a félelemkeltőbb eszközöket.

- Való igaz. És, ugyebár, az is mindkettőnk számára nyilvánvaló, hogy Cung Tao meg a verőlegényei nem teleportálhattak ki-be Csen asszony bezárt házában, és nem lőhették le a férje dolgozószobájában. Nem látta őket a környéken senki. Pedig Ön külön gonddal végigkérdezte az összes közelben lakótól, hogy láttak-e ismeretlen kínaiakat flangálni arrafelé. Valaki csak kiszúrta volna őket! És egyébként is, erősen kétlem, hogy Csen asszony beengedte volna Taóékat a házába. Nem éppen egy bizalomgerjesztő kompánia. Szóval, ha Feng Cung Tao keze benne van, akkor az csak közvetve lehetséges. Nehéz lesz bizonyítanunk.

Az utolsó megjegyzésem hatására aggodalom suhant át a férfi arcán:

- Ugye, nem adja fel?

- Ó, ugyan már! Különb emberekkel is összeakadtam már a pályafutásom során. És hol vannak ők most? Mind a börtönben csücsülnek, miközben az én bankszámlámon egyre növekednek a pénzhegyek.

22. fejezet: Új feladatok

- Aranyoskám, nem tán végre beszerzel ide pár dísznövényt? Mióta mondogatom, hogy legalább az ablakba tehetnénk egy kis muskátlit... – Mrs Blackhawk megérkezett papírzacskóba csomagolt ebédünkkel a szomszédos étteremből, és meglátta, hogy három-négy növényhatározó vaskos kötete között ülök az íróasztalomnál. A tabletem és az asztali számítógépem képernyőjén is virágok képei tarkállottak.

Felmorrantam:

- Bőven elég, hogy mindkettőnk kertjét én gondozom, nem hiányoznak még ide is növények!

- Akkor miért böngészed azt a sok virágot?

- Orchidea-témában kutatok.

Asszisztensem letette elém az általam rendelt falafel tálat, majd leült az asztalához, kibontani a saját ebédjét: egy húskockákkal megpúpozott, zsírban tocsogó felfújtat.

- Miért kell az orchideákat kutatni? – tudakolta közben.

- Mit gondol, egy orchideaház vezetője mégis mit vásárol kilyuggatott fadobozban egy olyan kínai bűnbandától, akik védett, ázsiai őserdei élőlények becsempészésére szakosodtak? Nyilván nem orángután-bébit.

Felmutattam egy köteg papírt, amelyekre egyesével kinyomtattam a Roots üvegházában készített felvételeket:

- Van mit átnéznem, ugyanis egyesével be akarom azonosítani Mr Roots összes növényét.

*

Amikor megjelentem a kapuban, és becsöngettem, Litvin professzor éppen a késő délutáni teniszedzéséről ért haza pompás villájába. Természetesen, Litvin esetében ez nem jelentette azt, amit átlagembereknél jelentett volna: fújtatást, izzadságfoltos sportruházatot, szétcsúszottságot vagy zilált frizurát. Litvin most is úgy festett, mint aki éppen egy estélyre készül. Gyűrődésektől mentes ing, szálanként helyrefésült haj, frissen vasalt selyem zsebkendő halványszürke zakója zsebében... Inkább meg sem akartam tippelni, mennyi időt vehet igénybe egy nap során a prof külsejének folyamatos rendben tartása.

Litvin bekísért a nappalijába, és hellyel kínált.

- Rossz hírem van – jelentettem be.

A professzoron egyből láttam, hogy leesett, hogy ismét nyomozási ügyben fenem a fogam a segítségére. Az arckifejezése még a szokásosnál is savanyúbb lett.

- Arról lenne szó, hogy vissza kellene menni a bélyegkereskedésbe, és ott is előadni a szerepét. Ezúttal nem a szakértőnek, hanem a bélyegkereskedőnek. Úgy kezdje, hogy csak azért ment oda, hogy elnézést kérjen. Kiderült ugyanis, hogy hamis a bélyeg, és így akaratlanul bár, de megtévesztette a jó szándékú kereskedőt.

Litvin kelletlenül közbekérdezett:

- Ennek mégis mi értelme?

- Várja ki a végét! Ugyanis, ha Mr Neathery nem mond semmi gyanúkeltőt, akkor az Ön feladata az lesz, hogy megint előszedi a kétes célozgatást. Mondjuk, kérdezzen rá, hogy mit tehetne, ha mégis szeretné pénzzé tenni a bélyeget! Ugyanazt kell tolnia, mint Olcott szakértői laboratóriumában, csak ezúttal ne ejtse el a névjegykártyáját! Egy Neathery-kaliberű fickó simán átlátna rajta, és prosztóságnak venné. Inkább nyújtson át rendesen egy névjegykártyát a párbeszéd során!

Litvin arca még az eddigieknél is kedvetlenebb lett:

- Talán Mr Neathery megkárosította az áldozatot?

- Nem. Utánanéztem egy online katalógusban, és Csen asszony tényleg annyiért adta el a bélyegblokkokat, amennyit érnek. Mr Neathery tisztességes árat szabott, és valóban ki is fizette azt.

- Akkor miért kell próbára tennem?

- Nem vagyok benne biztos. – Tétován átbillentettem a fejem egyik oldalról a másikra. – Csak egyet tudok: az Olcott nevű szakértő mismásol, és meg akarok győződni arról, hogy Mr Neatheryhez nem lehet köze. Elképzelhető, hogy ennek tényleg semmi értelme. Mindenesetre, szeretném elejétől végéig követni az utat, amelyet Csen asszony bejárt. Most van hátra az a lépés, hogy Ön visszamegy a bélyegkereskedőhöz a bélyegvizsgálat után.

- Az elhunyt hölgy eredeti bélyegeket vitt a kereskedőhöz, nem?

- De, igen.

- Akkor nem lenne célszerűbb, ha én is igazi, értékes bélyeggel próbálnék bemenni az üzletbe? – Litvin láthatóan reménykedett, hogy megússza a hamis bélyeg újbóli előszedését.

- Nem, mert az kizárható, hogy Paul Neathery egy-két értékes bélyeg megszerzése miatt megölte volna Csen asszonyt. A nyomozás során már többször beszéltem bélyeggyűjtőkkel, és szóba hoztam említés szintjén Mr Neatheryt is, és abban mindannyian egyetértettek, hogy a bélyegboltja az állam egyik legfelkapottabb, legvirágzóbb bélyegüzlete. Ráadásul Mr Neatherynek a cipője is többet ér, mint Csen asszony bélyegei. Még ha feltételezzük is, hogy Csen asszonynál volt egy drága, számunkra ismeretlen bélyeg, akkor is abszurd, hogy a bélyegkereskedő gyilkolt volna érte. Valószínűleg, legrosszabb esetben is csak simán átejtette volna az özvegyet, és áron alul veszi meg a bélyegét. Még ennek is ellent mond viszont az, hogy a rózsás bélyegblokkokat korrekt módon vásárolta fel. Nem. Ha bármi oka volt ártani Csen asszonynak, az nem lehetett pusztán egy drága bélyeg.

Litvin felszegte az állát:

- Méltatlannak érzem feddhetetlen tudományos munkásságomhoz, hogy ilyen alantas szándékra használjanak fel ismét. Ráadásul egy olyan üzletember előtt, aki a szakmájában elismert, és valószínűleg gerincesen, önerejéből ért el minden sikert, ahogyan én magam.

- Tudom. Sajnálom, de Ön a legjobb jelöltem a feladatra. Ne feledje, hogy megöltek egy kétgyerekes anyukát! Bárki is tette, nem kellene futni hagynunk. Ha nem vizsgálunk ki minden szálat, előfordulhat, hogy rejtve marad egy-két fontos részlet, és a gyilkos megússza.

- Elmegyek a boltba, csak szerettem volna, ha tudja, hogy nem tölt el jó érzéssel a feladat.

- Tudom, és köszönöm a segítségét! Reméljük, ripsz-ropsz túllesz a kellemetlenségeken, és hátha még szerez is értékes infót!

Kis csönd. Aztán Litvin egy árnyalatnyi tétovázással felvetette:

- Cserébe lenne arra lehetőség, hogy Ön is megtegyen nekem egy szívességet?

Már éppen felkeltem a fotelból, hogy távozzak, de most megálltam, és odakönyököltem a háttámlájára:

- Persze. Miről van szó?

- Billről. Nem akar hozzám visszaköltözni. Illetve, az nem pontos megfogalmazás, hogy nem akar, de... – Zavarában lesütött szemmel tekergetni kezdte a mandzsettagombját beszéd közben. – Mindig csak annyit mond, amikor felhozom a témát, hogy majd akkor jön vissza, amikor már úgy látja, hogy a pénznek és a befolyásnak semmi szerepe nincs a kapcsolatunkban. Majd ha elhiszem, hogy ő tényleg önmagamért szeret. Én viszont nem tudom... Nos, fogalmam sincs, hogy ilyesmit honnan fog ő látni. És azt szeretném, ha minél előbb visszajönne hozzám. Kérem, kisasszony, segítsen rajtam!

- De hát, még két hónapja sincs, hogy Bill elköltözött! – nevettem fel. – Legyen türelmes!

Litvin csak még feszélyezettebben forgatta az ezüstgombot, végül kibökte:

- Félek, hogy esetleg... megismerkedik valakivel. Valakivel, aki jobban illene hozzá. Szeretném, ha mihamarabb hazajönne.

- Jaj, ugyan már! – kacagtam tovább. Ismeretségünk során már kezdtem hozzászokni, hogy Litvin irracionális aggodalmakon emészti magát, mivel Bill jóval fiatalabb és fesztelenebb nála, de azért még mindig meg tud lepni. – Bill fülig szerelmes Önbe.

Litvin a válaszomat hallva sem tűnt nyugodtabbnak.

- Sosem lehet tudni – mormolta maga elé. – Lehet, hogy egy csinos és kedves lány költözik a szomszédjába... Vagy egy vonzó, jó humorú fiatalember lesz a kollégája... Annyi minden megtörténhet ott távol tőlem.

- Jó, megpróbálok segíteni – adtam be a derekamat –, de csak azért, hogy ne eméssze magát tovább ilyen ostobaságokon. Mit tegyek?

- Kérem, beszéljen Billel! Győzze meg, hogy költözzön vissza! Ön sokkal jobban ért az emberekhez, mint én. Talán lenne egy s más ötlete...

- Megpróbálom elintézni.

A professzor már írta is Bill címét egy darab papirosra. Fejcsóválva vettem magamhoz a cetlit, miközben elköszöntem tőle.

*

Másnap már kora reggel benn ültem az irodámban, és a Csen-ügy iratait néztem át újra, kábé ezredjére. Raullal összevesztünk a kávéfőzésen, ezért elhúztam otthonról, mielőtt hozzávágnék egy bögrét. A lelépésemmel szerencsére sikerült elejét vennem a vita elfajulásának, és így bőven volt időm még olvasgatni is.

Feltett szándékom volt, hogy ezúttal nem hagyom elromlani a kapcsolatomat a rendőrkapitánnyal. Igenis össze fogom szedni magam, és el fogom érni, hogy működjön. Raulon is láttam, hogy igyekszik. Még a csincsillák előírásszerű kajaadagját sem mérte ki a konyhai mérlegen, hanem szemre adott nekik egy nagy marék tápot, ahogyan én szoktam.

Apró lépésenként csak sikerül!

Talán túl különböző a hozzáállásunk a világ dolgaihoz, de majd csak jóra fordul minden, ha elég erősen akarjuk. Hátha mindketten tudnánk változtatni. Nem hiszem el, hogy lehetetlen, hogy boldogok legyünk együtt! Egy kis értelme csak van azoknak a giccses Disney-meséknek arról, hogy az igaz szerelem mindent legyőz, nem?

Próbáltam a Csen-ügyre koncentrálni, de akárhányszor a Richard Smith-szál felötlött, mindig újra a saját magánéletem jutott eszembe. Lehet, hogy csak azért, mert Raul egyszer párhuzamot vont Smith és köztem, illetve régebben Glasby házában is szóba kerültem Smith kapcsán. Nem tudom. Mindenesetre, furcsa, tompa bánattal töltött el, valahányszor felbukkant a lelőtt férfi neve a jegyzetekben. Igyekeztem nem hagyni, hogy az érzés elhatalmasodjon rajtam.

Inkább azon ügyködtem, hogy az általam meghallgatott személyek elmondásaiban rejlő apró, jelentéktelennek tűnő részleteket elevenítsem fel újra, és kiszűrjek belőlük hasznos infókat. Sokszor az ilyen elejtett félszavak többet érnek, mint a célzott kérdésekre adott válaszok. Persze, a kettőt együtt érdemes figyelembe venni. Legalábbis én szeretem váltogatni, hogy éppen melyik aspektusát vizsgálom egy párbeszédnek, és utána összevetem az összes elemet.

Egy idő után léptek csoszogása hallatszott a lift irányából, és megjelent az irodában az asszisztensem.

Az öregasszony máris beszélni kezdett, amint belépett:

- Találtam egy szórólapot a portán. – Meglobogtatott egy színes cetlit a kezében. – Egy elég helyesnek tűnő, harminc körüli férfi hirdet edzésprogramot a közeli fitneszteremben. Itt van a fotója a papíron. Még hasonlít is az arca a rendőrkapitányodra, ő is közép-amerikai származású lehet, mint Gomez kapitány. Csak ez a fiatalember sokkal jobban néz ki, és a kép alapján úgy tűnik, hogy magasabb is. Kifejezetten előnyös. Nem érdekel téged, bogaram? Hátha meg tudnál vele ismerkedni közelebbről, ha beiratkozol egy-két órára...

- Jó reggelt Önnek is!

Mrs Blackhawk letette horgolt szatyrát, és elindította a számítógépét az íróasztalán.

- Mi lesz a mai feladatunk? – Szerencsére, átnyergelt a munkaügyekre.

- Három feladatot kell beosztanunk. Egy: folytatni kellene a kínai PhD hallgatóval a Csen-papírok átnézését. Kettő: szintén folytatni kellene az orchideaházban készült képeken szereplő növények beazonosítását. Három: új módszereket kellene kitalálni a járókeretes tata utáni nyomozáshoz. – Letettem a kezemből a Glasby jegyzeteivel teleírt papírt az asztalra, és odapördültem irodai székemen az asszisztensem elé. – Ebből az elsőt Önre bíznám, a másodikat közösen csinálnánk, a harmadiknak pedig utánajárnék én. Megfelel így?

- Persze, de kíváncsi lennék, hogy hogyan akarsz tovább kutatni az öreg után.

- Gondolkoztam ma reggel rajta. Tényleg nem lesz egyszerű. Arra jutottam, hogy az aranyszínű járókeret, a kalap és az ezüstszürke sportkocsi valószínűleg csak álca volt. Sima átverés. Ezek közül mindegyik olyan, hogy elég szembetűnő és jellegzetes, így eltereli a figyelmet a többi részletről, és teletölti az esetleges szemtanúk fejét irreleváns emlékképekkel.

- Kedveském, nem lehet, hogy túlgondolod?

- Figyeljen! Bontonék azt mesélték róla, hogy szembeötlően szerencsétlenkedett a járókeretével.

- Kétlem, hogy ez furcsaság lenne egy mozgási nehézségekkel küzdő, idős embernél.

- Mi van akkor, ha azért járt furán, mert csak bizonytalanul tudott közlekedni a számára szokatlan alkalmatossággal? Még meg is kellett igazítania az ajtóban, mielőtt becsöngetett volna Csen asszonyhoz! Talán sosem használt korábban járókeretet... Szöget ütött a fejembe a gondolat, hogy az a személy, aki bérelt magának egy mutatós sportkocsit, magára dobott egy nagy kalapot, jól elmaszkírozta az arcát, és fogott egy feltűnő színű járókeretet, bárki lehetett. Hiába kérdezgetem az embereket az aranyszínű járókeretes öregről. Talán azért, mert nem is létezik. Csak arra a két délutánra létezett, amíg meglátogatta Csen asszonyt.

- Hogyan fogjuk így megtalálni?

Egy darabig elgondolkodva pörgettem az ujjaim között az egyik tollamat, aztán annyit feleltem:

- Azt hiszem, arra kellene rájönnünk, hogy Edgar Bonton hogyan bukkant a nyomára.

23. fejezet: Egy új nyom

Mivel egyelőre sötétben tapogatóztam azzal kapcsolatban, hogy mit kezdjek az arany járókeretes öregúr rejtélyével, első körben Carolina Bontont hívtam segítségül. Ha létezik olyan ember, aki tudhatja, mi játszódott le a férje fejében, mielőtt – feltehetően – nekilátott volna megzsarolni valakit a Csen-háznál látott öreg kapcsán, az csakis a felesége lehet.

Telón megkérdeztem Carolinát, hogy mikor találom otthon, és még sikerült elcsípnem, mielőtt elindult volna a férjéhez a kórházba.

A tegnapi volt az első este, amelyet Carolina otthon töltött a mérgezés óta. Eddig megengedték neki az orvosok együttérzésből – és nem utolsósorban a Tonyval való ismeretségem folytán –, hogy a férje kórterme melletti orvosi szobában aludjon, és a napot Edgarnál töltse. Most viszont már hazaküldték, mert látták rajta, hogy sosem fog elmozdulni onnan, ha nem bánnak vele szigorúbban.

Így átautóztam hozzá a roncskocsival a szomszédvárosba, és becsöngettem a Bonton-házba.

- Gyere be, nyitva van! – kiáltott ki az asszony.

Még egy utolsó nagy levegőt vettem, ugyanis benn már a tömény füstölő- és illatszer-szag terjengett. Tudtam, hogy egy darabig kénytelen leszek azt lélegezni.

Carolina egy tükör előtt ült, és éppen az arcát sminkelte.

- Szerinted, melyik rúzs tetszene jobban Edgarnak? – Felpillantott a műveletből, felmutatva felém két rúzst. - A lila vagy a fekete?

- Ööö... – Tanácstalanul bámultam a két ordenáré árnyalatra, de szerencsére nem kellett értelmes választ adnom, ugyanis Carolina nem várta meg. Elkezdte feketére festeni a száját.

- Lehet, hogy most, amíg Mr Bonton megmérgezője nem kerül rácsok mögé, jobb lenne, ha bezárná a bejárati ajtót – jegyeztem meg.

- Miért? – Meglepetten félbehagyta a rúzsozást.

- Eddig folyamatosan a kórházban volt, ahol az orvosok és a személyzet vigyázott a biztonságára. Amikor azonban egyedül itthon tartózkodik, jobb, ha óvatos. Nem akarom megijeszteni, de lehet, hogy Mr Bonton támadója Önre is veszélyes.

- Úgyis szólna a varázsgömböm, ha baj közelegne. Egyelőre nincs mitől tartanom.

- Az a helyzet, hogy nekem már üzent a gömb. Tegnap éjjel álmomban láttam magam előtt a fehér köd kavargását, és... és kulcsokat meg zárakat, illetve ezt a házat. Szerintem a gömb rajtam keresztül akarta közölni, hogy óvatosnak kell lenni, és mindig zárva kell tartani az ajtót.

- Ó, jaj de jó, hogy szólsz, Fridácska! – Carolina előkeresett az egyik fiókból egy kulcscsomót. - Mostantól gondosan bezárom majd az ajtót.

- És legyen egyébként is elővigyázatos! – intettem. – Ne engedjen be idegeneket! Senkitől ne fogadjon el semmit, főleg ételt vagy italt ne!

- Persze, természetes – bólintott rá, de sajnos a hanghordozása nem tűnt túl meggyőzőnek. Láttam, hogy szükség lesz még pár tanácsra.

- Ha bárki furcsa indokkal keresné meg, hívjon azonnal! És lehetőleg csak olyan embereknek mondjon jövendőt az elkövetkező napokban, akiket már korábbról ismer, és akikben megbízik...

- Jó, jó. – Carolina már újra a sminkjével foglalkozott.

- Ez tényleg fontos!

A nő nem felelt, mert ismét a száját festette, és közben nem tudott beszélni. Kénytelen-kelletlen tudomásul vettem, hogy egyelőre megtettem, amit lehetett, ezért inkább azt kérdeztem:

- Megengedi, hogy megnézzem Mr Bonton táskáját és íróasztalát?

- Edgarnak nincs íróasztala, a táskáját viszont kinn találod az előszobában. Felőlem, megnézheted.

Kimentem az előszobába, és felvettem az egymásra terített szőnyegek halmáról egy barna bőrtáskát.

- Ez az? – mutattam fel a nappaliban sminkelő Carolinának.

- Nyisd ki nyugodtan!

Nekiálltam átnézni Edgar Bonton táskáját. Nem leltem benne semmi említésre méltót, csak bűvésztrükkök kellékeit. Utána a telefonját is megtaláltam a hálószobában, és azon néztem szét. Carolina tudta a PIN kódot, így be tudtam lépni a készülékbe. A telón sem bukkantam érdemlegesre. Úgy tűnt, Edgar nemigen használta.

Megnéztem a férfi éjjeliszekrényének a fiókjait és néhány bűvészkellékes ládáját is, de azokban sem akadtam használható nyomra. Visszatértem hát a sminkjét igazgató Carolinához:

- Meg tudná mutatni, hogy melyik ruhákat viselte a férje a mérgezés előtti napokban?

Az asszony összeszedett a fürdőből és a szekrényből egy nagy kupac ruhaneműt, majd kiterítette elém az ágyra.

- Tessék, ezek azok!

- Átvizsgálhatom a zsebeket?

- Persze, nyugodtan!

Leültem a bordó bársonytakaró szélére, és elkezdtem az ágyon szétválogatni a különböző ruhákat. Aztán, amelyiket úgy ítéltem meg, hogy alkalmas egy tárgy elrejtésére, alaposabban is megvizsgáltam.

Egy lila zakó belső zsebében végül találtam érdekeset. Darabka papírt, amelyre cím volt felírva: Blue Pond utca 124. Mellette még: „Megkérdezni!!!”. Odamutattam a papirost a háttérben álldogáló Carolinának.

- Ez a férje kézírása?

- Az ő szép kerek betűi.

Hm. Úgy tűnik, Edgar Bonton kedveli az írásjelek halmozását, amikor jegyzetel. Persze, nem ez volt a lényeges felfedezés, hanem a tény, hogy Bonton egy címről szóló cetlit dugott a zakója zsebébe a megmérgezése előtt.

- Látta már ezt a papirost korábban?

- Edgar írta. Kettesben sétálgattunk egyik délután kikapcsolódásként, és amikor a Blue Pond utcában jártunk, Edgar előkapta ezt a kis papírt a táskájából. Felírt magának egy ottani címet.

- Pontosan mikor történt?

- Aznap délután, amikor reggel nálunk jártál, és a régi könyveket hordozó járókeretes öregúrról kérdeztél. Miután távoztál, Edgar javasolta, hogy a napi sétánk során nézzünk majd el a Blue Pond utca felé. Csak annyit mondott indoklásképpen, hogy ellenőrizni szeretne valamit. Korábban látott ott egy részletet, amit a veled folytatott beszélgetés eszébe juttatott, és meg akarja nézni. Később nem beszélt erről többet.

- Miféle ház van ezen a címen?

- Nem figyeltem meg, mert éppen egy előttünk haladó kísértet auráját vizsgáltam. Edgar is csak felírta magának ezt a pár szót, aztán zsebre vágta a papírt, és követett a szellem után.

- Szóval, nem tudja, ki lakik a címen?

- Fogalmam sincs. Akarod, hogy megkérdezzem róla a gömbömet?

- Nem szükséges, köszönöm. – Rámosolyogtam a talpas üveggömb felé libbenő nőre. – Szeretném, ha maradna nekem is egy kis detektívmunka.

*

Mivel a Bonton-házban elég hamar nyomra bukkantam, úgy ítéltem meg, hogy még pont van időm egy-két magánügyben is intézkednem a nyomozás mellett. Előszedtem hát a táskámból a Gavrilo Litvin professzor által megadott címet, és eldöcögtem a roncskocsival meglátogatni Billt. A dúsgazdag szerb professzor titkolt szerelme egy romos kültelki ház ötödik emeletén bérelt lakást.

A folyosó bűzlött a rosszul szigetelt szemétledobó szagától, és a falakról pergő festék porral lepte be az amúgy sem túl tiszta padlót. A Bill lakásához tartozó bejárat csengője be volt szakadva. Hiába próbáltam nyomkodni, így simán csak bekopogtam a környék rémes közbiztonsága miatt több zárral felszerelt ajtón.

Nemsokára elő is bukkant a fiatalember, a délutáni időpont ellenére táskás szemmel, kinyúlt, megszürkült pólóban és egy szál alsónadrágban. Göndör, sötét haja tökéletes káoszban csüngött véreres, kék szeme előtt. Mezítláb támolygott, kábán a homlokát masszírozva.

- Te jó ég! Gavrilo rám uszította Önt? – kacagta el magát, ahogy meglátott.

Sejtettem, hogy a professzor suta ötlete arról, hogy jöjjek ide Billel beszélni, az első pillanattól fogva átlátszó lesz.

- Így van – vallottam be habozás nélkül.

Érkezésem némileg felébresztette Billt, és az álmos pislogás helyén felélénkült derű terült el az arcán.

- Rég találkoztunk. Mi újság? Sok a meló?

- Mindig akad ügy.

- Gavrilónak sikerült már a fedett akcióval kiugrasztania a nyulat a bokorból?

- Még nem, de most küldtem újabb bevetésre.

- Na, kíváncsi vagyok, mit hoz össze. – Bill rám hunyorított, majd félreállt az útból, hogy be tudjak menni, ha akarok. Közben folytatta: - Gondolom, Gav azért küldte ide, hogy győzködjön a visszaköltözéssel kapcsolatban, igaz?

- Pontosan.

- Jöjjön be, de előre szólok, hogy felesleges minden fáradozás. Addig nem költözöm vissza, amíg nem látom, hogy Gavrilo végre hisz nekem.

Bementünk a lakásba.

Azonnal előtódult Bill három kutyája, hogy megnézzék, ki jött a gazdájukhoz.

Volt egy nagy, loncsos, busa fejű, barna példány, meg két kicsi. Egy menhelyi foxi-pincsi keverék hosszú, selymes szőrrel, mint a palotapincsiké, és tarka foltokkal fehér bundáján. És egy gondosan kitenyésztett, fajtatiszta foxterrier. Még Litvin professzor ajándékozta Billnek. A két pici kutya szinte eltűnt a nagyobb árnyékában. A keverék elég félénk kis jószág volt, nem mert odajönni hozzám, de a nagy, álmos szemű kutya egyből odaballagott mellém, és megbökte orrával a kézfejemet. A fajtatiszta foxi bátran odafutott, és rágni kezdte a kék csizmám ezüstszínű fűzőjét.

Bill rájuk szólt, finoman arrébb tolva őket a lábával.

- Bocsi – mentegetőzött –, az utóbbi időben eléggé elkanászodtak. Hiányzik nekik, hogy Gavrilo állandóan zsörtölődjön velük.

Körbenéztem a kis, szegényes lakásban. Nem sok bútor volt itt; főleg csak egy koszfoltos kanapé és egy-két düledező szekrény. A fülkényi hálószobában, egy egyszemélyes ágyon pedig egy huszonéves lány aludta az igazak álmát, elterülve a takaró alatt.

Bill észrevette, hogy a lányt nézem.

- Sandra csak egy haverom. Nyugi, én a kanapén aludtam. – Kijelentése igaznak tűnt, mivel valóban pihent egy gyűrött takaró a kanapén. Egyébként is, a srác tekintete nyílt volt, és Bill Inskeep nem hazudik túl profin, erre már egy korábbi nyomozásom során rájöttem. Ha bármi titkolnivalója lenne a lánnyal kapcsolatban, biztos, hogy nem tudná ilyen természetes őszinteséggel előadni. Végképp nem vezetett volna be a lakásába, ha rejtegetni akarná. - Sokat ittunk tegnap este egy buliban, és Sandra még az antialkoholista szüleinél lakik, ezért megkért, hogy kidőlhessen nálam, amíg jobban nem lesz. Nem akart tök részegen hazamenni. De nincs köztünk semmi, ha arra gondol...

- Elhiszem. Egyébként meg, nem tartozik nekem magyarázattal.

- Tudom, csak hát, nem akarom, hogy jó szaftosan előadja ezt a sztorit Gavrilónak. Szegény már így is épp eleget problémázik magában rajta, ha kimozdulok valahová, ahol nála akár csak egy hónappal is fiatalabb személyek tartózkodnak...

- Nem akarok olajat önteni a tűzre, ne féljen! De azért próbálja megérteni Litvin professzor aggályait is! Ön például mit szólna ahhoz, ha a professzor a saját hálószobájában altatna valakit az Ön távollétében?

- Hát, eléggé megdöbbennék. Főleg, hogy Gavrilo még azután is mindennap újrahúzatja az ágyneműjét, és kifertőtlenítteti a matracát a házvezetőnővel, ha én alszom az ágyában, pedig velem már egy éve együtt van...

- Lehet, hogy ez nem volt éppen a legtalálóbb párhuzam - láttam be -, de akkor is... érti, mire gondolok, nem? Ráadásul a professzor tudja, hogy Ön elég kötetlen életvitelhez szokott hozzá. Nem egyszerűen csak féltékenykedik, hanem attól tart, hogy Ön egyáltalán nem akar majd visszaköltözni hozzá, ha visszarázódik a régi életébe.

- Tök mindegy, hogy mit csinálok, Gavrilo mindig aggódik. – Bill megmasszírozta a halántékát. - Tudja, miért költöztem el? Mert már elegem volt belőle, hogy a tépelődését hallgassam arról, hogy vajon csak a pénze miatt vagyok-e vele. Naponta minimum ötször mondott olyanokat, hogy feltétlenül szóljak, ha előléptetést szeretnék a kutatóközpontjánál... És ha esetleg szükségem van egy csúcsteljesítményű autóra... Ő bármit megszerez, csak nehogy elhagyjam. Satöbbi. Közben engem már tényleg nem érdekel a pénze vagy a befolyása! Elszántam rá magam, hogy végleg bebizonyítom, hogy szeretem. Így elköltöztem, hogy mindent magamnak teremtsek elő. De Gav most is folyamatosan őrlődik... csak most éppen emiatt!

- Értem, hogy ez a probléma. – Ennyit feleltem.

Bill egy darabig még a homlokára tapasztotta a tenyerét, aztán viszont segélykérőn felnézett:

- Most mi legyen? Küldjem vissza Önt, hogy értesse meg Gavrilóval, miért fontos ez? Úgysem lehetne meggyőzni... Mindegy, hogy mit mondanánk, ő gondolatban akkor is azt hajtogatná, hogy azért költöztem el, mert szabadon fűvel-fával meg akarom csalni, és aztán meg végleg el akarom hagyni! Oda-vissza küldözgetnénk Önt, mint egy postást...

- Megpróbálok jobbat kitalálni, oké?

*

Bekopogtam az emeleti ajtó vaskos tölgyfa szárnyán. A portás ideirányított ugyanis, amikor megkérdeztem tőle, merre találom a kulturális antropológia tanszéket. A jókora ajtólapon pedig aranyozott táblácska hirdette, hogy Hu Peng kínai professzor irodájához érkeztem.

Csoszogó léptek közeledtek, majd egy idős kínai férfi nyitotta ki előttem az ajtót. Egyből felismertem a netes képeken már látott öreg professzort lecsüngő, vékony, hófehér bajuszáról és szakálláról. Meglehetősen hatásvadász módon egy tradicionális, arany-piros díszköpönyeget viselt modern ruházata fölött. Még egy aranyszegélyű, tűzvörös sapka is ült a fején.

- Jó napot kívánok! – köszöntem rá. – Elnézést a zavarásért! Frida Lorne vagyok, és ha jól tudom, az asszisztensem járt itt múlt héten munkaügyben.

- Üdvözlöm. Ön lenne Miss Lorne, a detektívnő? Örülök, hogy megismerhetem, már sokat hallottam Önről. – Az idős férfi szélesre tárta előttem az iroda ajtaját, miközben folytatta: - Hu Peng vagyok, a modern társadalomtudományok professzora. Fogadja el a névjegykártyámat, kérem!

Kivett az ajtó mellett húzódó kisebb íróasztalon álló faragott fadobozból egy névjegykártyát. Átadtam én is a saját névjegykártyámat, majd illedelmesen átfutottam a kezembe nyomott példány szövegét, mielőtt eltettem a táskámba.

- Feltarthatnám egy percre? – kérdeztem aztán. – Csak egy gyors kérdésem lenne. Az asszisztensem véletlenül elhagyta egy fél arany fülbevalóját, és segítek a keresésben. Most szétnézek mindenütt, ahol járt az elmúlt időben. Itt előkerült esetleg az ékszer? Apró, kerek, és igazgyöngy lóg rajta.

- Nem találtam ilyesmit, de majd rákérdezek a takarítószemélyzetnél. – A férfi egyébként nyájas hangja pöffeszkedően leereszkedővé vált a takarító szó kimondásakor.

- Megengedi, hogy körbenézzek a szőnyegen meg a padlón?

- Persze, nyugodtan.

Besiettem a könyvespolcokkal és antik kínai porcelánedényekkel telepakolt helyiségbe. Elkezdtem nézelődni, mintha tényleg egy fülbevalót keresnék. Egy darabig négykézláb kúsztam-másztam is a legnagyobb íróasztal körül a szőnyegen. Aztán, amikor már úgy ítéltem meg, hogy nem gyanúkeltő, ha társalgást kezdeményezek, rátértem jövetelem valódi okára:

- Egyébként, remélem, nem zúdultunk rá Önre túlságosan a nyomozási feladatokkal. Szeretném, ha tudná, hogy hálásak vagyunk a segítségéért.

- Ugyan, semmiség! – felelte rá azonnal az öreg professzor.

- Ó, tényleg nem volt gond? Csak mert az az érzésem támadt, hogy megterhelőnek találta az általunk kért kutatási munkákat.

- A legkevésbé sem. Miért feltételez ilyesmit?

- Igazából abból gondoltam, hogy olyan hirtelen véget vetett a közös munkának. Biztosan már tolakodásnak érezte, hogy ennyi mindent kérünk...

- Nem így történt. Szívesen segítettem volna továbbra is. Az asszisztense volt az, aki váratlanul, egyik percről a másikra bejelentette, hogy nem tart többet igényt rám. Faképnél hagyott egy társalgás kellős közepén.

- Igazán? – tettettem csodálkozást. – Hát, ez meglepő. Miért csinált ilyet?

- Magam sem értem. Azóta nem is jelentkezett. Pedig hívtam többször, de nem vette fel a telefont. Ezek szerint Ön sem tudja, mi történt?

- Nem, sajnos. Miről beszéltek éppen, mielőtt az asszisztensem egyszerre elköszönt?

- Semmi különösről. Az egyik pekingi utazásomról meséltem, de erről már korábban is beszélgettünk. Kétlem, hogy a téma okot adott volna ilyen fokú udvariatlanságra velem szemben.

- A pekingi utazáson belül miről mesélt?

- Már nem igazán emlékszem. Lehet, hogy a kedvenc helyi sütödémről, talán az ottani lepénysüteményekről is. Mondhattam valamit, amivel megbántottam?

- Nem tudom. Elképzelhető.

- Elnézést kérnék tőle, ha tudnám, mivel sértettem meg, de mivel nem áll szóba velem...

- Attól tartok, hogy ennél nagyobb a baj. Nem hiszem, hogy olyasmiről lenne szó, amit egy egyszerű bocsánatkérés megoldana.

Az idős férfi gondterhelten megsimogatta a szakállát:

- Akkor mégis, mit tehetnék?

- Megpróbálok utánajárni, rendben? Ennyit ígérhetek.

*

Miután elköszöntem az öreg kínai professzortól, aki úgy tűnt, örült beígért segítségemnek, visszaindultam a roncsautómhoz. Lesiettem egy lépcsőn, és máris tervezgettem, hogyan jutok el leggyorsabban a Blue Pond utcába. Érdemes lesz alaposan szemügyre vennem ezt az Edgar Bonton által felírt címet. Elég valószínű, hogy köze van a mérgezéshez, akkor pedig a Csen-ügyhöz is. Végre egy igazán ígéretes nyom! Kíváncsi voltam, vajon ki lakik ott.

A szívem mélyén reménykedtem abban, hogy a címen egy lakást találok, ahonnan csöngetésemre előbukkan majd egy gyanúsítottam, és így pár másodperc alatt világossá válik számomra, kivel állok szemben.

Azonban, amikor kiszálltam autómból a Blue Pond utcában a 124-es számmal szemközt, már egyből láttam, hogy itt egészen másról van szó.

A címen ugyanis egy elegáns, többszintes, pagodaszerűen lépcsőzetes tetővel kialakított étterem állt. Boltozatos bejárata fölött pedig fényes fekete kínai írásjelek csillogtak, és ki volt írva latin betűkkel is, hogy a hely neve nem más, mint „Keleti Sárkányok”. A nagyváros egyik legpuccosabb ázsiai étterme. A Glasby által szerzett rendőrségi anyagok folytán pedig pont tudtam róla, hogy tulajdonosa és üzemeltetője a hírhedt Feng Cung Tao.

24. fejezet: Az étterem

Szerencsére elegáns ruha volt rajtam a kabát alatt, bár a kék kötött pulcsimból ki kellett bújnom, és a kocsiban hagytam. Viszont az alatta viselt váll nélküli, fehér-kék virágmintás szoknyaruha, az ezüst-kék hosszúcsizmám és a színtelen nejlonharisnyám már megfelelt a nagyváros egyik legelőkelőbb éttermében elvárható színvonalnak. A kesztyűtartó fölötti tükörben megigazítottam a hajamat és a sminkemet, és már sétáltam is a Keleti Sárkányok névre hallgató étterem felé.

A hely kellemes meleget árasztott belülről. Megtelt a faragott paravánokkal elválasztott asztalok mellől szűrődő fojtott beszélgetések morajával és a konyhában sülő sokféle étel ínycsiklandó illatával. A belső falakat faburkolat borította, sárkányokat ábrázoló mintákkal.

Ahogy felmértem az éttermet, megállapítottam, hogy igazán vendéghívogató. Nélkülöz minden feszélyező sznobságot, mégis egzotikusan elegáns.

Az összes felszolgáló kínai volt. Az egyik hölgy szolgálatkészen mellettem termett.

- Szeretnék megebédelni – közöltem, mire a nő átvette a kabátomat, hogy egy aranyozott, faragott fogasra akassza, majd odakísért az egyik asztalhoz.

Leültem a paravánok miatt egészen meghitt, elkülönített helyre. A felszolgáló pedig furcsamód eltűnt anélkül, hogy felvette volna az italrendelésemet. Nem sokat problémáztam rajta, hanem felkaptam egy étlapot, és nézegetni kezdtem.

Meglepően sokáig nem történt semmi, és egyetlen pincér sem érkezett az asztalomhoz. Már az ételek sorának legvégére értem, és az utolsó itallistát olvasgattam, amikor árnyék hullt rám.

Halk, de kristálytisztán érthető férfihang csendült a vállam fölött:

- Frida Lorne, magándetektív.

Felnéztem az étlapból, és megpillantottam az üvegházban látott alacsony, sovány kínai férfit. Az akkor aranyszínű, csillogó-villogó kabátba burkolózó pasas most egyszerű, sötét pólót és farmernadrágot viselt. Hétköznapi, szinte barátságos ruházatát viszont ellensúlyozta fekete szeme hideg sötétje. Élettelen tekintet, mintha egy halotté lenne. Hosszú haja most is egy fonatban lógott egészen a háta közepéig. Feng Cung Tao, a Keleti Sárkányok vezetője!

- Tudja a nevemet. Ismerjük egymást? – kérdeztem rá.

- Kikérette egy ismerősével a rendőrségi nyilvántartásból az adataimat. – A férfi hangja továbbra is finom és halk volt, szinte csak suttogott. – Szóval, tud már rólam egyet s mást. Én is utánakérdeztem Önnek. Nevezhetjük ezt akár egyfajta ismeretségnek is. Érdekes olvasmány voltam?

Nem semmi, hogy ilyen részletek eljutnak hozzá. Ezek szerint nem csak azt tudja, hogy ki mikor tekint be az aktáiba a rendőrségnél, hanem azt is, hogy együtt dolgozom Glasbyvel, és az általa kikért infók eljuthattak hozzám. Ütős besúgóhálózata lehet. Arról nem is beszélve, hogy pár perce léptem be az éttermébe, és máris itt terem...

- Kérdés, hogy hogyan definiáljuk az „érdekes” fogalmát – válaszoltam, megőrizve a higgadtságomat.

- Én érdekesnek találtam Önt.

Sejtettem, hogy ez nem olyan bók, aminek kifejezetten örülni kellene, de azért rámosolyogtam a férfira.

- Mi történt a karjával? – Cung Tao tekintete egy vékony, szinte már alig látható sebhely felé villant. A csík végighúzódott a ruha által fedetlenül hagyott jobb felkaromon.

- Egy zűrös gyilkossági ügyben nyomoztam, és az egyik elkövető megpróbált megölni. Dulakodás közben végighasította a karomat egy éles fémdarabbal.

- Durva barbárság múlhatatlan nyomot hagyni egy ilyen szép nő testén.

Megvontam a vállam:

- Engem nem zavar.

- Sokan próbálták már megölni?

- Hát... a képzeletükben már rengetegen, annyi biztos. – Félretoltam az étlapot.

Cung Tao odaült velem szemben az asztalhoz, és kényelmesen megigazította maga előtt a terítéket.

- Mit kér inni? – kérdezte közben, mintha valóban csak egy ebédhez csatlakozna. – Az én falumban egy igazi hölgy nem iszik töményet, de tudom, hogy ebben a városban más a szokás. Elfogad egy pohárka bambuszpárlatot? Az éttermünk specialitása, Kuangtung tartományból hozatjuk.

- Nem, köszönöm, munka közben nem iszom alkoholt. Jó lesz egy pohár mangólé.

Cung Tao odaintette magához az egyik felszolgálót, és kínaiul mondott néhány szót.

- Ezek szerint munkának tekinti a mostani látogatását? – fordult aztán vissza hozzám.

- Máskülönben nem lennék itt.

- Nem gondolja, hogy túl sokat dolgozik? A túlzásba vitt munka olykor ártalmas lehet...

- Ó, nekem nagy a teherbírásom! De köszönöm a kedves aggodalmát.

Egy darabig epés mosollyal méregettük egymást, aztán Cung Tao megtörte a beállt csendet:

- Sok mindent beszélnek Önről. Például azt is, hogy egy öngyilkossági ügyben nyomoz. Igaz ez?

Visszajött a felszolgáló az asztalhoz, és letett elém egy pohár friss mangólevet.

- Köszönöm – biccentettem a pincér felé. Utána újra Cung Taónak címeztem a szavaimat: - Úgy gondolom, hogy erre a kérdésre mindketten tudjuk a választ.

- Én is úgy hiszem.

- Nos, akkor ideje abbahagyni a körülményeskedést. Ismerte Csen Lant?

Cung Tao elvette előlem a mangólevemet, és a fény útjába tartotta:

- Nem kellően friss gyümölcsökből préselték. Felettébb meglepő, mivel nem sűrűn fordul elő ilyen figyelmetlenség az éttermemben.

Megint intett a felszolgálónak, és visszaadta neki az üdítőt, mondva valamit kínaiul. A pincér halálra vált arccal hebegett el egy sietős választ, és elhátrált a konyha irányába a pohárral. Hamarosan új mangólevet kaptam, és ez már Cung Taónak is megelégedésére szolgált, bár ezúttal elég volt egy röpke pillantást vetnie a folyadék színére és állagára. Csak ezután tért vissza a Csen-ügyhöz:

- Csen Lan szép nő volt. Egy faluban születtünk, a szülei máig a családom szomszédjában laknak. Nem ismertem túl jól, de együtt érkeztünk ide, ebbe az országba.

- Miért jöttek pont egyszerre?

- Mert én adtam el Lant a leendő férjének. A hasznon megosztoztam vele meg a családjával. Abból a pénzből mindketten repülőre szálltunk, az öccsét pedig taníttatni tudták odahaza. - Mindezt teljes nyugalommal közölte.

- Eladta? – visszhangoztam.

- Ne gondoljon semmilyen állatias kegyetlenségre! Nem kényszerítettem. Jól járt ő is, a családjának szüksége volt arra a pénzre. Online kerestem egy amerikai férfit. Richard Smithnek hívták. Smith fizetett érte, ha szerzek egy mutatós, fiatal feleséget, aki mindenben engedelmeskedik, és bármi történjen, vele marad.

- Szemrebbenés nélkül eladta a nehéz sorban élő szomszédja lányát egy ismeretlen fickónak, aki – mint később kiderült – egy nőgyűlölő szadista volt... És most azt várja, hogy ne jusson eszembe erről a kegyetlenség szó?

- Ez csak a modern üzleti szellem. Hát nem pont ez mozgatja az Önök társadalmát? – Cung Tao hideg, kifejezéstelen tekintete fekete alagútként tapadt rám.

A figyelmemet egy időre a mangólevem felé fordítottam, amíg ittam egy-két kortyot.

- Mindez már régen történt, több mint tíz éve – szólalt meg ismét Cung Tao. - Azóta nem tartottam a kapcsolatot Csen Lannal. Egyszer fordult elő, hogy megkeresett. A gyerekei már nagyobbak voltak, és vissza akart menni dolgozni. A virágkötészetbe azonban, ahol a gyerekek születése előtt alkalmazták, nem vették fel újra. Segítséget kért tőlem, én pedig kerestem neki egy állást egy ismerősöm üvegházában. Ez volt az utolsó alkalom, hogy beszéltem vele, évekkel ezelőtt.

- Nem tud semmit a haláláról?

- Nincs mit mondanom róla.

Közben visszatért a felszolgáló személyzet, és kihoztak az asztalhoz egy sült zöldségekkel és aranysárga csirkecsíkokkal megpúpozott vaslapot. Vöröslő parázzsal teleszórt tálca tartotta a hőt alatta. Elénk helyezték, majd az egyik felszolgáló két tál rizst és evőpálcikákat pakolt le mellé.

- Parancsoljon! – nyújtott felém egy pár evőpálcikát Cung Tao. – Legyen a vendégem!

Gyanítottam, hogy ez nem olyan invitálás, amit tetszőlegesen vissza lehet utasítani, ezért fogtam a pálcikákat, és elkaptam velük egy szelet fafülgombát a vaslapról. Nem örültem a ténynek, hogy húsos ételből kell ennem, de igyekeztem a zöldségesebb részekre koncentrálni és figyelmen kívül hagyni a csirke hozzásült ízét. A férfi is enni kezdett a fogásból velem együtt, ütemes, könnyed falatokkal.

- Járt itt egy cilinderes, rikító zakót hordó férfi, igaz? – kérdeztem rá egy bambuszrügy elfogyasztása után.

- Járt.

- Kérdezősködött?

Cung Tao nem felelt rögtön, hanem maga elé húzta az egyik tálka rizst, és a pálcikákkal a szájába lapátolt belőle. Csak akkor szólalt meg újra, amikor már kényelmes tempóban elfogyasztott egy jó adagot.

- Az egyik autónkról kérdezett – adta meg a választ.

- Egy ezüstszürke sportkocsiról? – tippeltem.

- Meglep a kérdéseivel, kisasszony, és jobb, ha tudja, hogy nem kedvelem a meglepetéseket.

Eleresztettem a fülem mellett a választ. Kitartóan tovább kérdeztem:

- Mit mondtak a sportkocsiról a színes zakós férfinak?

- Azt, hogy egy szívességért cserébe kaptuk. Elég is ennyit tudni. Ezt is csak azért mondom el, hogy lássa, nincs közünk az autó múltjához.

- Kitől kapták?

- Mondom, hogy elég, ha annyit tud, ajándék volt. Minden más csak az éttermünkre tartozik.

- Azért cserébe kapták, mert megírtak egy levelet kínaiul egy üveg rizspárlattal kapcsolatban?

Cung Tao fekete szeme megint rám szegeződött. Bár a tekintete hideg volt és metsző, a hangja egészen lágyan csendült:

- A túl sok tudás olykor ártalmas lehet, kisasszony. Elégedjen meg azzal, amit eddig megismert!

- Ki kérte meg Önöket arra, hogy írják meg a levelet?

- Nincs mit mondanom.

Csöndben fogyasztottuk el az ebéd maradékát. Sikerült elkerülnöm az összes húsfalatot, ugyanis szerencsére Cung Tao bőségesen ette az ételt, és amit én nem vettem el a vaslapról, azt ő mind eltüntette. Csak pár szeletke húst és zöldséget hagyott meg. Aztán, amikor már a szinte üres rizses tálak mellett ültünk, megtörtem a csöndet:

- Nézze, Mr Feng! A kocsi előző gazdája egy gyilkos. És én el fogom kapni, efelől ne legyen kétsége! Higgyen nekem, Ön nem akar ezzel a süllyedő hajóval alámerülni.

- Köszönöm a figyelmeztetést. – Cung Tao csak ennyit mondott, és előrébb dőlt az asztalnál.

Kinyújtotta felém a kezét.

Egy kicsit haboztam, aztán – látva, hogy nem fog addig visszakozni, amíg el nem fogadom a gesztust – kezet nyújtottam neki én is.

Ekkor azonban rámarkolt a csuklómra, és előrerántotta a kezem, a felhevített vaslap fölé, ahonnan az ebédünket ettük. Úgy fordította összefonódó ujjainkat, hogy az enyémek kerüljenek alulra, és érezzem a fémből áradó hőt.

Egy dermesztő pillanatig ott tartotta a kezem a forró vaslap fölött a levegőben. Aztán viszont elengedett, és hagyta, hogy elhúzzam a kézfejemet.

- Jobb az óvatosság, kisasszony – mondta szinte nyájasan. – Olyan sok szörnyűség van ezen a világon...

- Valóban.

- Elég egy óvatlan mozdulat, és máris kész a baj. – Váratlanul visszaemelte a kezét a forró vaslap fölé. Majd egy laza mozdulattal lenyomta a mutatóujját az izzó fémre. Vérfagyasztó sistergés hallatszott, míg Cung Tao hosszú másodpercekig ott tartotta a kezét. A szeme sem rebbent közben. Aztán elvette fokozatosan felhólyagosodó ujját, és beletörölgette róla egy szalvétába az étel zsírcsöppjeit. Teljes nyugalommal megjegyezte: – Látja? Nem mindig jó a tűzhöz közel lenni... Előfordul, hogy megéget.

- Köszönöm a figyelmeztetést – ismételtem el a férfi korábbi mondatát.

- Remélem, megértettük egymást.

- Úgy gondolom.

- Akkor ezennel befejezte a munkát az éttermemben. Igyon egy pohár rizsbort velem! – És Cung Tao rezzenetlen mosollyal az arcán, ép kezével ismét odaintette a felszolgáló személyzetet.

*

Kénytelen voltam egy nagy pohár rizsbort elfogyasztani Feng Cung Tao társaságában, és rám tukmált egy pudingféleséget is. Már alig vártam, hogy végre elszabaduljak, mielőtt még egy fogás eszébe jut. Az ételek maguk rendkívül finomak voltak, de nem mondhatnám, hogy minden vágyam egy maffiózóval ebédelni. Szerencsére, az újabb kör rizsbor megrendelése közepén odatrappolt hozzánk a nagydarab, bikanyakú, Huang nevű verőlegény, és egy mobiltelót nyomott Cung Tao kezébe. A fonott hajú férfi erre felkelt az asztaltól. Kínaiul beleszólva a telefonba, arrébb vonult.

Kihasználtam az alkalmat, és magamhoz ragadtam a táskámat meg a kabátomat. Ledobtam az asztalra egy akkora marék papírpénzt, ami nagyjából megfelelt az általam elfogyasztott ebéd árának, majd kislisszoltam az étteremből.

Bevágódtam a kocsim első ülésére, és áthajtottam a másik városba, az irodámhoz. Úgy ítéltem meg, hogy az egyetlen pohár rizsbor még belefér a limitbe, és egyébként sem volt hatással a vezetési képességeimre. Későbbre terveztem, hogy elmenjek asszisztensemért a Csen-házhoz, szóval, bőven maradt időm. Leültem az irodai gépemhez, és nekiálltam újra a Roots üvegházában készült orchideás fényképeket tanulmányozni.

Többórás kitartó rendszerezés és vizsgálódás után elkülönítettem pár fotót egyik-másik növényről.

Aztán előszedtem a mobilomat a táskám aljáról, és felhívtam a Glasby által korábban szerzett védőügyvédemet. Közöltem vele:

- Kezdhet alkudozni a zsarukkal meg az ügyészséggel. Ha teljes mentességet kapok az irathamisítással kapcsolatban felhozott összes vádpont alól, átadok nekik egy szaftos kis orchidea-csempészési ügyet. A munkám során botlottam bele. Említse meg nekik nyomatékképpen, hogy a szálak a Keleti Sárkányokhoz vezetnek, és hogy ki tudok adni nekik egy vevőt, akit nem lenne túl nehéz megtörni. Némi puhítás után egész biztos hajlandó lenne Cung Tao ellen vallani, és esetleg még le is buktatni. Már hívhatja is a rendőrséget! Csak egy feltételt kössön még ki a zsaruknak: a nyomozás során le kell foglalniuk a Keleti Sárkányok egyik autóját, egy ezüstszürke sportkocsit, és a lehető legalaposabban át kell vizsgáltatniuk a helyszínelőkkel.

25. fejezet: Bizalom

Szomszédasszonyom kis csosszanásokkal érkezett a Csen-ház udvara felől a kocsim mellé. Amikor meglátott, ahogy egy zsebkendővel törölgetem a számat, sápadtan, egy utcai kuka fölé görnyedve, egyből riadtan rákérdezett:

- Rosszul vagy, aranyoskám?

- Délután együtt ebédeltem egy kínai gengszterrel – ziháltam. – Azóta folyamatosan émelygek.

- Megmérgeztek?!

- Nem. Hús volt a kajában.

Mrs Blackhawk arcáról eltűnt a riadalom, és egy fintorral a kezembe nyomott még egy zsebkendőt:

- Akkor ezek szerint továbbra se reménykedjek abban, hogy egyhamar megkóstolod a májas pitémet?

- Ne nagyon.

Miután összeszedtem magam, és letörölgettem a lefolyt sminkemet is, odatámolyogtam a kocsihoz. Besegítettem szomszédasszonyomat az anyósülésre.

- Figyeljen, mamika! A következők a fejlemények – közöltem aztán, amikor már én is leültem a helyemre, és sikerült rendeznem a lélegzetvételeim ütemét. – Feldobtam Csen Lan volt főnökét, George Roots botanikust a zsaruknál. Megüzentem a rendőröknek az ügyvédemmel, hogy kifigyeltem a Keleti Sárkányok nevű bűnbanda egyik vevőjét, és fényképes-videós bizonyítékaim vannak rá, hogy az illető csempészett orchideákat tart az üvegházában. Cserébe szőnyeg alá söprik az irattáros akciómat. És, ami ennél sokkal fontosabb, remélhetőleg lefoglalják majd a Keleti Sárkányok egyik autóját. Kiderítettem ugyanis, hogy Edgar Bontont mi vezette nyomra a járókeretes tata ügyében. Kiszúrta, hogy a környékükön lévő, Feng Cung Tao által üzemeltetett kínai étterem ugyanazzal az ezüstszürke sportkocsival furikázik, mint amelyikkel a titokzatos öregember érkezett egy éve a Csen-házhoz.

- Hoppá! Ez meg hogyan lehetséges? – álmélkodott Mrs Blackhawk.

- Hát, vagy úgy, hogy az étterem egyik embere öltözött be öregúrnak, vagy úgy, hogy igazat mondtak a kérdésemre, és tényleg ajándékba kapták a kocsit.

- Ajándékba?

Nagy zúgással elindítottam a csotrogányt, hogy végre hazatérhessünk, és csak utána feleltem:

- Arra tippelek, hogy Csen asszony gyilkosa Cung Tao bandájával íratta meg a levelet a rizspárlatról. Az egyes kínai nyelvjárásokat nem egy rózsakerti séta meghamisítani, egy online fordítóprogram aligha elég hozzá. A gyilkos arra talán még vállalkozott saját maga, hogy a postai csomagolást lemásolgatja, de egy teljes levelet nem tudott volna megírni úgy, hogy Csen asszonynak ne legyen gyanús, hogy nem a Kuangtung tartománybeli rokonaitól származik az üzenet. Erre valószínűleg még egy másik tartományból származó, átlagos kínai ember sem lehetett képes. Mivel a hitelesség fontos volt, a tettesnek biztosra kellett mennie, főleg, ha ő maga nem tud kínaiul, és egyáltalán nem volt képes ellenőrizni az üzenet helytállóságát. Égen-földön nem találni más Kuangtung tartományból érkezett bűnöző csapatot, csak a Keleti Sárkányokat. Szóval, a rizspárlat küldője helyben senki más becstelen alakhoz nem fordulhatott ilyen alattomos kéréssel, csak Cung Taóékhoz. Megíratta hát velük a levelet, aztán a hallgatásukért cserébe nekik adta a drága kocsit. Egyébként is szabadulnia kellett a verdától a gyilkosság után. Gondolom, abban bízott, hogy a Keleti Sárkányok lepasszolják jó pénzért a feketepiacon, és a kocsi végleg eltűnik az alvilág süllyesztőjében. Csakhogy a banda óvatlanul megtartotta magának a járművet a Csen-házhoz közeli étteremben, Edgar Bonton pedig szagot fogott, amikor nemrégiben eszébe juttattam a járókeretes öreget az antik könyvek említésével.

Asszisztensem némi kétellyel a hangjában válaszolt:

- Bonton képes lett volna megzsarolni a Sárkányokat?

- Gondolom. Mr Bonton nem éppen penge bűnöző. Valószínűleg csak simán bement kérdezősködni, mire a banda adott neki jó adag pénzt, hogy ne firtassa a jármű történetét. Szerencsétlen Edgar Bonton pedig azt hitte, hogy remekül nyélbe ütötte az üzletet. Persze, Cung Taóék azonnal leadták a drótot Csen asszony gyilkosának, hogy intézze el Mr Bontont, és ne okozzon több kényelmetlenséget. Úgy vélem, ilyesmi történhetett. Esetleg – amennyiben maguk Cung Taóék felelősek Csen asszony haláláért – saját kezűleg mérgezték meg Edgar Bontont.

Mrs Blackhawk egy darabig emésztette a hallottakat, aztán elhaló hangon kérdezte:

- És te ebben az étteremben ebédeltél ma?!

- Hát, ja.

- Lelkecském, fel sem merült benned, hogy erről értesülni fog Csen Lan gyilkosa? Ha Bontonról szóltak neki a kínai bűnözők, akkor rólad pláne fognak. Vagy ha köztük lapul a gyilkos...

- Így van. Bízom benne, hogy sikerül az illetőt kellőképpen felpiszkálnom, és hibát vét.

Szomszédasszonyom tovább hüledezett:

- Mi van, ha nem hibázik?

- Nyugi, nem fogok megenni egy doboz bonbont, amit egy jóakaróm küld. – Ezzel lezártnak is tekintettem a témát. Inkább mást elemeztem tovább: - Azon tanakodom, hogy miért kellett így beöltöznie a gyilkosnak? Mármint: rikító színű járókeret, elváltoztatott mozgás, flancos kocsi satöbbi. Ahhoz, hogy a távolból leselkedő szomszédok ne ismerjék fel, elég lett volna, ha kalapot vesz. De egy komplett maskara összeállítása... Nem tűnik túlzásnak?

Szerencsére Mrs Blackhawk figyelmét egyből lekötötte ez a kérdés, és nem sopánkodott tovább az éttermes akciómon.

- De, rejtélyes. Te mire következtetsz, aranyom?

- Arra, hogy Csen asszony elől is álcáznia kellett magát, nem csak a távolból kukkoló szemtanúk miatt. Ez pedig arra utal, hogy ismerte. Sőt, gyanús, hogy olyanról van szó, akit Csen asszony be sem engedett volna a házába, ha látja, ki az. Ez megindokolná, hogy miért kellett drasztikusan elváltoztatnia a külsejét.

- Glasby?!

- Azt azért kétlem, hogy ennyire közeli ismerősről lenne szó – intettem nemet a fejemmel, tekintetem az úton tartva. – De például Cung Tao bandájából lehet olyan, akit Csen asszony még Kínából ismert.

- És a jómadár félt, hogy ha a saját külsejében megy oda, Csen Lan felismeri.

- Vajon miért választotta a gazdag öregúr álcáját?

- Lehet, hogy pont azért, mert ez hasonlít legkevésbé a valódi megjelenésére – ötletelt Mrs Blackhawk. – Szerintem egy szegényes, egyszerű kis emberkét keresünk, akitől mi sem állna távolabb, mint a fennhéjázás és a luxuscikkek világa.

- Talán – hagytam rá. – Ez kétségkívül megmagyarázná a látványos gazdagságra utaló kellékeket. Azt viszont nem, hogy egy hétköznapi, csóróbb ember honnan szerzett egy ilyen drága kocsit, amit aztán simán lepasszolt a Keleti Sárkányoknak.

- Gondolom, lopta.

- Jó, de kitől? És hogyan? Ahhoz már igazi polihisztornak kellene lennie a tettesünknek, hogy ennyi mindenhez szuperül értsen: mérgek, kínai írás meghamisítása, pisztolyok, helyi alvilág... és még autófeltörés is? Egy ilyen drága kocsinak csak van ütős riasztórendszere, nem? Azt is megkerülte lazán?

- Meglehet, hogy más fondorlattal jutott hozzá.

- Elképzelhető. Remélem, a rendőrségi vizsgálatok majd választ adnak. – Ennyit fűztem hozzá, és ezután már a vezetésre kellett összpontosítanom. Jól is tettem, ugyanis szomszédasszonyom éppen kiszúrt egy korombeli fiatal férfit az egyik kereszteződésben, és elkezdett ötletekkel bombázni, hogy hogyan hívhatnám fel magamra a „szimpatikusnak tűnő, jól öltözött” fickó figyelmét.

*

Másnap reggel munkaidő előtt állítottam be Litvin professzorhoz. A szerb professzor éppen a házvezetőnőjének osztott ki egy háromoldalnyi feladatmennyiséget a ház aznapi kitakarításával kapcsolatban. Még miután beengedett a villába, akkor is mellékelt hozzá pár bónusz instrukciót. Az idős asszony szaporán bólogatva felment az emeletre, hogy hozzákezdjen első feladatához. Közben a méregdrága, szürke öltönyt és ránctalan inget viselő professzor leterített egy fotelt sötétkék bársonyszövettel, és hellyel kínált.

- Parancsoljon, kisasszony!

- Köszönöm. Mi a helyzet a küldetéssel? Járt tegnap a bélyegboltban?

- Így tettem. – Litvin professzor leült velem szemben, kimért mozdulattal sátoralakban összetámasztva két tenyerét a térdén.

- És? Beszélt Paul Neatheryvel?

- Mindent előadtam neki, ahogyan Ön mondta. Először részletes kifinomultsággal bocsánatot kértem, amiért szándékomon kívül megtévesztettem egy hamis bélyeggel. Ő pedig illedelmesen sajnálkozott azon, hogy nem tudunk üzletet kötni, de nem igazán foglalkoztatta a kérdéskör. Éppen egy kirakatterv elemzésével volt elfoglalva. Ekkor kellően célzatosan utaltam arra, hogy érdekelne bármilyen lehetőség a szóban forgó bélyeg értékesítésére.

- Remek, tökéletes. – Hálás örömmel megütögettem a hűvös arckifejezéssel üldögélő prof karját. – Hogyan reagált Mr Neathery?

- Maradéktalanul tisztességesen. Felettébb megalázó volt. Nyíltan megmondta, hogy sajnos mindig keringenek pletykák olyan aukciós házakról, ahol el lehet árverezni gyanús eredetű bélyegeket is, de ő nem kíván ilyesmibe keveredni. És végképp nem szeretné senkinek a jó hírét csorbítani, úgyhogy nem ad egyetlen konkrét ötletet sem. Sőt, megkér, hogy ne is feszegessem tovább a témát a boltjában, nehogy esetleg egy betoppanó vevő félreértse a helyzetet. A névjegykártyámat el sem fogadta ezek után. Úgy éreztem magam, mint akit leforráztak.

Ennyi? Na, ezért tényleg kár volt szegény Litvint suskusolásra kényszerítenem...

- Hát, ez édeskevés így. – Csalódottan elhúztam a szám.

A professzor azonban váratlanul közölte:

- Viszont volt egy furcsa részlet.

Már éppen kezdtem feladni a reményt, hogy bármi értelmes sült ki az akcióból, de most felkaptam a fejem:

- Igen?

- Amikor elkezdtem célozni Mr Neatherynek a hamis bélyeg eladására, a legelső kérdése az volt, hogy a szakértőjének is említettem-e.

- Valóban? A legeslegelső kérdése?

- Pedig akkor még utalás szintjén sem került elő, hogy Mr Olcott-tal is felmerült a téma. Amikor azt válaszoltam, hogy megpendítettem a lehetőséget a bélyegszakértő előtt is, Mr Neathery arca elég gondterheltté vált. Bizalmatlanul rákérdezett, hogy a szakértő mit válaszolt. – Litvin sápatag homlokán egy határozott vonalú ránc jelent meg, ahogy elgondolkodva maga elé idézte az eseményeket. – Megmondtam, hogy Mr Olcottot cseppet sem érdekelte a téma.

- És ez megnyugtatta a kereskedőt?

- Határozottan megkönnyebbültnek tűnt. Mintha jó oka lett volna azt gyanítani, hogy a szakértője belefolyna egy illegális tevékenységbe, és ez aggasztotta volna.

Nocsak. Nekem ugyan Paul Neathery előadta a boltjában, hogy maradéktalanul megbízik Olcottban, de talán mégsem olyan idilli a mesés kis szakmai együttműködés, mint ahogy mindketten láttatni akarják. Neatherynek oka van kétkedni Olcott tisztességességében? Ej, ej.

Úgy tűnik, ideje újabb látogatást tennem a bélyegboltban.

Litvin ekkor köhintett egy aprót, a gondolataim pedig visszaterelődtek a házigazdámhoz.

- Parancsol? – pillantottam rá.

- Én csak... – Idegesen mozgatni kezdte a mandzsettagombját elefántcsontszínű ujjbegyeivel. – Nos, kellemetlen volt számomra ez a feladat, de remélem, hogy tudtam segíteni. És én... – Nyelt egyet, aztán lesütött szemmel fejezte be a mondatot: - ... Szeretnék érdeklődni, hogy sikerült-e beszélnie Billel.

A prof kérdéséből várakozásteljes feszültség sugárzott, de egyelőre csak annyit feleltem szűkszavúan:

- Sikerült.

A lélegzetvételei alig észrevehetően felgyorsultak:

- Meg tudta győzni?

- Arról, hogy ne szeresse Önt tovább? Kétlem, hogy sikerülne.

Litvin összerezzent, és felpillantott a gombigazgatásból.

- Hogy ne szeressen? Miért... miért mond ilyesmit? Természetesen, nem akarom, hogy ezt tegye.

- Hát, akkor meg nem tudom, mit vár. Bill azért költözött el, mert szereti Önt. Ön pedig azt szeretné, hogy beszéljem le erről, nem?

- Egyáltalán nem. Miért forgatja ki a szavaimat ilyen szívtelenül?

- Mert azt akarom, hogy lássa, mit tesz azzal a szegény sráccal! Hónapokon át gyanúsítgatja, hogy nem valódiak az érzései, aztán meg nem hajlandó neki igazi lehetőséget adni a szerelme bizonyítására. Mégis, mit gondol, hová fog ez vezetni?

Litvin úgy tűnt, megfontolja szavaimat, aztán erőtlenül lehajtotta a fejét.

- Kérem, segítsen rajtam! – motyogta maga elé. – Tudom, hogy nem helyes, de nem tudok másképp érezni. Szüntelenül aggódom amiatt, hogy Bill nem hajlandó hazaköltözni. Lehet, hogy már most is jobban érzi magát távol tőlem, mint velem... Mi lesz, ha megismerkedik valakivel, aki vidám, fesztelen, és jóval fiatalabb nálam? Tudom, csak tovább ront az esélyeimen, hogy állandóan az aggályaimmal árasztom el, de képtelen vagyok nem gondolni rá... Arra, hogy nem fog többé hazaköltözni.

Litvin hangja elfúlt. Ismét elhallgatott, elfehéredett ajakkal bámult maga elé, csak aztán folytatta:

- Kezdem úgy érezni, hogy ennél a gyötrelmes, végeláthatatlan bizonytalanságnál az is jobb lenne, ha Bill csak a pénzem miatt maradna velem. Akkor legalább itt lenne mellettem, és tudnám, hogy nem hagy el, hiszen vagyonom az bőven van. Bármit meg tudnék neki adni... Persze, valójában ez sem lenne jó, sőt, mindennél jobban fájna, de akkor legalább nem kínoznának kétségek.

Ezen a ponton beláttam, hogy Litvin reménytelen eset, és feladtam, hogy a lelkére beszéljek.

- Jól van, jól van, ne keseredjen el! Megpróbálok valamit kitalálni – vigasztaltam inkább. – Talán van is egy ötletem, de ehhez még egyszer beszélnem kell Billel.

*

Még épphogy csak felhangzott az érkező lift zúgása, a következő pillanatban már ki is vágódott az irodaajtó, és berontott rajta Raul Gomez rendőrkapitány.

Éppen a heti ügyeket rendszereztük az asszisztensemmel. Már nagyjából befejeztük a munkát aznapra, csak próbáltuk gatyába rázni az adminisztrációs feladatokat. Raul viharos érkezése félbeszakította egy aktakupac felszámolását.

Mrs Blackhawknak elég volt egy pillantást vetnie a rendőrkapitány arckifejezésére, és egyből elkezdte a holmiját a táskájába söpörni.

- Én azt hiszem, most hazamegyek – dünnyögte, és sietősen elindult a lift felé.

- Beszélnünk kell, most rögtön – szegezte nekem Raul, ügyet sem vetve a mögötte fejcsóválva kioldalgó öregasszonyra.

Hát, igen. Gondoltam, hogy a rendőrkapitány tegnap azért volt olyan nyugodt és kiegyensúlyozott, amikor nálam töltötte az estét, mert csak ma értesült az új csempészes-orchideás akciómról. Sajna, ez előbb-utóbb elkerülhetetlen volt. Már annak is örültem, hogy a tegnapot megúsztuk egy-két kisebb vitával. Azt hiszem, csak azon vesztünk össze, hogy oda akarta tenni az éjjeliszekrényemre az apró aranykeresztet, amelyet mindig a nyakában hord egy vékony láncon. Ja, meg a vacsora elkészítésén. És az ébresztés beállításán. Na, mindegy, egészen megszokott, nyugalmas kis este volt.

Raul egyenesen odalépett az íróasztalomhoz:

- Döbbenetes dologról beszéltek az előbb a kollégáim, úgyhogy idejöttem tisztázni. Említették, hogy el fogják vetni az ellened folytatott irathamisítási ügyet, mert az ügyvéded előállt egy alkuval. Igaz ez?

- Ööö... Biztosan félreértés, nem tudok semmi ilyesmiről... – kezdtem volna hárítani.

Raul sötétbarna szeme azonban felvillant, és félbeszakított:

- Ne hazudj! Mi ez az egész?

- Fogalmam sincs. Az ügyvédem biztosan talált egy hasznos jogi esetet, és bele tudta építeni a védelmemre készülő anyagba. Így meg tudta győzni a rendőrséget, hogy nincs értelme folytatni a vádemelési eljárást...

- Hiába erőlteted ezt a kitalált mesét, mert látom rajtad, hogy hazudsz. Egyébként is tudom, hogy a te kezed van benne. Mit műveltél?

Beláttam, hogy túl sok értelme nincs a hantázásnak, ezért kénytelen-kelletlen beismertem:

- Igazad van, tényleg én ajánlottam alkut. Semmi nagy alkotásra nem kell viszont gondolni. Csak belebotlottam pár csempészési infóba a nyomozásom során, és úgy gondoltam, köthetnénk egy hasznos csereüzletet. Bíztam abban, hogy a Keleti Sárkányok neve elég jól cseng ahhoz, hogy megérdemeljek egy kis enyhítést az ellenem felhozott vádpontokban. Semmi rendkívüli...

Raul ekkor olyan erővel csapta le az öklét az íróasztalomra, hogy beleremegtek a ráhalmozott papírtornyok.

- Ezt nem hiszem el! – tört ki belőle vad dühvel. – Egy pillanatig képes voltam azt remélni, hogy meg tudjuk egymást változtatni, és ki tudod magadból hozni a pozitív értékeket, ha én megpróbálok türelmesebb és nyitottabb lenni... Hogy lehettem ekkora bolond?! Soha nem leszel képes jó emberként viselkedni, mert egyszerűen nem vagy az! Hiába próbálok újra meg újra hinni benned, mindig szembesülnöm kell azzal, hogy fölösleges. Egy gátlástalan bűnözőként fogod végezni a börtön mélyén! Semmi emberi tartás nincs benned!

Bár számítottam rá, hogy fel fog háborodni a húzásomon, de azért váratlanul ért ez a kifakadás.

- Nem kell ennyire felfújni – hárítottam. – Csak intézem a nyomozási munkámat a saját módszereim szerint.

- Úgy, hogy maffiózók bűncselekményeit használod fel arra, hogy a saját gusztustalan stiklijeidet megúszd? Úgy hárítod el magadtól a jogos felelősséget, hogy manipulálod a rendőrséget? Van róla fogalmad, hány embert kínoztak halálra a Keleti Sárkányok, és mi minden mást követtek el? És te egy ilyen bűnbanda cselekedeteiből igyekszel hasznot húzni?!

Felpattantam a székemből, hogy szembe tudjak helyezkedni vele. Már én is elvesztettem a türelmemet:

- Miért kell mindig mindent ennyire túldramatizálni és kisarkítani? Az élet nem fekete-fehér! Egyébként meg, csak próbálom kijátszani a kártyáimat a megfelelő sorrendben. Nem tudnál egyszer végre megbízni a döntéseimben?

- Nem!

A válasz hallatán megdermedtem. Készülő ingerült feleletem az ajkamra fagyott, és moccanás nélkül álltam a rendőrkapitány előtt. Egy hosszú percig némán meredtünk egymásra.

Aztán egy lemondó, bánatos vállvonással annyit mondtam neki:

- Akkor, attól tartok, nincs miről beszélnünk.

- Valóban nincs.

Raul tett egy lépést a kijárat felé. Én viszont mégis utánanyúltam, és elkaptam a kezét, megállásra késztetve. Erre valóban megtorpant... és már a karjába is zárt. Szorosan átöleltük egymást.

- Igazából egy egészen kicsit azért meg tudok bízni benned – mormogta a nyakamba.

- Akkor egy utolsó esély? – leheltem a kérdést, köré fonva a karom.

- Egy legutolsó...

- Meglátod, hogy a végén minden jól fog elsülni – ígértem. – Elkapjuk Csen Lan gyilkosát, a Keleti Sárkányok feje főhet a csempészési ügyük miatt... És végre megbékélhet mindenki a múlttal. Így lesz a legjobb.

- Most az egyszer még megpróbálok hinni neked.

- Köszönöm.

26. fejezet: Lépések

Szétterítettem magam előtt az íróasztalon a Keleti Sárkányok bűnbanda ismert tagjairól készült rendőrségi anyagokat, amelyeket Glasby szerzett nekem. Egyenként átvizsgáltam minden gazfickó adatait. Félretettem azokat, akik alkatuknál fogva képtelenek lettek volna egy járókeretes öregecske eljátszására. Például a kopasz Min Huang Liao, akit az orchideaházban is megfigyeltem Cung Tao kíséretében, akkora drabális izomagy, hogy fizikai képtelenség, hogy Bontonéknak ne szúrjon szemet egy ekkora monstrum. Ha ő araszolt volna végig az utcán a kerettel, nyilván megjegyezték volna az alkatát.

Akadt még pár hasonló kaliberű verőlegény a Sárkányok között; őket is egyből kizártam. Szintén félredobtam öt kövér fickó és két túlsúlyos nő aktáit. Még kora reggel volt, amikor hozzákezdtem a bandatagok elemzéséhez, de már el tudtam érni telefonon Carolinát, és megerősítette, hogy úgy emlékszik, a járókeretes öregúr nem volt kifejezetten testes. Elhízott bandatagok kilőve.

De ott van, mondjuk, Csang Kiu. Ő volt Cung Taónak az a kísérője, akinek a csuklójára feltekerve egy fémlánc lógott. Vékony, szálkás izomzatú fickó. Ráadásul piperkőcnek tűnt, legalábbis emlékeztem rá, hogy a kinti hideg ellenére egy hatásvadász módon legombolt inget viselt az üvegházban, hogy kilátsszon a mellkasára tetovált sárkány fekete képe. Ő el tudná olyan gonddal készíteni az álruháját, hogy öregembernek nézzék.

Vagy mi a helyzet magával a bandavezérrel, Cung Taóval? Róla már kiderült, hogy tényleg ismerte Csen Lant. Utalt is arra, hogy milyen szép nő volt. Mi van, ha komolyabb érzéseket táplált iránta? Bár, belegondolva, rám is szemrebbenés nélkül tett olyan megjegyzéseket a vállamon húzódó sebhely kapcsán, hogy csinosnak tart. Valószínűleg mindig úgy méri fel a nőket, mint portékát a húspiacon, és nem csak Csen Lanról szokása elismerően nyilatkozni, hanem egyszerű ténymegállapítás, amikor minősíti egy nő külsejét. Nem is éppen egy kiköpött hősszerelmes típus.

Ettől függetlenül Cung Taót érdemes megfontolni. Ha titkos, személyes okból próbálta eltenni láb alól Csen asszonyt, akkor előfordulhat, hogy álruhában akciózott. Jó, nehéz róla elképzelni ezt a járókeretes bácsikának beöltözést, de ki tudja? Az én szakmámban érdemes nyitottnak lenni a legabszurdabb lehetőségekre is.

Kiszelektáltam azoknak a bandatagoknak és hozzájuk kapcsolódó személyeknek az anyagait, akiket a rendőrség nem tudott az étteremhez vagy a megyénkhez kötni a tavaly téli időszakban. Ketten például távoli kikötővárosokban tevékenykedtek a gyilkosság idején. Tizennégyen akkor még Kínában éltek. Hárman a sitten ültek. Egy a kórházban feküdt késelés miatt. Őket mind félretettem. Két szélsőségesen alacsony fickót is kizártam.

Végül összesen nyolc olyan bandatag és egyéb hozzájuk köthető személy anyagait hagytam meg, akikről mindent összevetve nem volt lehetetlen elképzelni, hogy eljátszhatták a járókeretes öreget, és alkalmuk is adódhatott rá. Ebből kettő nő volt; felszolgálóként dolgoztak a Keleti Sárkányok névre hallgató étteremben, és a rendőrség szerint elég szövevényes szálak fűzték őket a banda feltételezett bűncselekményeihez. A maradék hat pedig férfi. Veszedelmes, simlis fickók, beleértve Csang Kiut és Feng Cung Taót is.

Éppen elkészültem a nyolcfős lista összeírásával, amikor megérkezett az asszisztensem egy acélszürke termosszal a kezében. Kiporolt némi zúzmarát szalmasárgára festett, ritkás szálú hajából.

- Mostantól házilag főzöm a kávét – mutatta fel a termoszt –, nehogy Csen Lan gyilkosa az éjszaka során mérget csempésszen az irodai kávéfőzőnkbe.

- Kár paranoiába süllyedni. Egyelőre nincs okunk feltételezni, hogy meg akarnának mérgezni.

- Hát, azok után, hogy nyilvánvaló célpontot csináltál magadból egy bűnbanda éttermében, nem árt az óvatosság. – Azzal szomszédasszonyom nem törődve tiltakozásommal, elvette előlem a frissen lefőzött kávémat, kiöntötte a főzőmasina melletti mosdókagylóba, és elöblítette a bögrét. Kisvártatva újratöltötte a termoszból.

- Összeszedtem egy listát – meséltem, miután megkaptam az új kávémat. – Felírtam nyolc olyan személyt, akiknek erős közük van a Keleti Sárkányokhoz, és alkatilag eljátszhatták volna a járókeretes öregember szerepét. Utánuk kellene kérdezni.

- Rendben, aranyoskám, add csak ide bátran! – A szomszédasszonyom kinyújtotta eres kezét a papirosért.

A tenyerébe nyomtam a lapot, de közben megjegyeztem:

- Hu professzorral kellene megint együtt dolgozni.

Mrs Blackhawk arcára ráfagyott a „kedves öreg néni” arckifejezés, és a papír félúton kettőnk között megállt a levegőben.

- Ugyan mire kellene Hu professzor segítsége? – kérdezte szokatlanul érdesen. – Ha kínaiul kell beszélni, ott van az a kedves PhD hallgató...

- Sajnos, most olyanra van szükségünk, akinek többet nyom a szava a latba. Ki kellene faggatni Csen Lan családját az összes bandatagról, akiket összegyűjtöttem erre a papírra. És fontos lenne, hogy olyan személy hívja fel a Csen-rokonokat, aki tiszteletet és elismerést vált ki belőlük. Nem akarom, hogy bármit elhallgassanak bizalmatlanságból vagy azért, mert nem veszik kellően komolyan a kérdezőjüket. Egy idős professzor tökéletesnek tűnik. Meg kell tudnunk, hogy Csen asszony ismerte-e Kínában bármelyik bűnözőt a listáról.

- Meggyőződésem, hogy elboldogulunk majd a PhD hallgatóval is. – Mrs Blackhawk csak ennyit válaszolt, majd hátat fordított nekem, és elaraszolt a papírral az íróasztala felé.

- Ez egy vidéki, földművelő közösség – próbálkoztam tovább. – Egy éltes, tudós férfi szava biztos, hogy többet ér a szemükben, mint egy fiatal lánykáé. Lehet, hogy félnek is a bűnözőktől, és tudják, mi mindenre képesek a Keleti Sárkányok. Hu professzor tekintélyére van szükségünk ahhoz, hogy szóra bírjuk őket.

- Akkor kérd meg te! – Mrs Blackhawk lecsapta a listát az íróasztalára, és a számítógépe elindításával kezdett foglalkozni. A foga között szűrte a folytatást: – Én nem vagyok hajlandó többet szóba állni azzal a pöfeteggel!

- De hát, mivel vívta ki az idős professzor ezt az ellenszenvet? – adtam elő az ártatlan értetlenséget. – Nekem úgy tűnt, hogy becsülettel segíti a kutatásainkat.

- Azt is csak azért csinálta, hogy a tudását fitogtassa. Nincs nekünk erre szükségünk, hidd el, bogaram!

- Jól van, ahogy gondolja – adtam meg magam, hátradőlve az irodai székemen, feldobva a lábam az asztal szélére. – Megfelel a PhD hallgató is, ha ragaszkodik hozzá.

- Ragaszkodom.

Ittam egy nagy kortyot a kávéból, mire köhögni kezdtem, és egyből visszatettem a bögrét az asztalra.

- Pfuj, ez borzalmas! Egy híg, ízetlen lötty, semmi ereje...

- Ezt írta fel az orvos, nem szabad erősebbet fogyasztanom.

- De miért kell nekem is ilyen mosogatólét innom?!

- Mert annyira ügyetlen voltál, hogy magadra uszítottad Csen Lan gyilkosát az étteremben. És mert nem fogok kétféle kávét főzni kora reggel csak a te kényeskedésed miatt!

Rosszul leplezett undorral az arcomon behúztam egyben a kávé maradékát, hogy minél kevésbé érezzem az ízét.

- Oké, én akkor most átmegyek a nagyvárosba – jelentettem be aztán. – Megpróbálom kipuhatolni, hogy tényleg sumákol-e Walter Olcott bélyegszakértő. És veszek útközben egy normális kávét!

*

Paul Neathery bélyegkereskedése éppen ideiglenesen zárva tartott délelőttre kirakat-átrendezés miatt, de az egyik segédasszisztens Neathery kérésére beengedett. A rozsdabarna zakót és felvasalt gallérú, krémszínű inget viselő tulajdonos maga is elfoglalt volt a boltja csinosításával. Az egyik felnyitott fedőlapú üvegvitrin mellett állt, és az árukínálatát rendezte egy ezüstösen csillogó bélyegcsipesz segítségével.

- Nocsak, Miss Lorne! Nem számítottam újabb látogatásra. Még mindig az öngyilkosság ügyében vizsgálódik?

- Úgy tűnik, bonyolultabb, mint amilyennek elsőre tűnt.

- Mi teszi bonyolulttá? – Eligazított egy bélyeget a bársonnyal kipárnázott felületen.

- Az, hogy kétlem, hogy Csen Lan valóban megölte volna magát.

- Kétli?

- Szerintem, gyilkosság történt.

Neathery felpillantott a munkálatból, de nem tűnt különösebben megrendültnek.

- Micsoda szörnyűség! – válaszolta lagymatagon. – Ki öl meg egy ilyen bájos, kedves asszonyt? Legalábbis itt nálam a boltban mindig csendes, mosolygós és illedelmes volt. Nem tűnt olyannak, mint aki ellenségeket gyűjt.

- Mindenkinek lehetnek titkai, nem igaz?

Neathery visszafordult a vitrin átrendezéséhez, és távolságtartó udvariassággal szólalt meg újra, tekintetét a bélyegeire szegezve:

- Feltételezem, szüksége lenne arra, hogy új kérdésekre válaszoljak, azért jött ide. Jól gondolom?

- Jól.

- És mi lehet az, amit eddig nem árultam el?

Közelebb léptem hozzá, és odatámaszkodtam a szomszédos vitrin sarkára.

- Kíváncsi lennék arra, hogy megbízik-e Mr Olcottban.

Kijelentésem hatására a bélyegkereskedő mozdulatai láthatóan lelassultak a bélyegek rendezése során.

- Ezt már firtatta a múltkor is, és csak azt tudom elismételni, amit akkor is mondtam. Walter az egyik legjobb szakember, akit ismerek. Tisztelem.

- Várjon, várjon! Félreértette a kérdést. – A kezem intésével jeleztem, hogy ne lovallja bele magát túlságosan Olcott szakmai dicsőítésébe. – Nem arra vagyok kíváncsi, hogy bélyegek terén mennyire bízik meg a szakértőjében. Azt szeretném tudni, hogy emberileg milyen a viszonyuk.

- Emberileg?

- Jó embernek tartja?

Neathery újra felgyorsulva, rutinosan pakolászta a bélyegeket hajszálpontos sorba.

- Walter elég nyers és kellemetlen természetű tud lenni, de ez csak a felszín – magyarázta közben. – Ne hagyja, hogy a látszat megtévessze! Kétségem sincs afelől, hogy a riasztó külsőségek egy szilárd jellemet takarnak. Igen, szerintem Walter jó ember, és kifejezetten megbízható.

- Igazán? Még akkor is, amikor üvegszámra vedeli az olcsó piát?

Neathery mozdulata az egyik bélyeg sarkának eligazítása közben az eddigieknél is gépiesebbre sikeredett. Nem adott választ, némán folytatta a rendezkedést. Így hát, én beszéltem tovább:

- Felettébb furcsa szóhasználatnak tartom a „szilárd jellem” kifejezést egy olyan iszákos, zavaros elméjű alak esetén, aki alapvető múltbéli történeteket sem tud következetesen előadni. És ne tegyen úgy, mint ha nem tudná, hogy a bélyegszakértője egy szétcsúszott alkoholista! Mert ha én két látogatás alatt észrevettem ezt, Önnek biztos, hogy látnia kellett az évek során!

A férfi szünetet tartott a bélyegek elhelyezésében, miközben növekvő hidegséggel a hangjában rám szólt:

- Megtenné, hogy mérsékeli a Walterre használt jelzőket? Sértőnek és provokatívnak érzem ezt a hangvételt egy általam nagyra becsült kollégával szemben.

- Sértőnek és provokatívnak is szántam. Miért véd valakit, aki könnyen lehet, hogy a napi szinten végzett munkája során is súlyos hibákat vét? A vak is látja, hogy már rég alkalmatlan egy ilyen nagy felelősséggel járó munkakör betöltésére!

- Téved. Walter máig kiemelkedő teljesítményt nyújt a szakmájában.

- És azt is elképzelhetetlennek tartja, hogy egy-két sötét ügyletbe keveredett?

- Teljességgel elképzelhetetlennek tartom.

- Soha fel sem merült Önben ilyesmi?

- Nos, ha fel is merült, az is csak saját magam miatt volt.

- Saját maga miatt?

- A saját rosszhiszeműségem és negatív üzleti tapasztalataim miatt. Tudja, túl sok ügyeskedéssel és gerinctelenséggel találkozom a munkám során, és előfordul, hogy ezt olyan emberekre is kivetítem, akik nem érdemlik meg. Nem vagyok hozzászokva, hogy egy kollégám olyan egyszerű és egyenes legyen, mint Walter. Talán már túl régóta dolgozom az üzleti élet folyton változó, kiszámíthatatlan világában. – Neathery befejezte az utolsó bélyeg eligazítását is. – Walter arra emlékeztet, amikor a boltom megalapítása előtt még én is csak hétköznapi, nyugalmas életet szerettem volna élni a kis gyűjteményemmel. Nem gondoltam volna, hogy egyszer majd milliomosokkal ülök a tárgyalóasztalnál, és több ezer dolláros tételek röpködnek a levegőben, mint hópelyhek a szélben.

A férfi elhallgatott. Vártam, hátha még hozzá akar tenni valamit, de amikor semmi mást nem mondott, egy idő után nekiszegeztem:

- Jobban tenné, ha megfontolná, kiért áll ki. Ha Mr Olcott elkövetett egy súlyos hibát a múltban, az Önt is magával sodorhatja.

- Ezt most fenyegetésnek szánja?

- Annak hangzik?

Neathery határozott mozdulattal visszacsukta a vitrin üvegfedelét. A csattanás után beálló csendben keményen koppant a férfi minden szava:

- Kisasszony, nem tud nekem olyasmit mondani, amivel elbizonytalaníthatna. Ön csak a külsőségek alapján ítélkezik, és nem ismeri Waltert. Én igen. Nincs az a kétes vádaskodás vagy önös érdek, ami miatt kihátrálnék mögüle.

*

Hangos kopogásra riadtam fel. Már visszatértem az irodámba, és egy válóperes ügyhöz szerkesztettem virtuális térképet, hogy a leghatékonyabban követni tudjam egy megbízóm feleségét és újdonsült szeretőjét titkos légyottjaikra. Éppen lefagyott a navigációs program, én pedig fáradtan az asztallapra dőltem, és elnyomott az álom pár percre. Ekkor ébredtem a vehemens kopogtatásra.

Helyre söpörtem kócos, tűzvörös tincseimet, majd ajtót nyitottam az érkezőnek. George Roots állt ott. A hórihorgas botanikus most is növényfoltos munkaköpenyét és gumicsizmáját viselte. Az arca minden eddiginél feldúltabbnak tűnt. Iszapszínű, barnászöld szemét elhomályosították a felkavart érzelmek, és reszkető kézzel kapaszkodott az ajtófélfába, mintha abban sem lenne biztos, hogy támasz nélkül talpon tud-e maradni.

- Segíthetek? – kockáztattam meg a kérdést.

A férfi – miután körbenézett, és ellenőrizte, hogy egyedül vagyok-e – bebotladozott az irodába. Rárogyott a látogatói székre.

Követtem, majd leültem vele szemben.

Idegesen tördelni kezdte vékony ujjait, amikor megszólalt:

- Ugye, elárult? Ellepték a rendőrök az üvegházamat, és berendeltek ma estére az őrsre.

- Én voltam. Mégis, mit várt?

A férfi ajka elnyílt, és most már végképp minden csepp vér kifutott az arcából, ahogy felfogta, hogy szörnyű gyanúja beigazolódott:

- De hát, betartottam a megállapodásunkat! Azt hittem, megbízhatok Önben.

- Rosszul hitte.

- Mi lesz most velem? - Roots remegő kezébe temette az arcát. - Hogy tehette ezt?!

- Talán akkor kellett volna gondolkodnia, amikor üzletelni kezdett a Sárkányokkal, nem most kétségbeesni.

- Hát nincs szíve?! Halálra ítélt! Hiába tagadnék, hiába nem mondanék egy szót sem a rendőröknek, Cung Taóék rá fognak jönni, hogy én szúrtam el... Meg fognak találni. Végem van. Végem...

- Lássa be, mindig is tudta, hogy rosszul fog végződni.

- Én... én... – Roots hangja megbicsaklott, és a halántékára préselte a tenyerét. Egy időre elhallgatott. Csak utána folytatta, újraéledő indulattal: - Nem ártottam semmit Önnek! Miért csinálja ezt velem?

- Talán én csempésztem védett növényeket az országba?

- Lehet, hogy hibáztam, de ez nem ok arra, hogy tönkretegyen! Az egész életemet! Még ha Cung Taóék meg is kegyelmeznek, akkor is mindent elveszítek. A becsületemet, a szabadságomat, a szakmai hírnevemet...

- Nem volt ebben semmi személyes. Szükségem van néhány információra a nyomozásomhoz, amit csak így szerezhetek meg. Ennyi. De ne keseredjen el! Nem fog semmit elveszíteni, ha ügyesen játssza le a játszmát. Ha akarja, segítek is pár jó tanáccsal.

- Mégis mi maradt nekem? Mit tehetnék? Nincs semmi...

- Ne jajveszékeljen már, hanem figyeljen! Adok egy névjegykártyát. Egy védőügyvédé, akivel nemrégiben akadtam össze. Felhívja ezt az embert, és elmondja neki, mi történt. Én már beszéltem vele, képben van. Szóval, ő tudja, mi a teendő, és segíteni fog Önnek.

- De... de hát... mégis hogyan segíthetne?

- Egyszerűen. Kijár egy titkos alkut a rendőrségnél. Ön hajlandó lépre csalni a Keleti Sárkányokat egy üzletkötésnél, és segít a rendőröknek felfejteni a csempészhálózatot, a zsaruk pedig cserébe nem feszegetik, hogy a tiltott orchideák miért voltak illegálisan az üvegházában.

- De... de... Cung Taóék meg fognak ölni...

- Nyugi, nem lesz gond, ha mindent úgy csinál, ahogy mondom. Már arról is tájékoztattam az ügyvédemet, hogy vigyázni kell, hogy egy Zacharias Mane nevű rendőr ne tudja meg az alku részleteit. Felhívtam egy nyugdíjazott rendőr ismerősömet, és megkaptam tőle Mane nevét. Ugyanis anno ezzel a Mane nevű kollégával hozatta ki nekem a Keleti Sárkányokkal kapcsolatos iratokat az irattárból. És Feng Cung Tao egészen pontosan értesült az irattári kutakodásról; még arról is, hogy a nyugalmazott kolléga nekem kérte ki Mane-től az aktákat. Ez csak úgy lehetséges, ha Cung Tao magától az eljáró rendőrtől értesült erről. Tehát, Ön beköpi az ügyvédje segítségével ezt a Mane nevű fickót is, hogy a rendőrök lefolytathassanak ellene egy átfogó belső ellenőrzést, mert információkat szivárogtat ki a Keleti Sárkányoknak. A nyomásra Mane hajlandó lesz együttműködni, és olyan alaposan átverhetik a Sárkányokat, ahogy az annak rendje és módja. Teljes mértékig el tudják titkolni előlük az Ön szerepét. Ne féljen, ezek tuti tippek! Ha ennyi hasznos infót ad át, a rendőrség egészen biztos hajlandó lesz félrenézni a pitiáner virágvásárlásokkal kapcsolatban.

Roots arca nem derült fel szavaim hallatán, sőt, még a szája sarka is idegesen rángatózni kezdett.

- Sosem leszek képes keresztülvinni egy ilyen szövevényes tervet! – hördülte.

- Ne parázzon már, mindenről kiokosítottam az ügyvédemet, és ő nem egy elveszett gyerek! Simán elintéz mindent. Önnek csak annyi a dolga, hogy mindenben kövesse a tanácsait, és ha a Sárkányok firtatnák, eljátssza előttük, hogy orgazdaság gyanúja miatt kemény eljárás folyik Ön ellen a rendőrségnél. Cung Taóék azt fogják hinni, hogy egy névtelen füles alapján hurcolják meg, és nem fogják sejteni, hogy együttműködik a rendőrséggel. Hiszen még azt is látták, hogy valaki bujkált egyik éjjel az Ön üvegházában! Még ha az ügyetlensége számlájára is írják a lebukást, egy ilyen kis horderejű kudarc miatt akkor sem fogják komolyan bántani. Jóval durvább ügyleteket folytatnak; egy kistételű virágcsempészés felsülése meg sem kottyan nekik. Arról pedig gondoskodunk, hogy a pontos szerepére ne jöhessenek rá. Jó?

Roots megdörgölte a homlokát:

- Nem is tudom, hogy mit kellene most éreznem. Tudja, a szívem mélyén évek óta vágyom arra, hogy kikerüljek ebből az ördögi körből. Hogy megtörjön... de... de nem vagyok rá képes. Nem vagyok rossz ember. Nem akartam ártani. Csak... azok a szép... gyönyörű virágok...

Egy szipogással elhallgatott. Nem törtem meg a csendet, hanem hagytam, hogy összeszedje magát. Roots hamarosan újból megszólalt:

- Nagyobb társaságban egyszer egy ismerősöm említette... már nem is emlékszem, ki volt az. Csak az rémlik, ahogy elkaptam pár mondatot a Keleti Sárkányok üzleteiről. És... és hogy egy Csang Kiu nevű emberrel kell beszélni az étteremben. – A férfi a szeme sarkát kezdte nyomkodni. - Egyetlen apró növénykét akartam behozatni Dél-Kínából. Egy kutató ismerősöm találta, de nem merte kivinni az országból, mert törvény tiltotta. Ott volt az a gyönyörű virág... és több ezer mérföld választott el tőle. Nem bírtam elviselni a tudatot. Megkerestem Csang Kiut... Olyan volt ez, mint egy örvény! Beszippantott. Nem tudtam leállni. Úgy sajnálom...

- Jól van, jól van, szedje már össze magát! – próbáltam biztatni.

- Belefáradtam. Annyira elfáradtam... Néha már csak azt kívánom, hogy legyen vége.

- Na, látja? Erre most itt a lehetőség. Az orchideabiznisz lebukása jó ürügy arra, hogy problémamentesen megszakíthassa a Keleti Sárkányokkal az üzleti kapcsolatot. Valószínűleg ők maguk sem ragaszkodnak majd a további kockázatvállaláshoz, és nem adnak el több árut az üvegházának. Ha elég jól játssza a szerencsétlenül lebukott vevő szerepét, nem lesz gond.

Roots reszketegen bólintott.

- Szerintem akkor most már tudja, mi a feladata – zártam le a beszélgetést, és a férfi kezébe nyomtam a védőügyvédem névjegykártyáját. - Ja, és még valami. A rendőröknek el ne merje mondani, hogy én adtam ezeket a tanácsokat! Jobb, ha tudja, hogy az itteni rendőrkapitány a szeretőm, és mindenről tájékoztat, ami rendőri berkekben történik. Szóval, ha Ön megpróbál bekavarni, rögtön értesülni fogok róla, és nem ajánlom, hogy ez bekövetkezzen! Különb emberek is próbáltak már kikészíteni, de mint látja, nekik nyomuk sincs, én pedig itt vagyok épen-egészségesen.

Rázártam Roots hideg, remegő ujjait a névjegykártyára, és megszorítottam a kezét, hogy életet leheljek belé.

27. fejezet: Veszély

Leparkoltam nem messze a szakértői labortól, majd becsöngettem. Walter Olcott egy bosszús ránccal a homlokán nyitotta ki a rozzant ajtót:

- Már megint maga az?

- Jó reggelt! – köszöntem üde frissességgel. – Bemehetek?

Olcott kedvetlenül sandított rám:

- Feltétlenül be akar jönni?

- Hát, talán alkalmasabb lenne bent beszélgetni.

A púpos férfi morrant egyet, aztán félrehúzódott az utamból.

- Köszönöm. – Besiettem kanárisárga szövetkabátomban és lila csizmámban, tökéletes kontrasztjaként az elém táruló árnyas, dohos zugnak.

- Mit akar újra itt? – érkezett a nem túl barátságos kérdés.

- Hallottam ezt-azt, és jó lenne, ha váltanánk pár szót róla.

Körbenéztem az üveglencsékkel, bélyeges szakkönyvekkel, asztalkákkal telezsúfolt helyiségben, és megállapítottam, hogy szokás szerint nincs szabad hely, ahová leülhetnék. Így megálltam nem messze a bejárattól, és szembefordultam a bélyegszakértővel.

- Miféle ezt-azt? – vakkantotta Olcott. – Ha egy idétlen szóbeszéd miatt jött ide...

- Elég megbízható forrásból származnak az értesüléseim. Jártam Paul Neathery bélyegüzletében, és ő mondott egy érdekeset.

- Ugyan mit?

Tartottam egy kis hatásszünetet, majd előálltam a blöffömmel:

- Mr Neathery először nem akart erről beszélni, de sokáig forszíroztam a témát. Végül bevallotta, hogy elképzelhetőnek tartja, hogy Ön belefolyt mostanság egy kétes ügyletbe.

- Paul ilyet mondott? – Olcott egyébként is beteges arcszíne most konkrétan hamuszürkére váltott.

Aha, szóval elevenére tapintottam. Remek.

- Némi hezitálás után tett így – folytattam a hazugságomat gondosan megjátszott, szinte aggódó arckifejezéssel. – Nem örült, hogy erről kell beszélnie, de nyilván úgy látta, nincs más választása. Kitartóan kérdezgettem.

- És... és igazán ezt mondta?

- Pontosan.

A bélyegszakértő elfordult, hogy felvegyen egy félig üres üveget az egyik polc mellől.

- Nos, akkor Paul tévedett – morogta maga elé. – Nincs más mondanivalóm ezzel kapcsolatban.

- Nem lehet, hogy Mr Neathery azért állt elő a váddal, mert neki magának van takargatnivalója?

- Nem.

- Sosem merült fel Mr Neathery neve kétes ügyletek kapcsán?

- Nem tudok róla. Paul kiváló üzleti érzékkel rendelkezik, de ebben nincsen semmi törvénytelen.

- Akkor miért vádolta meg Önt a kérdéseim hatására?

Olcott nem válaszolt rögtön, csak az üveggel csörömpölt, ahogy reszkető kézzel helyet csinált a letételéhez az egyik telezsúfolt asztalka sarkán.

- Talán csak nem akarta, hogy rossz fényt vessek a jól menő kereskedésére, ha mégis kiderül rólam egy zűr – mondta aztán reszelős hangon, nem nézve fel az üveg igazgatásából. – Végül is, megértem. Meglehet, hogy én is ezt tettem volna a helyében, ha én lennék egy felfutott üzlet sikeres tulajdonosa, ő pedig egy lecsúszott, szánalomra méltó senki.

- Így látja saját magát?

Olcott csak mordult egy érthetetlen szót válaszul, majd kitöltött magának egy pohár italt. Aztán elfordulva tőlem, leült vodkát iddogálni a sarokban egy könyvkupac tetejére.

Egy darabig hallgattunk.

- Figyelemre méltónak tartom, hogy ilyen hamar elhitte, hogy Mr Neathery kapcsolatba hozta volna egy kétes üggyel – szólaltam meg aztán. – Ugyanis valójában egy szemernyi kétséget sem fogalmazott meg, és kerekperec kijelentette, hogy tűzbe tenné Önért a kezét.

Olcott felnézett, és a sötét, magába zuhant keserűség, ami azóta felhőzte a vonásait, amióta előadtam a bélyegkereskedő vádaskodását, most egyből megenyhült.

- Én csak... – Megköszörülte a torkát, majd zavartan motyogva magyarázkodni kezdett: – Logikusnak tűnt, hogy Paul nem állna ki értem, ha... ha úgy érezné, hogy az nem kedvez a boltja jó hírének. Egyáltalán... nem is értem, hogy maga meg mi az ördögért hazudik ilyet, ha egyszer Paul nem ezt mondta!

- Kíváncsi voltam, hogy mennyire hamar hinné el, hogy Mr Neathery ilyesmit állított.

- Mire céloz ezzel?!

- Arra, hogy azért vette magára és fogadta el habozás nélkül a rágalmat, mert nem alaptalan.

Olcott lehajtotta a fejét, és egy kis ideig szótlanul bámult a szutykos padlóra.

- Rendben, igaza van – ismerte el végül. Visszaemelte rám tekintetét, és féloldalas, csapott szemébe tompa bánat költözött. – Akad valami... amit nem szívesen reklámozok.

Ivott egy újabb kortyot, aztán folytatta:

- A... a pályafutásom elején, amikor még nem dolgoztam együtt Paullal, volt pár kínos ügyem. Szakmai dolgok. Semmi komoly... de többfelé beszélték rólam, hogy némi kenőpénzért cserébe hajlandó vagyok „igazítani” a szakvéleményemen. – Behúzott még egy kis vodkát, aztán megtörölte a száját koszfoltos inge ujjába. – Meg kell értenie, hogy nem vagyok bűnöző alkat! Sosem azért tettem, hogy nagy vagyont szerezzek... Csak fizetnem kellett a tanulmányaimat, és tisztességes ügyfelem alig-alig akadt. Nem kaptam rendes megbízásokat. Már bármit elvállaltam volna, rákényszerültem. Ilyen külső adottságokkal nem sok esélyem volt becsületes munkára. Szóval, egy-két információt néha kicseréltem. Egy-két értéket módosítottam... Nem volt nagy pénzekről szó. Csak kisebb összegekről...

Elmormolt szavai lehalkultak, és újból nagyot kortyolt a poharából. Aztán erősebb, tisztább hangon szólalt meg:

- Paul keresztülnézett ezeken a régi botlásokon. Nem akart hallani róluk. Azt mondta, hogy nem érdekli a múlt, és nem is akarja tudni, honnan jöttem. Csak az érdekli, hogy mit tudok kihozni magamból, ha lehetőséget kapok rá. Hitt bennem. Igazán hitt.

Nem válaszoltam rögtön, hanem eltöprengve csavargattam az egyik hajtincsemet az ujjam köré. Aztán azt kérdeztem:

- Sosem érte utol a múltja?

- Nem. Tíz éve volt ez. Azóta továbbléptem. Már van elég bevételem, és elrendeztem az életemet. Azóta már... minden rendben.

- Igazán? Hát, én ebből a bájos kis hepiendből nem sokat látok. – Célzatos pillantást vetettem a vodkás üvegre.

- Erre nincs mit mondanom. – Olcott csak ennyit felelt, és elfordulva iszogatott tovább.

*

Carolina már a férje huszadik zakóját varázsolta elő a szekrényből. Ott álltunk a széles bútordarab előtt, és az asszony a kérésemre engedte, hogy átkutassam Mr Bonton összes felsőruházatát.

- Tudja, nem értem, hogy hogyan láthatott egy szemtanú a Csen házban pont olyan zakót, mint a férjéé – töprengtem hangosan. – Elhiszem, hogy Mr Bonton nem járt át Csen Lanékhoz, és nem hagyta el ilyen hanyagul a ruhadarabját. Akkor viszont hogyan került oda? Kétlem, hogy véletlen egybeesés lenne, hogy egy rikító, színes zakót láttak, és a férje, aki egyben Csen asszony szemközti szomszédja, pont ilyeneket hord.

- Nem tudom, Fridácska – tárta szét a karját Carolina. – Az nem lehet, hogy másé volt? Edgarnak jó stílusa van, bárki megirigyelhette, és leutánozhatta. Lehet, hogy divatot teremtett.

Erre inkább nem mondtam semmit, hanem folytattam a zakók vizsgálását. Hátha találok más hasznosat is a zsebekben, nem csak a Keleti Sárkányok nevű étterem címét.

Sajnos, kutatásom hiábavalónak bizonyult. Egy jó félórányi eredménytelen turkálás után sem leltem érdemlegeset Edgar Bonton zsebeiben.

- Na, jó, köszönöm, elég lesz ennyi – jelentettem ki, amikor Carolina már a fehérneműs fiókokat kezdte kirángatni, hogy ott is szétnézhessek. – Azt hiszem, nem szükséges tovább kutakodnom.

Az asszony szerencsére abbahagyta a fiókok kihúzását.

- Akkor hogyan tudnék segíteni? – perdült mellém.

- Lenne itt még egy feladat. – Magam elé vettem lila lakktáskámat, és keresni kezdtem benne.

Végül is, a jegyzetei szerint Glasby csak azt kérdezte meg a szomszédoktól, hogy az öngyilkosság előtti hetekben láttak-e kínaiakat sündörögni a Csen-ház körül. Érthető módon a jóval régebbi eseményeket kevésbé firtatta. Tehát, nem kizárt, hogy akadt Csen Lannak egy-két olyan kínai ismerőse korábbról, akiket a szomszédok nem említettek.

Elővettem a tabletemet, és betöltöttem rajta a Keleti Sárkányok bűnözői hálózatából általam kiválasztott nyolc személy fotóit.

- Megtenné, hogy végignézi nekem ezt a pár felvételt? Hátha felismerne egy-két jómadarat.

Carolina nekiállt a fotókat tanulmányozni. Először tanácstalanul pislogva haladt végig a sorokon, és nem gyúlt felismerés fénye a szemében. Aztán viszont visszapörgette a képfájlokat az egyik bűnöző rendőrségi felvételeihez. Azok közül is egy tetkóról készült fotóhoz. Sötét sárkány képe egy mellkason. A nő rábökött a tetoválásra feketére lakkozott körmével.

- Ez a sárkány néha járni fog az utcánkban. Mindig gőgösen felszegi az állát, és nem köszön. Lanhoz megy.

Nem törődtem a zavaros igeidőkkel, hanem mohón rákérdeztem:

- Mikor volt ez?

- Régen. Már nem emlékszem pontosan.

- És milyen gyakran fordult meg a fiatalember a Csen-házban?

- A sárkány? Havonta. Kéthavonta. Ilyesmi. Már rég nem láttam.

Nocsak. Elgondolkodva a táblagépem képernyőjén elterülő fényképre révedtem. A fekete sárkányos tetkó Csang Kiué volt, Feng Cung Tao egyik legmagasabb besorolású emberéé, akit az üvegházban is láttam, lánccal a csuklója körül, legombolt ingben. Hm. Úgy tűnik, több az összefonódás Csen Lan és a Keleti Sárkányok múltjában, mint ahogy azt Cung Tao előadta az éttermében.

- Ezt már elmondtam annak a háborús veteránnak is – jegyezte meg Carolina váratlanul. – Miért nem adta át? Külön megkértem rá, hogy mondja el neked is, mert te szimpatikusabb vagy, mint ő azzal a gyanús sántikálásával. Benned megbízom, míg benne cseppet sem.

- Mi... micsoda? – Felkaptam a fejem, és éreztem, hogy a szívem kihagy egy ütemet. - Beszélt Stephan Glasbyvel?!

- Tegnap járt itt. Ő is a sárkányról kérdezett.

- Beengedett egy idegent? – Még egy lélegzetvételnyi ideig lefagyva bámultam rá, aztán kapkodva körbenéztem, és elkezdtem felforgatni a jósló asztalkára pakolt dísztárgyakat. – Direkt kértem, hogy legyen kifejezetten óvatos!

- De hát, miért lettél ideges? Hiszen együtt dolgozol vele, nem?

- Hagyott itt bármit Mr Glasby?! – kérdeztem emelt hangon, válasz helyett. – Enni- vagy innivalót?

- Nem.

- Ettek vagy ittak, amíg itt volt?

- Megkínáltam egy csésze teával. Olyan kellemes kis cseresznyevirág ízesítésű...

- Ön is ivott?!

- Persze, egy kis teát. Én is abból a finom cseresznyevirág...

A pulzusszámom megugrott, és félredobtam az éppen felkapott kártyapaklit. A lendület ismét belefojtotta a tea ízesítésével kapcsolatos eszmefuttatást az asszonyba.

- Egy kis teát? – visszhangoztam még hangosabban. – És Ön kiment a szobából, amíg az asztalon volt a teás csészéje?

- Hát, talán egyszer... Hoztam rajzlapot a másik szobából, mert a veterán megkért, hogy rajzoljam le neki, hogyan nézett ki pontosan a sárkány.

- Atyaég! A „legyen elővigyázatos” kifejezésből Ön mégis melyik részt értelmezte így?!

- De... de most mi a baj... – hebegte Carolina teljes értetlenségben.

Vettem egy nagy levegőt, és igyekeztem lehiggadni.

- Jó, figyeljen! Ne ijedjen meg! – Megszorítottam a kezét. – Most bemegyünk Tonyhoz a kórházba, és beszélünk vele. Megvan még az a csésze, amelyikből ivott?

- A mosogatókagylóban. Még nem mostam el, mert kétnaponta szoktam mosogatni. Emeli a konyha asztrális energiaszintjét, ha...

- Értem, értem – szúrtam közbe, és kirohantam a konyhába. Előhúztam a táskámból egy bizsu nyakláncom műanyag tasakját, és belesöpörtem a zacskóba a fehér, kék csíkkal szegélyezett porceláncsészéket a mosdókagylóból. Aztán visszasiettem Carolinához, aki már sápadtan, reszketve állt a szoba közepén.

- A veterán megmérgezett tegnap?

- Nem tudom, de muszáj ellenőriztetnünk. Még nem vagyok azon a pontján a nyomozásnak, hogy bárkit százszázalékos biztonsággal kizárhassak – attól függetlenül, hogy megvannak a saját tippjeim. Jöjjön!

Karon fogtam, és az ajtó felé tereltem.

- Miket kérdezett Mr Glasby pontosan? – kérdeztem rá, már úton a kocsi felé.

- Azt mondta, hogy tudja, hogy láttam a sárkányt Lan házánál, és kérte, hogy idézzek fel mindent róla. Arra is megkért, hogy rajzoljam le. Ellenőrizni akarta, hogy ugyanarról a sárkányról beszélünk-e.

- Csak a sárkánytetkós pasasról kérdezett?

- Neki is azt mondtam el, amit neked.

Amikor a nő az összepréselt ajkamra pillantott, riadtan megkérdezte:

- Ugye, nem okoztam bajt?

- Ön nem csinált semmi rosszat.

További beszéd nélkül betuszkoltam a csotrogány anyósülésére, majd én is bepattantam. Elszáguldottunk a kórház felé, amennyire a jármű bírta.

*

Miután Carolinát és a teás csészéket Tonyra bíztam, és a lelkére kötöttem, hogy alaposan vizsgálja ki, nem mérgezhették-e meg bármelyik csésze tartalmát, elcsörömpöltem a kocsironccsal a Csen-házhoz. Ott dolgozott ugyanis az asszisztensem a kínai PhD hallgatóval Csen asszony papíros fiókjainak ellenőrzésén és a rokonok felhívásán.

Mindig furcsa érzéssel töltött el, amikor beléptem a házba, mert olyan sokszor néztem már át a róla készült fotókat. Mintha összefutnék egy híres tévés személlyel. Ezerszer láttam már a képernyőn, de mégsem ismerem személyesen. Na, a Csen-házban mászkálni is ilyen érzés volt. Minden részlet ismerősen hat, pedig alig párszor jártam itt.

Bementem abba a helyiségbe, ahol Csen asszony a bélyegalbumait tartotta, és rábukkantam az asszisztensemre meg a PhD hallgatóra, ahogy egy nagy kupac boríték címzéseit válogatják át éppen.

- Helló! – Bemutatkoztam a kínai lánynak, majd közöltem: - Szükségem lenne egy kis segítségre. Az alábbi mondatot kellene nekem lefordítani kantoni nyelvre: „Tudom, hogy Ön folyékonyan beszél angolul, így szeretném, ha angolul folytatnánk a beszélgetést.” Nem kell az írás, elég a kiejtés, szóban fogom mondani.

Mrs Blackhawk értetlenül döntötte féloldalra a fejét.

- Mire kell neked ez a két mondat kínaiul? – kíváncsiskodott.

- Beszélnem kell Csang Kiuval. És le merném fogadni, hogy ki fogja játszani a vállvonogatós-kínaiul-hablatyolós kártyát.

- És biztos vagy abban, hogy meg bírsz jegyezni ennyit?

Szomszédasszonyom újabb, kétkedő kérdését eleresztettem a fülem mellett.

- Hogy haladnak? – érdeklődtem inkább.

- Zseniális felfedezéseket tettünk – mesélte büszkén az öregasszony. – Végre megtaláltuk a sok papír között a rokonok hamis levelét, amit a rizspárlathoz mellékeltek. Kínaiul van, de ez a kedves hölgy ma este ír majd nekünk egy egészen pontos fordítást. Egyébként nagyjából annyi van benne, amennyit eddig is tudtunk. Javasolják, hogy Lan az ősi tradíció szerint igyon egy kortyot az elhunyt emlékére a hamvasztás estéjén. Azt ecsetelik, hogy ez milyen szép szokás. Meg egy helyi sütemény sütését említik. Lan kedvence volt gyerekkorában.

- Hoppá, hoppá! – pattintottam egyet az ujjaimmal. – Micsoda részleteket tudott a levél írója! Azért ahhoz elég jól kell ismerni egy embert, hogy tudjuk róla, mi a kedvenc gyerekkori csemegéje, nem?

- Elég furcsa. Elküldték a receptet is, és nagyjából jónak tűnik. Mármint, úgy értem, hogy valódinak meg elkészíthetőnek.

- Ezt honnan tudja így ránézésre? Nem sűrűn láttam Önt süteményt sütni...

- Elég sok mindent tudok a sütésről. Szegény jó néhai férjem egyik legjobb barátja a helyi pék volt, és ő számtalan érdekességet megosztott velünk annak idején.

- Ó, igaz, tényleg, ezt már egyszer mesélte egy régebbi ügyünk kapcsán. Remek. Akkor, ezek szerint, van itt egy személyes részlet Csen asszony múltjából és egy valós recept. Szép munka! Ezt csak olyan személy írhatta, aki ismerte Csen Lant és a helyi ételkészítési szokásokat – de legalábbis kellett egy olyan ember segítsége, aki ilyen részleteket tudott. – Eltűnődve néztem a borítékok és iratok kupacait. – Azt hiszem, legjobb lesz, ha sürgősen beszélek Csang Kiuval.

Leültem a padlót borító kerek, vágott szélű, mélybordó szőnyeg sarkára, és várakozásteljesen a PhD hallgató felé fordultam, hogy betanuljam a kantoni mondatot.

*

A Csen-házból távozva a Keleti Sárkányok nevű étteremhez hajtottam. Leparkoltam a csotrogányt egy félreeső utcácskában, aztán elindultam, hogy leskelődéssel töltsem a nap hátralevő részét, azt várva, hogy mikor bukkan fel a tetovált Csang Kiu. A rendőrségi adatok szerint ugyanis a pontos lakcíme ismeretlen. Jobbára ismerősöknél dekkol, de sosem ugyanannál, így az tűnt a legjobb esélynek a találkozásra, ha az étteremnél csípem el.

Miközben körbesétáltam a környéket, hogy kiválasszak egy megfelelő figyelőállást, gondolatban a kínai mondatot ismételgettem, és próbáltam a lehető legpontosabban felidézni a hanglejtést is. Lekötött a kínai mondatok gyakorlása. Egyáltalán nem voltam felkészülve bármilyen váratlan eseményre, ahogy az étterem környékét bejártam.

Az utolsó mellékutcába betérve sötét árny hullt rám. Valaki a hátam mögött előlépett az egyik kapu melletti beugró takarásából, és a következő pillanatban azt éreztem, hogy egy vegyszerbe áztatott, fehér rongydarab tapad a számra és az orromra, elfojtva egy kitörni készülő segélykiáltás útját. Támadóm berántott magával a kapualj takarásába, és utána már nem is fogtam fel mást a környezetemből, csak a rongyot átjáró folyadék hidegségét. Aztán már azt sem. Elsötétült előttem a világ, és eszméletemet vesztettem.

28. fejezet: Zuhanás

Sötétség. Végtelen fekete semmi és tompa rázkódás. Néha mintha hideg fémnek ütődnék. Zúgás hallatszik.

Csak lassan kezdett visszakúszni a külvilág a tudatomba. Homályos, bizonytalan észlelések. A sötét nem akar szűnni. Mintha csak egyre sűrűbb lenne. Mi ez az állandó rázkódás? Mi történik velem? Elkábítottak a Blue Pond utcában, igaz?

Nem tartott sokáig felismernem, hol vagyok, ugyanis utaztam már korábban is gépkocsi csomagtartójában, bár akkor önszántamból bújtam el ott. Most viszont valaki berakhatott. Egy csomagtartó padlóján feküdtem, bepréselve a jármű szűk fémfalai közé. Dohos penészszagot is éreztem, így arra tippeltem, hogy talán a Mrs Blackhawk néhai férjétől szerzett kocsironcs csomagtartójába tömtek be, és abban szállítanak. Na ne! Ez semmi jót nem jelenthet...

Megpróbáltam megemelni a fejem, hátha többet látnék, ám a mozdulat hatására megszédültem, és ismét eszméletemet vesztve zuhantam a csomagtartó kárpitjára.

*

A következő, amit felfogtam, már az volt, hogy ülőhelyzetben vagyok, és előttem egy szélvédő üvegtábláján keresztül kiterül az éjszakai égbolt sötétje, holdfényben fürödve, megannyi csillaggal pöttyözve. És valami iszonyatosan hasogatja a vállamat. Úgy rángat, hasít a vállamnál, mintha félbe akarna szakítani... Mi ez? Miért? Mi...?

Eszembe jutott egy hullámvasút, amin gyerekkoromban ültem, de nem tudtam mit kezdeni ezzel az emlékképpel, csak zavarosan kavargott a fejemben. Megpróbáltam koncentrálni, csakhogy ismét összefolyt előttem minden, és kábán bukott félre a fejem.

Az életösztön azonban ezúttal nem engedte, hogy elájuljak. Éreztem, hogy valami nincs rendben. Küszködve megemeltem az állam, és visszafordultam előre. Szédítő sebesség. Tényleg olyan, mint a hullámvasút. Itt van előttem a kormány, még lehet, hogy irányítani is tudnám... Itt ülök egyedül egy kocsiban, és nem látok utat, csak éjjeli sötétbe burkolózó végtelen lejtőt, és mintha minden egyre gyorsabb lenne...

De mégis, mi ez a fájdalom a vállamnál?!

Ráébredtem, hogy a becsatolt biztonsági öv tép belém ilyen erővel, ahogy az autó az egyenetlen terepen hatalmas csattogással lefelé száguld. A francba is, lefelé gurulok a roncskocsival egy egyre meredekebb hegyoldalban, becsatolva, a sofőrülésbe préselődve a sebességtől!

Fékezni kellene... Gondolkozni még mindig nem bírtam tisztán, de ösztönösen benyomtam a fékpedált. Semmi. A kézifék után kaptam. Megpróbáltam behúzni, de nem volt elég erő a mozdulatban. Újra a fékpedált nyomkodtam a lábammal, de nem vezetett eredményre. Kába voltam, és még az is lehet, hogy megbuherálták a jármű fékrendszerét. Na, nem mintha ez a roncs magától nem produkálna fékezési hibákat. Vagy elbénáztam. Nem tudtam, mi a gond, csak azt éreztem, hogy nem bírok fékezni. Egyszerűen nem ment. Csak a szédülés és az egyre növekvő sebesség...

Majdnem ismét elvesztettem az eszméletemet, de sikerült olyan erővel fókuszálnom a roncskocsi műszerfalán húzódó régi kopásfoltra, hogy tudatomnál maradtam. Tennem kell valamit!

Észrevettem, hogy a kézifék ócska, régi karja kitört a helyéről. Vagy szándékosan kitörhették? Lehetséges? Megtörténhet ez egyáltalán? Annyira zúgott a fejem, hogy nem sok értelmesre tudtam gondolni. Azt viszont beláttam, hogy nincs időm pihenni és megvárni, amíg elmúlik a szédülés vagy a gyengeség. Bármelyik pillanatban nekicsapódhat egy nagyobb fának a kocsi, és az elképesztő sebesség is elég aggasztó. Valószínűleg egyre meredekebbé válik a terep.

Végre sikerült koncentrálnom, és felfogtam, hogy tényleg iszonyatosan gyorsan száguldok egy lejtőn lefelé. Meredek lehet a hegyoldal, ha maga a tehetetlenség ilyen lendülettel rántja lefelé a járművet. Hiszen a kocsinak nem járhat a motorja – legalábbis én nem nyomom a pedálokat, az biztos, és ilyen szédelegve, köves talajon csattogva nem fogom fel a motorhangot, ha hallatszik is. Vagy lehetséges, hogy mégis jár a motor? Mintha az egyik csizmám be lenne préselve a gázpedálhoz furcsa, természetellenes erőltetéssel... És a lábaimat csak lila nejlonharisnyám vékony rétege fedi az utastérben honoló téli hideg elől. Ki kellene cibálnom onnan a csizmámat, de lehet, hogy elájulnék, ha annyira lehajolnék. Ráadásul, mivel nem tudok fékezni, a kocsi így is, úgy is tovább gurulna lefelé, akár ad gázt a pedál, akár nem. Nem... Nem tudom, mi történik...

Rántottam egyet a kormányon, ám az autó nem fordult. Tönkretették... Semmi sem működik. Leeresztették a kormányfolyadékot is? Ez már nem lehet véletlen meghibásodás! Még kétszer hiábavalóan csavartam a kormányon, de be kellett látnom, hogy nem fogom tudni vele keresztbe fordítani az előre száguldó járművet. Nem tudok megállni. Akkor viszont menekülnöm kell!

A biztonsági övet kicsatolni. Ez a legsürgősebb. Ki kell innen jutnom, mielőtt az autó ütközik egy fával vagy sziklával. Oké. Gyerünk! Biztonsági öv. Igyekeztem összpontosítani, és nehezen koordinált mozdulatokkal a biztonsági övem csatját kerestem. Egy darabig csak tehetetlenül tapogatóztam, aztán viszont végre megtaláltam a nyomógombot, és egy várva várt kattanást követően működésbe hoztam. Szerencsére éppen nem rántott rajtam nagyot a kocsi, ugyanis jól számítottam ki a gombnyomás ütemét, és akkor indítottam el, amikor a jármű a lejtő viszonylag egyenletes szakaszára ért. Így sikerült kioldanom az övet, és lerángattam magamról.

A következő pillanatban rázuhantam a kormányra egy bukkanón átzöttyenve. Egy műszer nekicsapódott a homlokomnak is, de az éles fájdalmon kívül nem sokat fogtam fel belőle.

- Gyerünk, gyerünk! – sziszegtem, hogy az ismét rám boruló örvénylő sötétségből visszatérjek a tettek mezejére.

És ahogy minden erőmet összeszedve felnéztem, megpillantottam az éjszakai holdfényben valamit, amitől kihagyott a szívem egy ütemet. Egy sötét törésvonal közelgett. A csavart törzsű, torz kis fákkal és bokrokkal tarkított, kopár lejtő egy széles szakadékba torkollott. Egy szakadék. Vége. Egyből felfogtam, hogy pillanatokon belül a mélybe fogok zuhanni a kocsival együtt.

Úgyhogy kétségbeesett kapkodással az ajtónyitó kilincsnek estem, és beleadtam apait-anyait a mozdulatba, ugyanis a vacak kilincset szédülés nélkül is nehezen lehetett kezelni. Sikerült kellően kifeszítenem, és nyílt az ajtó. Ez az! És most kifelé!

Ám ekkor kiszúrtam a táskámat a hátsó ülés alatt. Egy pillanatra mintha megállt volna velem a világ. Jaj, ne! Ne... Az egyik kedvenc táskám... Benne van minden holmim, a tabletem, a telefonom, a pénztárcám, a legjobb rúzsom, egy fából faragott játék, amit a csincsilláimnak vettem...

Hagytam a fenébe az első ajtót, és hátravetettem magam az ülések között.

Jól van, ezennel beismerem, igaza van Raulnak. Anyagiasabb vagyok a kelleténél.

Fennakadtam az üléssoron, és egy pillanatra megint elsötétült előttem a világ, de aztán átküzdöttem magam derékig. Sikerült megragadnom a lila lakktáska fülét. És akkor már nem volt időm semmire, mert éreztem, ahogy kibillen a kocsi eleje az egyensúlyából, és készül átbucskázni a szakadék peremén...

Vakon hátrarántottam magamat, és kivetődtem a korábban kinyitott első ajtón. Tompa puffanással csapódtam le a szakadék peremét tarkító sziklákra. A roncskocsi pedig – alig egy arasznyira nejlonharisnyába bújtatott lábfejemtől – előre bukva a szakadékba dőlt. Még szinte súrolta a talpamat, mielőtt eltűnt a mélyben.

Fülsiketítő robajjal ért le a szakadék mélyére. Csörömpölés... Biztosan ripityára tört. Apró darabokra...

De nem volt erőm felülni és megnézni. A szédülés úrrá lett rajtam, és a világ teljes sötétségbe borult előttem.

Később magamhoz tértem, és elterülve feküdtem a hátamon, a csillagos téli eget bámulva, magamhoz ölelve a táskámat. Még ebben a pillanatban is képes voltam arra gondolni, hogy a rendőrkapitány most biztosan azt hiszi, hogy már megint rosszban sántikálok. Ugyanis úgy volt megbeszélve, hogy ma este nála alszom, és elég későre járhat.

*

A Hold állásából arra következtettem, hogy még nincs éjfél. Nem lehettem túl sokáig elkábítva az elrablásom óta, legfeljebb úgy három órát, mert már eleve estefelé járt az idő, amikor az étteremhez érkeztem. Jó sokáig eltartott, mire átkutattam Mr Bonton ruháit, bevittem Carolinát a kórházba, és betanultam a kínai mondatokat is a Keleti Sárkányok étterem felkeresése előtt. Talán úgy hét óra felé lehetett. Most meg van, mondjuk, kábé tizenegy. Ez az idő pont arra lehetett elég, hogy az elrablóm előkészítse a roncskocsit a zuhanásra, azaz műszakilag tönkrevágja. Aztán felvontatta a járművet a saját kocsijával – persze, engem a roncs csomagtartójába zárva – egy-két kihalt úton a hegy tetejére, és beültetett a volán mögé. Kiékelte a gázpedált – már ha azt egyáltalán jól láttam olyan kába állapotban –, ráadta a gyújtást, rám vágta a kocsiajtót, és letaszított a mélybe egy szakadék felé. Elképzelhető.

Eltartott egy darabig, mire annyira össze tudtam szedni magam, hogy felüljek. Minden porcikámat égő fájdalom perzselte, ahogy igyekeztem feltápászkodni. Annyi horzsolás borított a rohanó kocsiból való kiugrást követő becsapódás miatt, hogy ezzel szerintem sikerült überelnem eddigi legrosszabb baleseteimet is. Sőt, még azt is, amikor féléve egy pszichopata gyilkos vascsővel összevert! Na, jó, azt azért nem. Az durvább volt, mert súlyosabb sérüléseket okozott, de ez meg olyan megfoghatatlan fájdalomtömeg... Nem is tudtam, hol fáj leginkább, mert akárhogyan próbáltam mozdulni, csak újabb szúrás vagy lüktetés nyilallt belém.

Vártam egy percet, amíg a felkelés miatt felerősödő szédülés elmúlt, aztán elkezdtem felmérni a károkat. Valószínűleg nem tört el semmim, mert igaz, hogy tele vagyok horzsolásokkal, és holnapra valószínűleg változatos színű zúzódások tárháza jelenik majd meg rajtam, de ezek csak felületes sebek. Egyik sem fáj annyira, hogy aggódni kelljen miatta. Megfelelően mozog minden ízületem, szóval ficam sincs. Szuper.

Akkor lássuk az anyagiakat. Óvatosan, térden kikúsztam a szakadék tőlem karnyújtásnyira húzódó szélére, és lenéztem. Elég sötét volt, csak a Hold világított, de annyit így is láttam, hogy a néhai Blackhawk úr kocsijának lőttek. Amennyire ki tudtam venni, a főbb alkatrészek szétrepültek a négy égtáj felé a mélyben elterülő sziklás völgy fenekén, és némelyik még lángolt is. Épp most kezdett kialudni a tűz. Szóval, még az üzemanyagtartály is felrobbant. Fantasztikus.

Elhúztam a szám szélét, és elkezdtem a telefonomat keresni. Lássuk, van-e itt térerő! Jó lenne, ha legalább egy segélyhívást le tudnék adni...

Aztán viszont eszembe jutott, hogy még nem kaptam igazolást arról, hogy a rendőrség végleg megszüntette-e ellenem az eljárást. Valószínűleg az ügyvédem elintézte, legalábbis a Rootsnál tartott házkutatás ezt mutatja, ugyanis az ügyvédem csak ezzel a feltétellel adta volna ki a rendőrségnek a botanikus nevét, de még nem lehetek benne százszázalékosan biztos.

- Hagyjuk a segélyhívást! – motyogtam magam elé. – Még csak az kéne, hogy kiderüljön, megint elhagytam a várost a rendőrségi tiltás ellenére. Arról nem is beszélve, hogy egy papírok nélküli, forgalomból rég kivont ronccsal furikáztam.

Mivel egyébként sem volt térerő, és láttam, hogy a tűz végleg kialszik a kopár sziklák között, nem veszélyeztetve senkit, visszatettem a telót a táskámba, aztán elindultam a hegyoldalban gyalog. Úgy logikáztam, hogy az elrablóm, aki megpróbált a roncskocsival megölni, minden bizonnyal elhagyhatta már a környéket. Hiszen a terve lényege nyilván pont abban állt, hogy balesetnek tűnjön, ezért a jármű letaszítása után mielőbb el kellett onnan pucolnia. És mivel a kocsi viszonylag hosszú utat megtett lefelé a hegyoldalban, mielőtt belefejelt volna a szakadékba, a gyilkos nem is láthatta fentről a sötétben, hogy pontosan milyen sorsra jutottam. Így attól nemigen kellett tartanom, hogy lejön utánam befejezni, amit elkezdett. Azért biztos, ami biztos, magamhoz vettem egy fajsúlyosabb letört ágat. Támaszkodni is hasznos lesz, és jobb híján megfelel rögtönzött fegyvernek.

El kellett ismernem, hogy a kocsis gyilkossági kísérlet zseniális. Az elrablóm még be is csatolt, odatette a táskámat a hátsó ülés alá. Mindent elrendezett, mintha szabályosan vezettem volna, nyugisan, semmi rosszra nem számítva. Döcögök békésen a csotrogánnyal, tervezgetve újabb nyomozási feladatomat, és ekkor egy hegyi úton váratlanul gondjaim támadnak a fékrendszerrel... Egy ilyen roncsnál nem annyira meglepő. Már ha egyáltalán a helyszínelés során meg lehetne állapítani, mi történt, mielőtt lezuhantam a halom ócskavassal a szakadékba. Mert hát, valószínűleg úgy szétmegy a kocsim, hogy sok értelmeset nem lehet kideríteni a halálom okáról. Azon kívül, hogy a vén kocsi bedöglése okozta a bajt. Egyszerű ügy. Nem sok kérdést vet fel. Illegálisan vezettem egy alig használható csotrogányt, vessek magamra. Legfeljebb a véralkoholszintemet megnézik, ha a holttestem nem ég benn a roncsban, és annyi. Ha esetleg mégis komolyabban vizsgálódni kezdenének, akkor talán kimutathatnák a szervezetemből az elkábításomra használt anyag nyomait, de persze, ki tudja, a szer mikorra bomlik el nyomtalanul, vagy milyen állapotban találnak rám, és eszébe jut-e bárkinek ilyen vizsgálatokat végezni... Elenyésző a kockázat.

Ráadásul éltem a gyanúperrel, hogy az elrablóm alapból sem véletlenül választotta az autóbalesetet halálnemül számomra, hanem figyelembe vette azt is, ami annak idején a szüleimmel történt. Ezt igazából bárki tudhatja. Cung Taóéknak rendőrségi besúgója van, és a rendőrségen őrzik a baleset helyszínelési jegyzőkönyvét. Városkánkban pedig kábé mindenki ismeri a sztorit, ráadásul magam sem szoktam titkot csinálni belőle. Egészen biztos, hogy ez is szerepet játszott az autós gyilkossági kísérlet kitervelésében. Az elkövető úgy gondolta, jó kis karmikus büntetés lesz újraélnem az egykori karambol szörnyű traumáját, ha esetleg felfogok még bármit abból, ami velem történik. Ha meg nem, hát annál jobb. Utoljára még bekerülök a helyi híradóba egy újabb tragikus autóbalesettel, aztán vége.

Hát, nem semmi. Találkoztam már cifra példányokkal a munkám során, de azért van olyan foka a rohadékságnak, ami még engem is álmélkodásra tud késztetni.

*

Legalább két-három órán keresztül bandukoltam a göcsörtös, fagyott kövekkel borított hegyoldalban. Igaz, a táskámban tartott körömollóval félbevágtam kötött, lila sálamat, és belebugyoláltam a két sáldarabba a lábfejeimet a gyalogláshoz, de még így sem volt kellemes túra, cipő nélkül. Már átfagytam, mire végre találtam egy országutat, ahol fel tudtam kéredzkedni egy arra poroszkáló kamionra. A sofőr megszánt, nyomorúságos állapotomat látva, és hajlandó volt elfuvarozni a legközelebbi településig. Ott pedig indult egy hajnali buszjárat, ami hazavitt. Útközben írtam Raulnak, hogy elhúzódtak a nyomozói munkáim, és ne haragudjon, de nem érek rá találkozni. Aztán már csak annyi teendőm volt, hogy a városunk határában megkerestem az elrejtett autómat, és hazamentem vele.

Ahogy benyitottam a házamba, másra sem vágytam, csak hogy bedőlhessek az ágyamba, ám elfogott a bizonytalanság. Elrablóm – aki szerintem egyben Csen Lan gyilkosa és Edgar Bonton megmérgezője is – lehet, hogy ki tudta deríteni a címemet. Mi van, ha hamar rájön, hogy életben vagyok, és még ma reggel idejön befejezni a munkát? Nem sok esélyt látok rá, de ki tudja?

Nem kellene itt maradnom. Akkor viszont mihez kezdjek?

Leültem a konvektor mellé, és felmelegítettem átfagyott végtagjaimat. Közben futólag felmértem a sérüléseket a lábfejemen. Szerencsére, nem voltak olyan súlyosak, mint amilyenek lehettek volna egy ilyen kényszertúra után. Jó, hogy aránylag hamar találtam egy utat és egy sofőrt, aki felvett. Nem hiányoztak volna még változatos fagyási sérülések is. Így egy-két tüskeszúráson és felszínes horzsoláson kívül nem sok bajom lett a cipő nélküli, sálba bugyolált lábfejű gyaloglástól.

Aztán vettem egy forró zuhanyt, átöltöztem, majd fogtam a csincsillák hordozóketrecét, és átbotorkáltam vele az asszisztensemhez.

Mrs Blackhawk háziköntösben totyogott elő sokadik csöngetésre.

- Remélem, legszebb álmából vertem fel – közöltem, és a kezébe nyomtam a ketrecet. – Vigyázni kellene rájuk egy darabig.

- Ho... hogyan? Micsoda? – Az idős asszony csak hunyorgott az előszobai lámpa sárga fényében.

- Nem túl biztonságos az otthonom, úgyhogy Önnek kellene felügyelnie a csincsilláimat.

Az öregasszony ekkor vette észre, hogyan nézek ki.

- Jaj, kedvesem, mi az a horzsolás az arcodon? – kezdett egyből sápítozni.

- Semmi nagy gáz nincs, csak... megütöttem magam. Ja, és a férje kocsija egy kissé... lerobbant.

- Ó, lelkem, én megmondtam, hogy veszélyes az a régi ócskaság!

- Nem, nem erről van szó. Csak hát... – Elhallgattam, és tűnődtem, mit mondjak. Végül úgy ítéltem meg, kibírja az öregasszony, ha előrukkolok az igazsággal: - Valaki, szerintem Csen asszony gyilkosa, megtámadott, elkábított, és megpróbált legurítani a ronccsal egy hegyoldalon. Ki kellett ugranom. Szegény autónak... befellegzett.

- Jaj, bogaram...

- Sajnálom. Tudom, hogy a néhai férje kedves régi kocsija volt.

- Ugyan már! Te jól vagy?

- Fogjuk rá. Sajnos, a támadómat nem láttam, mert csak későn tértem magamhoz. Elég bosszantó.

Az asszisztensem aggodalommal méricskélte az arcomon csúfoskodó zúzódást:

- Mi lesz most?

- Vigyázni kellene a csincsilláimra.

- Miért nem jössz be te magad is a jó melegre?

- Nem akarok bajt hozni Önre, inkább messzebbre megyek, ahol a gyilkos kevésbé keresne. Nos, vigyáz akkor Habcsókra, Puszedlire és Kuglófra? – Megkocogtattam az idős nő kezébe nyomott ketrec fémrácsát.

- Legyen! – egyezett bele Mrs Blackhawk. – Karácsonykor úgyis itt volt nálam a fiam, elhozta a három unokámat is. Annyira megörültek annak, hogy hosszú eltűnés után hazatért Gömböc, hogy elkérték pár hétre, tavaszig. Elvitték a kis foximat magukhoz Washingtonba, úgyhogy üres a házam, elfér némi háziállat. Így csak jutányos napi öt dollár szállásdíjat fogok felszámítani... Csincsillánként!

*

Nem mertem Raul szeme elé kerülni ilyen állapotban, mert azonnal rájönne, hogy majdnem megölettem magam, és totál kiakadna. Viszont egyedül maradni sem akartam egy olcsó motelben, így arra jutottam, meghúzom magam középiskolai barátnőmnél, Pattynél.

Patty fárasztó munkanapja levezetéseképpen éppen egy romantikus regényt olvasott, és annyira belemerült, hogy el sem aludt az éjjel, így ébren találta a hajnali csöngetésem.

- Uppsz, Frida, mi történt veled? – Ez volt az első kérdése, amikor meglátott, kezében a rózsaszín borítós regényével ácsorogva a lakása folyosóján.

- Összebalhéztam egy nyomozási alanyommal. Semmi komoly. Alhatnék nálad pár órát?

- Jaj, persze, gyere csak!

Betámolyogtam, Patty kerített egy párnát és egy takarót, hogy ledőlhessek a szófára. Közben elmesélte a regény tartalmát, én pedig fáradtan lehunyt szemmel hallgattam. Nem igazán szeretem a romantikus regényeket, de ez Pattyt sosem tartja vissza attól, hogy megossza velem olvasmányainak minden apró részletét. Utána tüzetesen előadta a főnöke, a nyugdíjba vonuló idős doki helyére érkező fiatal kórboncnok jellemrajzát. A héten randizott vele először.

- És, nálad mi újság? – kérdezte aztán, kristályos orrpiercingjét letéve az éjjeliszekrényére, leengedve feltűzött, rövid, éjfeketére festett haját, alváshoz készülődve. Engem is végre elnyomott volna az álom a párnára hajtott fejjel, de a kérdés felébresztett.

- Küszködöm a fejbe lőtt asszony ügyével – motyogtam álmosan.

- Kiderült, hogy gyilkosság volt-e?

- Az volt, csak nincs semmi bizonyítékom rá.

- És azt sejted már, ki tette?

- Talán, de nem áll össze a kép. Minden olyan bizonytalan. – Félálomban, továbbra is becsukott szemmel megdörzsöltem egy horzsolást a járomcsontomon. - Képzeld el ezt úgy, mintha versenylovak közül rá kellene egyre tenned az összes pénzedet! Lenne egy halvány megérzésed, hogy melyik fogja megnyerni a futamot, de nincsen semmilyen bizonyítékod erre, csak így érzed. És minél tovább tanulmányozod a lovakat, annál nehezebb. Mindegyiknél megfigyeltél már különböző képességeket, előkerültek érdekes infók... A megérzésed nem múlik el, de minél tovább gondolkodsz, annál kevésbé vagy biztos abban, hogy kizárólagosan erre szabad hagyatkoznod. Természetesen, mielőtt minden vagyonodat kockáztatnád, látni akarod, hogy tényleg jó lóra teszel-e. És ehhez kellene még egy tény, ami meggyőz a megérzésed helyességéről. Egy kis részlet vagy akármi... - A szavaim elmosódtak a fáradtságtól.

- És ebben a hasonlatban a lovak a különböző nyomozási szálak, a rájuk tett pénz pedig a határozott gyanúsítás?

- Hát... ilyesmi...

Patty mondott még erre valamit, de már nem hallottam, mert a kimerültségtől elnyomott az álom.

29. fejezet: Elrendezetlen ügyek

Első dolgom az volt másnap, hogy felhívtam az ügyvédemet, és meggyőződtem arról, hogy tényleg megszüntették-e ellenem a rendőrségi eljárást. Miután efelől megnyugodhattam, kocsiba pattantam, és indultam is a nagyvárosba. Sajnos, ezúttal is szabálysértést kellett elkövetnem, mert képtelen voltam rá, hogy magamra csatoljam a biztonsági övet. Annyira fájt a roncskocsi öve által hagyott számos zúzódás, hogy feladtam, és szurkoltam, hogy a zsaruk ne szúrjanak ki.

Útközben ötször is próbáltam hívni Stephan Glasbyt, de nem vette fel. Csak eredménytelenül csörgettem a telefonját.

- A pokolba! – szisszentem fel. Azok után, amiket Carolina mesélt Glasby látogatásáról, nem örültem a férfi eltűnésének. Nem kerestem fel azonban az otthonában, mert biztos voltam benne, hogy nem találnám ott.

Csang Kiu felkutatását is jegelnem kellett egyelőre, mivel tudtam, hogy valaki vadászik rám az étterem környékén. Így inkább más feladattal kezdtem a napot.

Nekiláttam alaposan utánakérdezni a Bonton-mérgezésnél talált bizonyítékoknak.

Az alábbiakat sikerült megtudnom a korábbi nyomozásaim során és az aznap reggeli faggatózásom alapján: a Tony által elemzett mérgezett teakeverék csomagolása szokványos díszpapírból és szalagokból készült házilag. Maga a teafű olcsó, közönséges, bármelyik bevásárlóközpontban beszerezhető feketetea. Össze volt keverve egy házi rovarirtóból kivont méreganyaggal, ami ilyen tömény mennyiségben bénító hatású és halálos is lehet. A vegyszer rendes bolti forgalomban kapható. A belőle készített koncentrátum előállítása igényelhet egy kis szakmai ismeretet, de a Tony által írt szakvélemény szerint nem annyira bonyolult, utánajárással és kellő óvatossággal laikus is elkészíthette.

A Csen Lannak küldött rizspárlat elveszett, már nem tudom megvizsgáltatni. A mérgek tehát nem árulkodhatnak az eredetükről. Semmi hasznos nyom.

Utánanéztem annak is, hogy felvehették-e biztonsági kamerák az elrablómat. Az étteremhez nem kellett közel mennem – bár az volt a tett helyszíne –, de a Glasby által szerzett rendőrségi megfigyelési jelentésekből tudtam, hogy ott félmérföldes körzetben nem üzemel számottevő biztonsági kamera. Az étteremnek magának van egy kamerája a hátsó konyhaajtó fölött, de alapból nem arra néz, ahol elraboltak. Meg hát, nyilván nem fogok odamenni Cung Taóhoz elkérni tőle a felvételeket.

Szóval, a távolabbi útszakaszokat nézegettem, végigjárva több olyan útvonalat, amelyet a gyilkos választhatott ahhoz, hogy kijuttasson a városból, és felvigyen a környező kis hegyek egyikére. Tudtam, nagyjából hol történt velem az „autóbaleset”, mivel az országúthoz legyalogolva a hegyoldalon megjegyeztem, melyik útjelzőnél vett fel a kamion. Így elég pontosan fel tudtam mérni, merre kellett szállítania az elrablómnak. Sajnos, több olyan útvonalat is találtam, ahol nyugodtan közlekedhetett, anélkül, hogy kamerák rögzítették volna. Ismét falakba ütköztem.

*

Amikor tegnap majdnem meghaltam, eszembe jutott pár ügy, amit nem intéztem el. Néhány olyan dolog, ami bántott volna, ha sírba viszem magammal. Így hát, a mérgek és kamerák utáni eredménytelen nyomozás után elkanyarodtam az egyetemi épület felé, hogy felkeressem Hu Peng professzort.

Az idős kínai professzor éppen bőrkötéses könyvkötetekkel a karjában haladt a kulturális antropológia tanszék árnyas folyosóján egy lépcső felé, amikor odaértem. Most is aranyszegélyű, színes köpönyeget és sapkát viselt. Meg kell jegyeznem, hogy nem voltam biztos abban, hogy a felöltözése valódi tradicionális viselet vagy sokkal inkább a hozzá nem értőknek szóló látványos felvágás. Túl fényes és mesterkélt volt.

- Jó reggelt, professzor úr! – üdvözöltem, mire egy pillanatig csak meredt rám, és láttam, hogy igyekszik helyére tenni, honnan is vagyok ismerős.

Aztán felderült az arca, és visszaköszönt egy kisebb főhajtással.

- Jó reggelt Önnek is, Lorne detektívnő!

Csatlakoztam hozzá a lépcsőn, és felajánlottam, hogy viszem a könyveit, mire habozás nélkül átzúdította a köteteket a karomba. Visszafojtottam egy nyögést, ahogy az összezúzott oldalamnak nekidőltek a könyvek.

Útközben aztán megszólaltam:

- Igazából azért jöttem, mert gondolkodtam azon, hogy mivel bánthatta meg az asszisztensemet. És lenne egy kérdésem. Amikor mesélt neki a pekingi utazásáról és a kedvenc sütödéjéről, nem említett meg véletlenül néhány ott dolgozó alkalmazottat?

- Nem hinném... Nem emlékszem ilyesmire.

- Biztos benne, hogy nem került szóba?

Az idős professzor megtorpant az egyik lépcsőfokon.

- Hm. Talán mégis. – Eltűnődve megsimogatta a szakállát, miközben újból elindult felfelé. – Úgy rémlik, szóltam pár elismerő szót, hogy méltassam azoknak a szegény, együgyű embereknek a munkáját. Illetve, az általuk készített kiváló lepénysüteményt. Csupa dicséretet mondtam, semmi olyasmit, ami okot adhatna...

- Szegény, együgyű emberek?! Atyaég! Akkor sajnos jól sejtettem... Ha ezt ilyen stílusban adta elő az asszisztensem előtt is, már egyértelmű, mivel sikerült elkapálnia magát.

Válaszom hallatán Hu Peng professzor csak üres tekintettel nézett rám, így megadtam a magyarázatot:

- Mrs Blackhawknak és a néhai férjének kedves ismerőse volt a helybéli pék. A család egyik legjobb barátja! És Ön megvetően beszélt a sütőiparban dolgozó szakmunkásokról!

A professzor továbbra is értetlenül bámult rám, aztán csak megingatta a fejét:

- Ezt igazán nem tudhattam. Miért kellett volna feltételeznem, hogy egy olyan kifinomult, művelt hölgy, mint az asszisztense, egy pékkel barátkozott?

- Képzelje, az asszisztensem nem a diplomák száma alapján ítéli meg az embereket... – dünnyögtem magam elé, aztán hangosabban folytattam: – Itt nem csak az egyes szakmákhoz való viszonyulásról van szó. Sokkal bonyolultabb a kérdés. Próbálja meg így elképzelni! Neki sem lehetett könnyű feldolgoznia az évek során, hogy jóval iskolázottabb, mint a férje és a barátai. Biztos vagyok abban, hogy rengeteg elfogadásra és türelemre volt szüksége ahhoz, hogy ezt sose éreztesse velük, és megfelelő része legyen a világuknak, leereszkedés vagy távolságtartás nélkül. Titkon ő is vágyott olyan olvasott és kiemelkedően intelligens emberek társaságára, mint például Ön, de szerette a néhai férjét, és sosem nézte volna le. Szerintem, az a hetvenkedő lekezelés, amellyel Ön véletlenül szóba hozta a pékeket, mély sebeket tépett fel.

Az öreg professzor ismét megtorpant, és jó ideig nem felelt semmit. Aztán csak annyit motyogott:

- Nos, ez igazán sajnálatos. Nem állt szándékomban így megbántani. Mit gondol, ha elnézést kérnék tőle egy ág bazsarózsa kíséretében, az segítene?

- Attól tartok, nem.

- Akkor mégis mit tehetnék?

- Megpróbálok segíteni, jó? Talán van egy ötletem. Mindenesetre készítse a bazsarózsát meg a bocsánatkérést, mert szükség lesz rá, de előtte még igyekszem javítani a helyzeten.

*

Leparkoltam a kocsit a Csen-ház előtt. Ideje csatlakoznom szomszédasszonyomhoz és a PhD hallgatóhoz a papírok átnézésében. Talán a gyűjteménybe helyezett iratok között lelünk döntő jelentőségűt.

Azonban alig szálltam ki az autómból, amikor észrevettem, hogy nem messze egy rendőrautó is áll, és a kapu mellől Raul Gomez rendőrkapitány toppant mellém sötétkék egyenruhában. Uhh, remélem, nem vette észre, hogy biztonsági öv nélkül vezettem!

- Te... te meg mit keresel itt? – habogtam meglepetésemben.

- Hogy nézel ki? – Válasz helyett csak Raul érdes kérdése csattant. - Mi történt az arcoddal?

- Előbb válaszolj te! Hogyan kerültél ide?

- Az asszisztensed felhívott, és mondta, hogy jöjjek át, beszéljek veled. Aggódik érted.

Na, szuper. Mrs Blackhawk beköpött. Most mégis mit mondhatnék erre?

- És elég furcsának találtam a hajnali üzenetedet is – tette hozzá Raul. – Szóval, mi folyik itt? Mi az a seb az arcodon?

- Ööö... Véletlenül megbotlottam, és leestem egy lépcsőn.

- Ugye, nem várod, hogy ezt tényleg elhiggyem?!

- Nekem mindegy, mit hiszel, de más feleletet nem kapsz.

Raul vállon ragadott, és maga felé fordított. Nagy önuralommal sikerült visszafojtanom egy szisszenést és egy arcrándulást, mert nem akartam, hogy rájöjjön, további sérüléseket rejtegetek fehér szövetkabátom alatt.

Egy darabig egyikünk sem szólt semmit, csak néztük egymást. Aztán a rendőrkapitány törte meg a csendet:

- Mégis, mit művelsz, Frida? - kérdezte a feltörő érzelmektől kásás hangon. – Megmondtam, hogy azonnal add át a rendőrségnek az ügyet, ha kezd veszélyessé válni! Miért nem hallgatsz rám?

- Ugyan mit kezdene a rendőrség egy öngyilkossági üggyel?

- Szóval, a Csen-ügy öngyilkosság volt?

- Minden jel szerint.

- Most is hazudsz!

- Nem. – Farkasszemet néztem vele, meg sem rezdülve.

- Legalább azt engedd, hogy én segítsek! Bántottak?

- Nincsenek bizonyítékaim, semmire! Érted? Nincs olyasmi, amiben a hatóság segíteni tudna.

Raul annyira közel lépett hozzám, hogy ha nem lett volna nálam majdnem fél fejjel alacsonyabb, akkor az orrunk összeért volna.

- Akkor mondd meg, miben tudnék segíteni nem hivatalos minőségben!

Elfordultam, mert nem bírtam elviselni a szemében ülő különös, sötéten izzó gyötrődést. Az udvar egyik gyepcsíkjára szegeztem a tekintetem. Végül rákérdeztem:

- Arra gondolsz, hogy akár meg is szegnél egy-két előírást a kedvemért?

Nem válaszolt rögtön, csak görcsös szorítással tartott a vállamnál fogva. Ennek én nem túlságosan örültem, de kénytelen voltam elviselni, mert végképp nem hiányzott volna, hogy Raul tudomására jusson, hogy milyen rossz állapotban vagyok.

Aztán nagy sokára csak annyit mondott:

- Igen.

- Jó, akkor menj, és derítsd ki nekem, hogy a helyszínelők mit találtak eddig a Keleti Sárkányok lefoglalt kocsijában! Egy ezüstszürke sportkocsiról van szó. Minden kell, rendszám, alvázszám, motorszám, előző tulajdonosok, DNS minták, ujjlenyomatok... – Vettem egy nagy levegőt. – Azt hiszem, ennyi elég lesz.

Azt vártam, hogy egyből leüvölt, de legalábbis elkezd kiokítani a kérésem aljas, szégyentelen és képtelen jellegéről, ám nem így történt.

Egészen halkan felelt:

- És ha ezeket a belső információkat megszerzem neked...

- Akkor van rá remény, hogy be tudom bizonyítani a rendőrségnek, hogy gyilkosság történt, és hogy ki ölhette meg Csen Lant! Talán hivatalos eljárást is lehetne indítani. Látnom kell, milyen bizonyítékokat szedhetünk elő a kocsiból a Csen-ügyhöz. Muszáj tudnom. Ez nagyon-nagyon fontos!

- Jól van, megteszem. – A rendőrkapitány válasza meglepően tárgyilagosra sikeredett az arcára egyre egyértelműbben kiülő belső fájdalom ellenére. - De csak ha megígéred, hogy ha ennek utánajárok a kedvedért, akkor onnantól az ügyet törvényesen, minden szabályt betartva fogod vizsgálni és lezárni. Akármi is történjen! Minden egyes előírást követve. És nem kockáztatod a biztonságodat többé, egyetlen egyszer sem. Ígérd meg, hogy így lesz!

Újra erősen a szemébe néztem.

- Így lesz – feleltem teljes határozottsággal -, megígérem.

*

Amikor már túlságosan elgémberedtem a Csen-házban felhalmozott papírok fölött, úgy döntöttem, beiktatok egy újabb kitérőt. Így magára hagytam asszisztensemet a PhD hallgatóval iratokat szortírozni, és elhajtottam meglátogatni Litvin professzor szerelmét.

Bill Inskeep épp a farmerdzsekijét kapta fel, majd a sportcipőjét húzta fel a lábtörlőn, amikor megérkeztem ütött-kopott kis albérletéhez.

- Zavarhatom egy percre? – kérdeztem tőle egy gyors köszönés után, látva, hogy éppen indulni készül.

- Sétálni megyek a kutyákkal, de jöjjön csak be, persze, nyugodtan! – válaszolta szokásos barátságosságával, azonban hangjában nem lehetett eltéveszteni némi mélabús fásultságot.

Miközben beléptem a lakásba, nyomtam egy barackot a legnagyobb kutya fejére, és egy ügyes mozdulattal elkerültem a foxit, mivel az elképesztő lendülettel próbálta meg elkapni a táskámról lelógó műbőr díszt. A harmadik, a hosszú szőrű foxi-pincsi keverék csak szemérmesen somfordálva figyelt biztos távolból.

Bill egy fáradt sóhajjal arrébb terelte az izgatottan nyüzsgő ebeket.

- Mi a baj? – kérdeztem meg az egyébként mindig derűs és kiegyensúlyozott fiatalembertől. – Nem szokott ilyen szomorúan festeni.

- Nincs semmi extra, csak a szokásos.

- Már megint gondok vannak Litvin professzorral?

- Persze, ami eddig is. Csak már egyre inkább kezdem elveszíteni a reményt. Tegnap alig volt két óránk, amit együtt tölthettünk, mert mindketten elfoglaltak voltunk. És az a két óra is azzal telt, hogy Gavrilo különböző célzásokat tett arra, hogy mennyire szívesen támogatna anyagilag, ha akkor jobban ragaszkodnék a kapcsolatunkhoz. Semmire sem volt jó a szétköltözés, napról napra rosszabb a helyzet! Már minden találkozásunk vagy azzal kezdődik, hogy Gav megnyitja a tabletjén a naptárát, és nyolcszor megkérdezi, melyik nap fogok visszaköltözni, mert ellenőrizni szeretné, nehogy véletlenül egybeessen egy projektértekezletével... Vagy megpróbál rám tukmálni egy méregdrága ajándékot. – Bill bánatosan megsimogatta sorban a kutyák fejét. – Egyszerűen nem hajlandó szívből megérteni, miért költöztem el. Kezdek elkeseredni. Már tényleg nem tudom, mit mondhatnék vagy csinálhatnék...

- Ne szomorkodjon! Azért jöttem, mert van egy ötletem.

A magába roskadt srác álmatag, kék szemébe most némi fény költözött:

- Komolyan?

- Nem megoldás minden problémára, de legalább arra jó lenne, hogy a professzor végleg abbahagyja a hazahívogatását, és őszintén elfogadja a külön töltött időt. Így akkor nyugodtan dolgozhatnának a bizalom kiépítésén. Már ez is segítene, nem?

- Rengeteget!

- Jó. Akkor vissza kellene dobni Litvin professzornak a labdát.

Bill meglepetten pislogott egyet:

- Hogy érti?

- Először is le kellene ülni vele beszélgetni, és elmagyarázni, hogy Ön tényleg szeretne minél hamarabb újra összeköltözni, akár már aznap is, de kellene egy egyértelmű jele annak, hogy a professzor végre hisz Önnek az anyagiakkal kapcsolatban.

- Hát, ezt már próbáltam elmagyarázni neki ezerszer, de semmit sem ért.

- Igen ám, de ezúttal más lesz. Ezúttal lehetőséget is kínál majd az azonnali bizonyításra. Mondja azt, hogy tényleg akármikor újra összeköltözik, amint Litvin professzor megmutatja, hogy már szívből elhiszi, a pénz nem játszik többé szerepet a kapcsolatukban. És ezt a professzor máris megteheti. Mindössze annyit kellene csinálnia, hogy hat hónapra ideköltözik, és hagyja, hogy Ön tartsa el. Cserébe azért, hogy annak idején volt egy fél év, amíg csak az ő pénzéről szólt a viszonyuk. Ez így igazságos alapokra helyezné a kapcsolatukat, és mindent tiszta lappal kezdhetnének. Nem mellesleg, addig is újra együtt lehetnének. – Vetettem egy sokat sejtető pillantást a repedezett falú, alig berendezett, szűkös lakásra. Icipici volt, doh- és kutyaszagú, meg eléggé hűvös is, mert valószínűleg Billnek a kis fizetéséből nem tellett rendes fűtésre sem. Rákacsintottam a fiatalemberre: - Higgye el, ha Litvin professzor meghallja ezt az ötletet, onnantól kezdve tetszeni fog neki az a verzió, hogy türelemmel kivárja, amíg Ön jónak látja hazaköltözni, és nem problémázik többször a különléten. Szerintem, soha többé nem meri majd újra felhozni a költözés-témát.

Billből kitört a nevetés, és egy darabig nem tudott megszólalni, úgy hahotázott az ötletem hallatán.

- Zseniális! – nyögte aztán, amikor végre szóhoz jutott. – Gavrilo eddig csak egyszer volt hajlandó betenni ide a lábát, kábé egy negyedórára, de akkor is több mint tíz percig porolta a kutyaszőrt egy székről, mielőtt leült volna. Aztán meg végig egy csótányt követett a tekintetével a fürdő küszöbe mentén. Már az ideköltözés hallatán is rosszul lesz. De legalább megtanulja elfogadni a fokozatosabb, finomabb módszert a külön töltött időről, amíg tényleg megértetem vele, hogy nem számít nekem a vagyona. És végre nem foghatja majd rám, hogy saját magam miatt nem költöztem még vissza hozzá! Hiszen ott lenne számára az egyértelmű lehetőség, hogy bármelyik percben bizonyítson, és velem legyen.

Bólintottam.

- Köszönöm, Miss Lorne! – lelkendezett tovább a srác, és megölelt.

Lepattintottam a további hálálkodást:

- Arra azért készüljön fel lelkiekben, hogy ha ez a gond idővel meg is oldódik, Litvin professzor akkor sem fog alapjaiban megváltozni, és nem ez az utolsó eset, hogy változatos aggodalmak miatt emészti magát Önnel kapcsolatban.

- Persze, tudom. Semmi gond, egyáltalán nem akarom, hogy Gav megváltozzon. Olyannak szeretem, amilyen. Csak azt nem akarom, hogy a szándékaimban kételkedjen. Hogy úgy érezze, megalázza magát azzal, hogy ennyire szeret. Be kell bizonyítanom neki, hogy valódiak az érzéseim.

- Szerintem, lesz lehetősége erre az elkövetkező időszakban. Reméljük, hogy a professzor most már tényleg teret ad majd.

Bill – még mindig jókedvűen – összeterelgette kutyáit, és elkezdte előkészíteni a nyakörveiket a sétához. Közben egy kicsit elvörösödve megjegyezte:

- Egyébként kifejezetten aranyosnak és szeretetreméltónak tartom, hogy Gavrilo annyira aggályos mindenben. Képes azon is problémázni, ha mondjuk, egy szőnyeg nem a legízlésesebb szögben van kiterítve egy általa szervezett konferencián. Például, a múltkor kerek két óra hosszán keresztül okította a rendezvényszervezőket egy előadása előtt...

És a fiatalember szerelemmel telve mesélt volna még Litvin professzor görcsösen tökéletességre törekvő természetéről, de belém mintha villám csapott volna, és már nem hallottam a folytatást. Elkerekedett szemmel bámultam rá. Egyszerre villogtak a fejemben a Csen-házról készült fényképek, amelyeket már több százszor végignéztem nyomozásom során, és felcsendültek az egyik gyanúsítottammal folytatott beszélgetés szavai, a bennük rejlő jelentéktelennek tűnő részletekkel. Átsuhantak előttem a Csen-ház padlójára terített szőnyegek emlékképei...

- Ó, basszus! – nyögtem fel, amikor végre szóhoz jutottam. – Végig ott volt az orrom előtt!

- Mi történt?

- Eszembe jutott valami, amit már rég össze kellett volna raknom.

Bill továbbra is értetlenül nézett rám:

- Mégis, mi?

- Erről a szőnyeges sztoriról beugrott, hogy egyedül a néhai Richard Smith dolgozószobájában lévő szőnyegnek vannak rojtjai a Csen-házban. A többinek egyáltalán nincsenek. – Hevesen megráztam a fejem, olyan erővel, hogy röpködni kezdtek tűzvörös tincseim. – Így már végre nem maradt kétségem afelől, hogy ki a gyilkos. Eddig nem lehettem benne biztos, a bizonyítékok hiánya miatt, de most már nem sok okom maradt kételkedni. Már csak újra át kell tanulmányoznom minden nyomot, hogy megérthessem a pontos indítékot! És nem ártana végre rendes bizonyítékot is találnom.

30. fejezet: Gondok

Azt nem állítanám, hogy sokkal előrébb jutottam a Csen-ügyben a szőnyegrojtos felfedezéssel. Semmiféle bizonyítékot nem jelentett. Viszont lélektanilag fontos volt. Ugyanis innentől kezdve nem féltem egyetlen gyanúsítottra koncentrálni. Eddig minden szálat igyekeztem egyforma súllyal kezelni, mert nem akartam, hogy személyes elfogultság vagy kósza megérzések miatt tévútra menjen a nyomozás. Most viszont már végre elegendőnek éreztem, ha egyetlen irányba indulok.

Ellenőriztem a tabletemen lévő fényképek segítségével, hogy jól emlékszem-e, és nem tévedtem-e. Valóban igazam volt, csak a néhai Richard Smith dolgozószobájában lévő szőnyegnek voltak rojtjai. Akkor viszont tényleg kibújt a szög a zsákból.

Amikor visszaültem a kocsimba, elhagyva Bill szegényes kis albérletét, újra előkaptam a telefonomat, és megint felhívtam Glasbyt. Eddig sem örültem neki, hogy nem tudtam elérni, ám most még nyugtalanítóbb történt. A telefonja nem csörgött ki, hanem gépi sípolás jelezte, hogy a készülék ki van kapcsolva.

Mostanáig nem aggódtam igazán, mert feltételeztem, hogy a telefon Glasbynél van. Ha pedig nála van, de nem kapcsolta ki, akkor az azt jelenti, hogy nem csinál semmilyen igazán nagyhorderejűt. Máskülönben nem hagyná, hogy rendőrségileg bemérhető legyen a helyzete a készülék segítségével. Most viszont a telefon már ki van kapcsolva, és feltehetőleg kivette az akkut...

Hoppá, itt tényleg baj van! Sürgősen cselekednem kell. Padlógázzal száguldottam Glasby otthonáig, és az esti időpont ellenére habozás nélkül becsöngettem.

A bejárónő nyitott ajtót.

- Jó estét! - hadartam el. – Itthon van Mr Glasby?

- Sajnos, nincs. Tegnap óta nem láttam. Megkért, hogy vigyázzak a gyerekekre két vagy három napig, mert el kell intéznie egy ügyet, és azóta eltűnt. Ön együtt nyomoz vele, igaz? Nem tudja, mi történt? – Az asszony gondterhelten ráncolta a homlokát. – Aggódom, mert egy éve dolgozom neki, és egy év alatt egyszer sem fordult elő ilyesmi. Sosem hagyta magára a gyerekeket több napra. Persze, most is adott pénzt bőven az ellátásukra, de akkor is... És meg sem mondta, hová megy...

- Én is aggódom – szakítottam félbe kapkodva. – Megengedi, hogy beszéljek a gyerekekkel?

- Jöjjön csak be! – Az asszony félreállt, hogy be tudjak mellette sietni a házba.

- Lenne még egy kérdésem. – Lehalkítottam a hangom, hogy az emeleten játszó gyerekek véletlenül se hallhassanak meg: - Mr Glasby gondolom visszaadta a szolgálati fegyverét a nyugdíjazásakor, de... tart itthon másik pisztolyt?

- Takarításkor úgy láttam, hogy van egy saját fegyvere. Gondosan bezárta a szekrénybe az emeleten, ahol a gyerekek nem férhetnek hozzá.

- Van Önnek kulcsa ehhez a szekrényhez? Megnézné, hogy a helyén van-e a pisztoly?

Az asszony arca elég ijedtté vált, és egyből felszaladt a lépcsőn. Útközben leküldte a gyerekeket, akik le is ügettek hozzám. A kisebbik, Dan kézen fogott, és odavezetett az egyik fotelhoz, hogy udvariasan hellyel kínáljon. Elmosolyodtam a jól nevelt gesztus láttán, és engedelmesen leültem.

- Kérsz teát? – érdeklődött közben Nick.

- Nem, köszönöm. – Megvártam, hogy helyet foglaljanak mellettem a fotel két karfáján, aztán a lényegre tértem: - Hallom, hogy nincs itthon Stephan bácsi. El tudnátok mondani, mi történt?

A nagyobbik, Nick ragadta magához a szót:

- Stephan bácsi mindenféle kínai emberek képeit nézegette az utóbbi időben. Azt mondta, hogy egy bűnöző banda tagjai. Mind gonosz emberek, és lehet, hogy ők bántották anyut. Kíváncsi lettem, és egyszer megnéztem a képeket, amíg Stephan bácsi nyelviskolában volt. És az egyik fényképen anyu egyik barátja volt, Kiu. Mondtam Stephan bácsinak, amikor hazajött, hogy láttam Kiut is a fényképeken. Féltem, hogy megharagszik amiatt, hogy megnéztem a képeket, de nem volt mérges. Csak furcsán kezdett viselkedni. – A fiú félősen lesütötte a szemét. - Amikor mondtam, hogy láttam Kiut, akkor elkezdett kérdezgetni, hogy mondjam el, mikor láttam itt, és mit tudok róla. Régen láttam Kiut. Sok-sok ideje. Elmeséltem, hogy még rajzot is csináltam Kiu sárkányáról egyszer, és megmutattam Stephan bácsinak a rajzot. Kiunak van egy sárkánytetoválás a mellkasán, és mindig olyan ruhákat hord, hogy látsszon. Ezt a sárkányt mutattam meg Stephan bácsinak.

- Stephan bácsi mit tett ezután?

- Először csak átment a lilahajú szomszéd nénihez, beszélni vele. Aztán visszajött. Láttam, hogy csinált neki a lilahajú szomszéd néni is egy rajzot Kiu sárkányáról. Úgy nézett ki, mint az enyém. Aztán Stephan bácsi pakolt a táskájába, és el kellett mennie itthonról. Azt mondta, hogy napokig távol lesz.

Elfojtottam egy rosszkedvű grimaszt.

- Mondott még mást? – kérdeztem inkább.

- Mielőtt elindult volna, egyszer csak letérdelt hozzánk, és szorosan megölelt – mesélt tovább Nick. – És azt mondta, hogy bocsássunk meg neki. Nem árulta el, miért. Mondtuk neki, hogy nem haragszunk. Szerinted, miért kért bocsánatot?

Képtelen voltam erre bármit felelni.

- Hol van Stephan bácsi? – kérdezte aztán Dan szepegve.

- Nem tudom.

- De, ugye, jól van?

Kitértem a kérdés elől, és csak annyit ígértem:

- Megpróbálom megtalálni, oké?

A két gyerek némán bólintott, aggodalomtól könnybe lábadó szemmel. Aztán Nick azt pötyögte:

- Köszönjük!

- Cserébe viszont én is kérhetnék egy kis segítséget? Készíthetek rólatok egy képet? Álljatok, légyszi, egymás mellé!

A két gyerek felkelt, felsorakozott, én meg lefotóztam őket a telómmal.

- Remek, köszi. Ne féljetek! Ha rajtam múlik, nem lesz semmi baj.

Ekkor ért vissza a házvezetőnő, és sápadtan biccentett felém, hogy négyszemközt akar beszélni. De már nem is kellett mondania semmit, mert a halálra vált arckifejezésből tudtam, hogy Glasby pisztolya nem volt a szekrényben.

*

Ahogy távoztam a házból, a kocsim felé haladva átküldtem Glasbynek a telefonomról a Danről és Nickről készített fotót, majd mellékeltem hozzá egy rövid üzenetet: „Gondoljon a gyerekekre!” Reméltem, hogy a férfi időnként visszateszi az akkut a mobiljába, és előbb-utóbb meglátja a fényképet és a hozzáírt szöveget.

Utána bepattantam a volán mögé. Elhajtottam a Csen-házhoz. Ideje, hogy felvegyem a szomszédasszonyomat, és hazafuvarozzam. Máskülönben nem lesz ideje gondoskodni a csincsilláim esti testmozgásáról, és nem ártana, ha megdolgozna az ötdolláros csincsilla-pásztori bérezésért.

Nem Glasby eltűnése volt azonban az egyetlen, ami nyugtalanított. Raul sem keresett ugyanis. És biztos voltam abban, hogy már ma délután utánajárt a sportkocsin végzett hatósági vizsgálatoknak. Tuti, hogy egy percet sem késlekedett. Csak nem akarja velem megosztani, amit megtudott.

Nagy nehezen leküzdöttem aggasztó gyanakvásomat, és átvittem Mrs Blackhawkot a városkánkba. Miután kitettem az utcánkban, elkanyarodtam a rendőrőrs felé.

Egy fiatal rendőr hellyel kínált a látogatók számára kijelölt padok egyikén, amíg elment megkérdezni, tud-e fogadni a rendőrkapitány. Tűkön ülve várakoztam.

Ahogy a zsaru visszatért, feszélyezettnek tűnt, és egyszer-kétszer idegesen megigazgatta a papírjait a pulton, mielőtt hozzám szólt volna:

- A... a rendőrkapitány... sajnos éppen nem tartózkodik benn. Kiment terepre.

Na, jó! Felugrottam, és mielőtt a fiatal fickó megakadályozhatott volna, rohanva megkerültem a pultot. Felszáguldottam Raul irodájához. Elég gyors voltam, így nem ért utol, és berontottam a rendőrkapitány ajtaján.

Raul természetesen benn volt az irodájában. Meghökkenve pillantott fel egy iratmappa aláírásából.

- Frida, te meg...

- Szia! Utánajártál, annak, amire kértelek? – nyitottam a lendületes kérdéssel, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy így rátörtem.

- Mit művelsz itt?

- Csak válaszolj!

- Én, öhm... utánakérdeztem. De... még nem tudok neked adatokkal szolgálni. – Megköszörülte a torkát. – Folyamatban vannak a vizsgálatok, és még nincs eredmény. Majd... majd talán holnap... vagy holnapután. Szólok, ha lesz hír.

Hátratántorodtam, és meg kellett kapaszkodnom az ajtófélfában.

- Hazudsz, igaz? – suttogtam. – Nagyon is végeztek már a vizsgálatokkal, és nem találtak semmit. Az égvilágon semmit.

Raul először csak hallgatott, és mindössze a háttérben megérkező fiatal rendőr riadt mentegetőzése hallatszott. Gomez kapitány egy idő után intett neki, hogy nincs semmi baj, és távozhat nyugodtan. A fiatal rendőr visszatért a helyére.

Az irodában egy darabig még csend honolt, aztán egyszer csak Raul bevallotta:

- Nincs semmilyen bizonyíték. Nem sikerült a kocsiból hasznosat megállapítani, mindössze a szakács ujjlenyomatait találták meg benne – aki a vallomása szerint egy fűszerboltba járt el vele. A rendszám hamis, az alvázszám és a motorszám forrasztóval el lett torzítva, és felülütötték saját adatokkal. Nem lehet megállapítani az eredeti számokat. Minden azonosításra alkalmas készüléket kiszedtek, és kicseréltek. Így lehetetlen visszavezetni az autót bármilyen korábbi tulajdonoshoz. Nincs semmink. Sajnálom, Frida.

Az ujjaim kezdtek elfehéredni az ajtókeretnek préselődve. Nagyobb a baj, mint gondoltam. Sokkal nagyobb.

- Ne haragudj, hogy nem szóltam rögtön! – A rendőrkapitány felkelt az íróasztala mögül, és odajött mellém. – El kellett volna mondanom, amint megtudtam ezeket, nem sokkal a délutáni beszélgetésünk után. Csak abban bíztam, hogy amíg nem sejted, hogy nincs bizonyíték, addig talán félreteszed ezt a veszélyes nyomozást, és más, egyszerűbb ügyekkel foglalkozol. Legalább pár napig... Hátha addig mégiscsak előásnak egy nyomot a helyszínelők... Én csak...

- Tudom. – Egyszerre megöleltem. Tudtam jól, hogy miért nem akarta elárulni. Megérthető. Csak éppenséggel nem sokat segített a késedelemmel.

- Ne felejtsd el, hogy mit ígértél nekem! – mormolta Raul, a nyakamra hajtott fejjel. – Megígérted, hogy ha ennek utánajárok, akkor cserébe, bármi is történjen, te törvényesen és tisztességesen folytatod a nyomozást. És nem sodrod magad veszélybe. Kérlek...

- Megígértem. Bízz bennem! – Kibontakoztam az öleléséből, és kihátráltam az ajtón, mielőtt még bármi mást mondhatott volna. Sietve távoztam.

*

Az esti időpont ellenére nem tértem nyugovóra, hanem leültem az irodámban a Csen-üggyel kapcsolatos jegyzeteimet tanulmányozni. Kétségbeesett sebességgel igyekeztem összerakni minden részletet.

Nincs időm. Sietnem kell. Muszáj sürgősen bizonyítékot találnom! Bármit.

Éppen egy fényképet forgattam magam előtt tehetetlen tanácstalansággal, amikor váratlanul csörögni kezdett a telefonom. Stephan Glasby hívott.

Ez az, végre! Azonnal felkaptam a telót, de nem szóltam bele, megvártam, hogy ő beszéljen.

A férfi hangja reszelős volt:

- Miss Lorne! Kérem, ne tegye ezt velem! Ne hívogasson, és ne üzenjen! Nem akarok beszélni senkivel.

- A gyerekek aggódnak Önért. Tudni szeretnék, hogy jól van-e.

- Nincs semmi bajom.

- És Csang Kiu is jól van?

A sárkánytetkós kínai bűnöző nevének említésére dermedt csend lett a vonalban.

- Honnan tudja? – kérdezte aztán Glasby.

Felelet helyett egyenesen rákérdeztem:

- Mit tett vele?

- Semmit.

- Ez nem igaz, ugyebár, mindketten tudjuk! Most is ott van Csang Kiuval, nem? És kínozza, hogy kiszedje belőle, ki ölte meg Csen Lant.

Glasby kiadott egy nehézkes nyelésre emlékeztető hangot, aztán egészen halkan, alig érthetően válaszolt:

- A kínzás azért túlzó megfogalmazás. Egyelőre még csak bemostam neki egyet-kettőt.

- Pár pofon semmit nem ér egy ilyen erőszakhoz szokott, megátalkodott bűnözővel szemben.

- Tudom.

- Akkor mit fog csinálni? Darabokra szedi? Egy ilyen alakot csak olyan borzalmas módszerekkel tud beszédre kényszeríteni, ami Önt is egy szörnyeteggé teszi majd. Ezt akarja? Azzal a tudattal nőjenek fel a gyerekei, hogy a nevelőapjuk egy szörnyeteg? Ezt akarja nekik tanítani a világról?!

- Elég! Sajnálom, Miss Lorne. Tudom, hogy jót akar, de nem segíthet rajtam.

- Engedje, hogy odamenjek! Megpróbálnám szavakkal kijátszani azt a gazfickót! Még kínaiul is megtanultam egy mondatot! Kérem! Tudok sok mindent. Meggyőzöm... El fogja mondani, amit lehet. Kérem!

Megint kis csönd, aztán a férfi már határozott hidegséggel adott feleletet:

- Nem. Ha megmondom, hol vagyok, Ön azonnal kihívja rám a rendőrséget.

- Esküszöm, hogy nem...

- Ég Önnel, Miss Lorne! Ne hívjon többet!

Hallottam, hogy tényleg bontani akarja a hívást, így a tempót felpörgetve hadartam:

- Könyörgöm, ne tegye le! Várjon! Tudom, ki ölte meg Csen Lant.

- Nem hiszek Önnek.

- De, tényleg tudom. És bizonyítékot is fogok szerezni rá, megígérem. Csak eressze el Csang Kiut, és ne tegyen meggondolatlanságot! Csang Kiu egy gazfickó, de nem bántotta Csen asszonyt. Nem tehet arról, ami történt. Semmi köze hozzá.

- Lehet, hogy nem ő a gyilkos, de tudja, hogy ki adta el a gyilkosságnál használt autót a Keleti Sárkányoknak.

- És ennyi miatt akarja összevissza kínozni?!

- Ha meg akarja kímélni, mondja meg, ki a gyilkos!

- Nem tehetem.

- Akkor nem tud segíteni. Sajnálom. – A férfi egyszerűen lerakta a telefont.

Ó, ne, neeee! Remegő ujjal azonnal rányomtam a visszahívásra. Azonban csak üres pityegés jelezte, hogy Glasby ismét kikapcsolta a telefonját. És tudtam, hogy ezúttal nem fogja többször visszakapcsolni.

Ráborultam az íróasztalra, a karom hajlatába temetve az arcom.

*

Nem sokáig kesereghettem. Most már biztosan tudtam, hogy tényleg versenyt futok az idővel. Meg kell állítanom Glasbyt és Csen Lan gyilkosát is, aki meg rám vadászik. De hogyan? Mindkét problémára ugyanaz lenne a megoldás: ha bizonyítékot szereznék az elkövető kilétére. Konkrét, kézzel fogható bizonyítékot. És mehet is a gyilkos a sittre. Ehhez viszont meg kellene látnom valamit, amit eddig nem vettem észre. Hiányoznak részletek, és egyelőre semmi nem világos. Csen Lan halott. De miért? Miért kellett megölni? És hogyan illeszkedik ebbe a képbe a rizspárlatos mérgezés? Mire volt jó?

Szétdobáltam magam előtt Glasby jegyzeteit, kapkodva kattintgattam a tabletemen az elektronikus nyomozati anyagok között, kerestem, nézelődtem, és őrült sebességgel próbáltam előásni egy használható nyomot.

Egy idő után már legszívesebben a hajam téptem volna. Itt van minden előttem, látom, mi történt, és mégsem értem. Miért kellett betörni a Csen-házba a gyilkosság előtt? Miért kellett elkábítani Glasbyt és a nőt a mérgezett rizspárlattal? Miért? Mi volt ott, ami a gyilkosnak kellett? Erre semmilyen ésszel felfogható indok nincs a gyanúsítottam esetén! Semmi.

Átvillant már az is az agyamon, hogy egyszerűen szólok Raulnak, hogy mérje be, hol volt bekapcsolva Glasby mobilja, amikor az előbb telefonált, és küldjön oda rendőröket az elfogására. Így nyerhetnék egy kis időt. Azonban nem mertem ekkorát kockáztatni. Glasby rutinos nyomozó. Valószínűleg olyan helyről hívott fel, ahol a kiérkező rendőrök nem tudnának észrevétlenül rajtaütni. Ki fogja szúrni a rendőri jelenlétet, mielőtt megtalálhatnák. Akkor pedig vagy elmenekül a foglyával, vagy vérfürdőbe torkollik az ügy. Én meg pont a vérontást akarom elkerülni.

Végigpörgettem a fotókat, újra meg újra átforgattam a jegyzeteket. Rizspárlatos elkábítás. A gyilkos egy ravasz, racionálisan gondolkodó pszichopata. Nem csinált volna ilyen leitatást meggondolatlanul. Jó oka volt rá. Valami volt a Csen-házban... De mi? Hiszen már minden fontos tranzakció lezárult akkorra, nem? Mi maradt ott?

Egyszer csak eszembe jutott egy megjegyzés. Még Litvin professzor tette, amikor próbált kibújni a feladata alól, és érvelni akart amellett, hogy miért ne kelljen hamis bélyeget tukmálnia a bélyeggyűjtőkre: „Az elhunyt hölgy eredeti bélyegeket vitt a kereskedőhöz, nem?” Pont így tűnt logikusnak. Neki is, nekem is. Ugyanis a bélyegblokkok egyedül akkor érnek bármit, ha a kereskedő eredetinek hiszi azokat. Különben csak ócska papírfecnik. Végig arra a tényre koncentráltam, hogy a bélyegkereskedő egy rakás pénzt fizetett ki az értékesnek vélt bélyegblokkokért. Magára az üzletkötésre. Mi van azonban akkor, ha mindent át kellene értelmeznem? Mi van, ha semmi sem az, aminek tűnik? Mi van, ha ez az ügy sokkal korábban kezdődött, nem pár héttel a gyilkosság előtt?

Felkaptam a telómat, és már hívtam is az asszisztensemet. Sokadik csöngésre vette fel, álmos morranással:

- Kedvesem, ugye, nem támadtak meg megint?

- Nem, semmi bajom, viszont fontos kérdésem lenne. – Tartottam egy kis szünetet, hogy az öregasszonynak legyen ideje felébredni, aztán daráltam tovább: - Figyeljen jól, mert ez irtó lényeges! Ezen múlhat a nyomozás. Tudjuk, hogy a halála előtt pár héttel Csen asszony kapott postán egy rózsás bélyegblokkot. A rokonai ajándékba küldték. Csakhogy volt neki már egy ugyanolyan bélyege korábbról. A kettőt együtt adta el a bélyegkereskedésben. – Vettem egy nagy levegőt, aztán az izgatott várakozástól elfúló hangon leheltem: - Mondja csak, találtak bármit, akár a leghalványabb utalást is az asszony bélyeges papírjai között erre a régebbi rózsás bélyegblokkra?

Mrs Blackhawk elgondolkodva hümmögött egy sort, aztán eszébe jutott:

- Volt egy levélke az egyik fiókban. Semmi érdemit nem tartalmazott. Régi, öt vagy hat évvel ezelőtt kelt levél. Az unokabátyja gratulál egy szép rózsás bélyegblokkhoz. Úgy tűnik, Csen Lan előtte hónapban írta meg, hogy szerzett egy gyönyörű, rózsás kínai bélyeget. Ennyi.

- Kiderült, kitől kapta a régi rózsás blokkot?

- Nem került szóba. Igazából, inkább úgy tűnt a szövegből, hogy simán vette.

Jókorát csettintettem az ujjammal:

- Ez az! Végre! Köszönöm.

Mrs Blackhawk megütközve köhintett egyet a vonalban:

- Most ettől mivel jutottunk előrébb?

Közben én már fel is keltem a székemből, és a kabátom felé iparkodtam.

- Nincs időm elmagyarázni. – Magamra dobtam a kabátot, és visszafutottam az íróasztalomhoz, hogy kirángassam az egyik fiókból a betörőkészletes táskámat. – Mennem kell! Szurkoljon!

- Ó, édes lelkem...

- Csak szurkoljon!

Letettem a telefont, aztán belesöpörtem a táskámba. Majd bezártam az irodaajtót, és a betörőkészletemet magamhoz szorítva elrohantam a lift felé.

31. fejezet: A raktár

Az éjszakai utca hidegen és sötéten nyújtózott a ködbe vesző épületek sorai között. A kocsimat egy áruház nyitott parkolójában állítottam le, és onnan már gyalog sétáltam el Neathery bélyegboltjához. Minden kihalt volt, és síri csend honolt a környéken, csak csizmasarkaim kopogása hallatszott.

Ha lenne több időm, állíthatnék csapdákat, és kitalálhatnék hosszadalmas, bonyolult terveket a gyilkosság leleplezésére. Lenne sok módszer, amit megpróbálhatnék. Azonban már túl késő ehhez. Ha nem akarom, hogy Glasby tönkretegye az életét egy keserű bosszúhadjárat miatt, és ha meg akarom akadályozni, hogy Csen Lan gyilkosa bármelyik percben elkaphasson és kinyírhasson, cselekednem kell. Ennek pedig az a legjobb módja, ha ellopom a Csen-ügy kulcsbizonyítékát.

Felhúztam egy pár kesztyűt, és nekiláttam a bélyegbolt mögötti raktár egyik ablakának a zárjával bíbelődni. Volt egy elég bonyolult riasztórendszer is, de az – úgy láttam – az ajtóra és az első oldali kirakatokra korlátozódott. Az ablakokat ugyanis külső acélrács védte. Első lépésként a rács leszerelésével kezdtem foglalkozni.

Ennél idegőrlőbb semmi sem lehetett volna. Tudtam, hogy sietnem kellene; minden perc számít. Életek múlhatnak azon, milyen gyorsan tudok végezni. És egy többéves rács bedohosodott tartóelemeit kell feszegetnem!

Minden lélekjelenlétemre szükségem volt, hogy ne kezdjek el kapkodni, és higgadtan, hatékonyan végezzem a feladatomat. Amikor úgy éreztem, hogy kezd eluralkodni rajtam a pánik, megálltam, és vettem néhány mély lélegzetet, aztán folytattam tovább. Fontos volt, hogy ne veszítsem el a fejem, mivel a nyomorult rögzítőszerelvények úgy be voltak gyógyulva a helyükre, hogy csak pontos, jól irányzott mozdulatokkal tudtam meglazulásra bírni az alkatrészeket.

Majdnem egy óráig kellett csavaroznom, reszelgetnem a rács alatti tartókeretet, és szerelnem az ablakzárat, mire végre ki tudtam venni a helyéről a lapos kilincset is, és kipiszkáltam a zárnyelvet.

Elégedett fújtatással löktem be az ablaktáblát, és fellendítettem a lábam a párkányra. Szerencsére, senki nem járt erre, így nem kellett attól tartanom, hogy kiszúrhatnak. Mindenesetre, nem akartam több időt vesztegetni kinn a hideg, téli utcán, hanem felhúztam magam az ablakba a betörőkészletemmel az egyik karomban. Bemásztam a bolt hátsó raktárába.

Két sötéten tornyosuló, üvegajtós polcsor között érkeztem a helyiség betonpadlójára. Mivel a terem mélyebben feküdt, mint az utca aszfaltja, meglepett nyekkenéssel puffantam az alján. Azt hittem, ugyanakkora magasságban kell majd leereszkednem, mint ahonnan bemásztam, de egészen nagy volt a különbség. Egyébként sem voltam a legjobb bőrben a kocsis támadás óta, és nem igazán hiányzott az esés. Sajnos, nem tudtam mászás közben még egy zseblámpát is tartani, a fejre szerelhető példányt pedig otthon hagytam. Nem akartam még azzal is húzni az időt, hogy elmegyek a házamhoz érte. Így csak annyit néztem meg előre, hogy nincsen-e akadály az ablak alatt, majd megkockáztattam a leugrást. Úgy néz ki, nem jól mértem fel a távolságot.

Mindegy, nincs idő siránkozásra.

Felkászálódtam a sötétben, és leporoltam a térdem. Mivel nem sokáig szándékoztam a koromfeketeségben kuksolni, és a kezem felszabadult a mászás után, előhalásztam betörőkészletes ládámból a zseblámpát. Körbevilágítottam.

Végtelen polcsorok, üvegvitrinek, szekrénykék, dobozok... Egyik-másik nyitott, de többségük alaposan lezárva, beriasztózva... És tele bélyegekkel.

Hűha! Megőszülök, mire itt megtalálom a rózsás blokkokat. Szereznem kell egy katalógust, de legalábbis egy jelmagyarázatot, hogy megtudjam, a polcokon és szekrényajtókon elhelyezett számokkal vagy betűkkel tarkított matricák mit takarnak. Nyilván úgy működik ez, mint egy könyvtár. Hm. Lehet, hogy hoznom kellett volna az asszisztensemet is? Végül is, könyvtárosként dolgozott fénykorában. Vagy kapcsoljam be őt a telefonomon egy videóhívásba?

Á, nem! Kizárt, hogy az öreglány biztonságát kockáztatnám a nyomozásom felpörgetése érdekében!

Beletörődő vállvonással elindultam katalógust keresni. Majdnem biztos voltam abban, hogy Neathery a gyakorlatias üzleti szemléletével modernizált, elektronikus formában tárolja az ilyen jellegű adatokat, ezért elsősorban számítógép után néztem.

Az egyik ajtó mögött találtam is egy folyosót, ahonnan egy takarítószeres kamra és egy iroda nyílt. Az irodában valóban szürkéllett egy számítógép. Remek. Most már csak azt kell kiszurkolnom, hogy a gép ne legyen levédve jelszóval. Beosontam, és bekapcsoltam az újnak és jó teljesítményűnek tűnő berendezést. Sajnos, jelszó védte, de szerencsére csak annyi volt, hogy „admin”, így bejutottam a gépbe első tippre, mielőtt túlságosan elkeseredhettem volna. Huh, mázli.

Nos, itt egy – még a csavarozásnál is idegőrlőbb – új nehézséggel találtam szemben magam. A gépen sehol sem láttam első blikkre olyan mappát, amelyik kellően hasznosnak tűnt volna. Így le kellett ülnöm elé a forgószékre, és keresni kezdtem.

Semmi katalógusszerűség, csak adásvételi tranzakciók és számlák végtelen sora. Persze, részbizonyítéknak az sem lenne rossz, ha a számlázás egy bizonyos eseménytörténeti elemét elmenteném magamnak, bár így egymagában édeskevés. Nem baj, kezdetnek megteszi. Előkerestem a megfelelő időszakra vonatkozó adatokat, és átküldtem pár képernyőfelvételt és másolatot magamnak az e-mail-címemre.

Aztán tovább kutattam. Majdnem tíz percig keresgéltem, mire végre felleltem egy használhatónak tűnő táblázatot a raktár elrendezéséről. Sajnos, ez sem volt olyan ütős segítség, mivel csak katalógusszámokat sorolt fel a polcok kapcsán, így következő feladatként nekiálltam összekeresgélni a megfelelő köteteket és a gépen tárolt fájlokból a hivatkozott adatbázisokat. Egyetlen szerencsém volt, hogy a táblázatot kezelő asszisztens lelkiismeretes jelmagyarázatot csinált, így még egy hozzám hasonló kívülálló is ki tudott rajta igazodni, legalábbis alapszinten.

Azonban minél jobban beleástam magam a különböző katalógusok szerinti polcelrendezésekbe, csak egyre zavarosabbá vált számomra. Bármi volt is a besorolás fő elve, nem derült ki. Lehet, hogy egy bélyeggyűjtő megértette volna, és előbb-utóbb rájött volna, mi a szisztéma, de én abszolút semmilyen logikát nem találtam benne. Azt sem tudtam, hol kellene keresnem a kínai, rózsás bélyegblokkot a könyvekben, nemhogy még a polcokon.

- Hagyjuk ezt! – léptem ki egy idő után bosszús ajakbiggyesztéssel a táblázatból. Felesleges a végtelenségig erőlködnöm a nyilvántartás értelmezésével – valószínű, hogy nem fogok bélyegszakértővé válni pár óra alatt. Meg kell kockáztatnom, hogy átmegyek a boltrészbe, és szétnézek ott. Igaz, hogy ott ki lehet szúrni a kirakatüvegen keresztül az utcáról, és úgy vettem észre, hogy a riasztórendszer is ott összpontosul, de muszáj lesz vállalnom a rizikót. Amikor Neathery előkereste nekem a rózsás bélyegblokkokat, az eladói pultba tette el őket. Talán még mindig ott vannak. Pillanatnyilag ez az utolsó reményem.

Átóvakodtam hát az épület első részébe, az üzlethelyiségbe. Megkerestem a kassza alatti pultot, és elkezdtem a szekrényajtó zárját szerelni. Elég komplett kis betörőkészletem van, és megtanultam már mindegyik kütyü használatát, de a nyomorult zár még így is majdnem kifogott rajtam. Egy újfajta, elektromos reteszelés volt benne; alig bírtam hatástalanítani. Majdnem másfél óra hosszán keresztül kellett szenvednem vele. Viszont amikor végre sikerült, és kihúztam egy belső fiókot, a bepakolt árukészlet tetején megpillantottam az általam keresett két rózsás bélyegblokkot.

- Ez az! Végre! – tört ki belőlem. Szinte el sem akartam hinni a szerencsémet.

Igazi nyomot találtam a Csen-ügyben! Ha ezt elemzik hozzáértő szakemberek, hamarosan feltárulhat a sötét suskus.

Kitettem a pultra a négy üveglapocska közé becsúsztatott bélyegkülönlegességeket, és éppen nekiláttam volna biztos helyet készíteni elő számukra a holmimban...

Ekkor azonban meghallottam a raktár felől idevezető folyosó ajtajának nyílását, és váratlanul belépett a boltrészbe Walter Olcott. A púpos, görnyedt tartásban bearaszoló férfi szürke viharkabátba burkolózott. Kezében egy pisztoly sötétlett, és rám fogta a fegyvert, amint megpillantott.

Ó, ne!

- Frida Lorne? – hördülte a nevemet, ahogy felfogta, kivel áll szemben. Aztán, magához térve az első sokkból, rám förmedt: – Fel a kezekkel! Lépjen hátrébb az árutól!

Kelletlenül félbehagytam a betörőszerszámos ládám felnyitását, és felemeltem a kezem.

- Azt mondta, nincs pisztolya – jegyeztem meg közben.

- Ez nem az enyém – válaszolta kurtán. – Paul hagyta a boltban, hogy ha betolakodót találok itt, meg tudjam védeni magam és, persze, a bélyegeket.

- És, mit keres Ön itt?

- Van egy modern riasztórendszer a bolthelyiségben, a kasszán és az alatta levő pulton. Illetéktelen behatolás esetén értesítést küld a telefonomon lévő speciális alkalmazásra. Szóval, sípolt az applikáció, felkeltem, és idejöttem megnézni, mi folyik itt. De ne várja, hogy tovább magyarázkodjak azért, amiért rajtakaptam magát egy betörésen!

- Jó, hát, az a helyzet, hogy kellett pár infó a nyomozásomhoz. Semmi komoly. Mi lenne, ha nem csinálnánk ebből ügyet? Nem találtam hasznosat. Már megyek is...

Megpróbáltam visszaengedni a tenyerem a pulton pihenő bélyegekre; ám Olcott rám kiáltott:

- Most azonnal emelje fel a kezét, és induljon! Átmegyünk a raktárba. Egyikünk sem akarja, hogy egy járókelő kihívja ránk a rendőrséget, igaz?

- Rendben, megyek, csak higgadjon le! Egyébként is beszélni akartam Önnel. – Elindultam vissza a raktár felé. Olcott noszogatásképpen vállba bökött a pisztoly csövével, ahogy elhaladtam mellette.

- Ne akarjon még több bajt! – szólt utánam, és előre engedett, ahogy a hátsó folyosó felé lépdeltünk.

- Csak szeretném megérteni, hogy mi történt. – Megálltam az egyik polcsor mellett, megérkezve a sötét, hideg raktárhelyiségbe. – Azt hiszem, sejtem, miért kellett meghalnia Csen asszonynak.

Olcott arca elsötétült, és a raktár ablakain át beszűrődő holdfényben árnyék vetült formátlan homlokára.

- Sejti? Nem tud maga semmit!

- Dehogynem. Például, tudom, hogy Csen asszony rájött egy óriási bélyeges csalásra, ezért sürgősen el kellett hallgattatni. Egy tisztességes, gerinces nő volt. Ha életben marad, szólt volna a rendőrségnek, de legalábbis a szakmabeli hozzáértőket értesíti. És akkor minden összeomlott volna.

Csönd állt be. Olcott jó darabig szótlanul nézegette a pisztolyát, mintha érdekeset látna rajta.

- És azt gondolja, hogy ezért öltem meg? – kérdezte aztán nagy sokára, egészen halkan.

- Azt gondolom, hogy ezért kellett meghalnia.

Olcott igazított egyet a ravaszon tartott ujján.

- Nos – mondta végül –, emiatt lőttem le.

Féloldalra billentett fejjel néztem rá vissza. Nem feleltem a bejelentésére.

- Nem akartam én, hogy ilyen szörnyűség legyen a vége – folytatta. – Esküszöm, hogy nem akartam, de nem maradt más lehetőség.

- Meséljen el mindent! Könnyítsen a lelkiismeretén! – javasoltam.

A férfi óvatos, gyanakvó tekintetet lövellt felém.

- Talán jobb lenne, ha maga foglalná össze azt, amire rájött.

- Oké, lássuk csak! – Felültem az egyik üvegvitrinre, lógázva a lábam. Olcott morcosan követte a mozdulatsort a pisztolyával.

- Kezdettől fogva foglalkoztatott a bélyegszál – kezdtem bele a válaszadásba. – Tudja, zavarba ejtőnek találtam, hogy Csen Lan eladta két drága bélyegét; holott pár nappal előtte még azt mondta egy gyűjtőtársának, hogy meg szeretné tartani mindkettőt. Nem tetszett. És fokról fokra kiderült, hogy az áldozat viselkedésében tapasztalható ellentmondásoknak nem a saját megbízhatatlan személyisége az oka. Csen asszony egyáltalán nem volt következetlen vagy hangulatember. Minél inkább egyértelművé vált ez számomra, annál furcsábbnak találtam a bélyegeladást. Azonban elkövettem egy durva hibát. Lekötötte a figyelmemet a tranzakció során megforduló jelentősebb pénzösszeg. Kétezer dollár! Mr Neathery meglehetősen sok pénzt fizetett a szép, ritka bélyegblokkokért. Folyamatosan ez az összeg lebegett a szemem előtt, és az, hogy ezzel kapcsolatban milyen visszaélések vagy rejtélyek merülhetnek fel. Azonban az adásvételi ügy csak olyasmi gesztus volt, mint amikor egy bűvész eltereli látványos fogásokkal a közönsége figyelmét az igazi trükk rejtett végrehajtásáról. Nincs igazam?

Olcott csak rántott egyet csapott vállán:

- Nekem ne mondogasson ilyen flancos hasonlatokat, hanem vegye sorra tényszerűen, hogy mire jött rá! Haladjunk! Mit tud még?

- Azt, hogy Csen asszony valójában soha nem adta el a bélyegblokkokat.

Ezzel el is hallgattam, Olcott pedig lefagyott.

- Jól van – morogta aztán a férfi, beletörődéssel. – Megmondom, mi volt. Leitattam azt a nőt egy csomagban küldött, mérgezett itókával, és amíg ki volt ütve, betörtem a házába. Elloptam tőle a bélyegblokkokat. Helyettük odatettem egy számlát, amelyet előzőleg titokban állítottam ki itt, Paul boltjában, zárás után. Abban bíztam, hogy csak hónapokkal vagy évekkel később veszi észre a bélyegek eltűnését, és a számlát megtalálva azt hiszi majd, hogy rosszul emlékszik, és valójában eladta őket. Bíztam benne, hogy nem tudja tisztán felidézni. El is utaltam neki innen a rendszerből a bélyegek árát. Úgy voltam vele, hogy semmilyen kérdés nem merülhet fel. Ez Paul számára nem nagy összeg, fel sem tűnik majd a hiánya. Megkértem még Pault, hogy tegye el a raktárában a két rózsás bélyegblokkot, és ha bárki kérdezi, mondja azt, hogy pénzért vette mindkettőt. Megtette a kedvemért – bizalomból és barátságból. Azt hittem, ezzel minden el lesz rendezve. Senkit nem akartam bántani, esküszöm!

- Csakhogy Csen asszony pár napon belül észrevette a bélyegek eltűnését, és rájött, hogy valaki ellopta tőle a bizonyítékokat.

Olcott leszegett fejjel bólintott.

- Tudta, hogy én állok a háttérben. Mert ő... ő sejtette az igazat. Eljött hozzám, számon kérni rajtam mindent. – A férfi beszéde egyre akadozóbbá vált. – Jó asszony volt. Kedves, vajszívű. Kértem tőle négy-öt nap haladékot, mielőtt hivatalosan bejelentené, hogy mire jött rá. Csak annyi időt, amíg elrendezem a dolgaimat, és felkészülök az igazságszolgáltatásra. Beleegyezett. Én azonban... nem voltam képes feladni az életemet.

Letámasztottam a tenyerem a térdemre, és előrébb dőltem.

- Ezért mit tett? – érdeklődtem, mintha sejtelmem sem lenne az eseményekről.

- Úgy döntöttem, meggyilkolom. – A bélyegszakértő beleborzongott a gyilkosság szó kimondásába. – Nem volt sok időm, ezért gyorsan kellett tervet kovácsolnom. Kerestem egy gyógyászati kellékeket forgalmazó boltot, és vettem ott feltűnő járókeretet. Szereztem elasztikus álarcot, kalapot, sportkocsit. Utána meglátogattam a kínai asszonyt öregembernek öltözve.

Elakadt a beszédben, és nagyot kellett nyelnie, mielőtt folytatta:

- Kétszer jártam nála. Egyszer szerdán teszteltem, hogy felismer-e, és igyekeztem elnyerni a bizalmát. Nem volt gond. Tényleg egy idegen vénembernek nézett, és nem félt tőlem. Előadtam, hogy mindenféle tárgyakat cserélek különböző gyűjtőkkel, és a bélyeggyűjtés kapcsán érdekelne, hogy vannak-e egyéb eladható érdekességei is. Olyasmit mondtam, hogy bélyeggyűjtő körökben hallottam róla. Korábban jártam már nála tényleg, álruha nélkül, beszélni az általam kért haladékról, ezért előre tudtam, hogy sok könyve van. Így álruhámban eltársalogtam vele antik könyvekről. Meggyőztem. Még azt is elárulta, hogy a néhai férjének van egy pisztolya. Szívesen eladná, mert nem kedveli a fegyvereket. Kapva kaptam az alkalmon, és leegyeztettem vele, hogy legközelebb eljövök megnézni a fegyvert. Szívesen elintéztem volna ott helyben, de kérte, hogy vigyek neki előtte fegyverkereskedői engedélyt, mert csak akkor mutatja meg a lőfegyvert. Így, persze, megígértem, hogy visszajövök az engedéllyel.

- Tetszik a terv sokrétűsége – ismertem el. – A járókeretes öreg álcája bravúros választás. Hiszen Csen Lan egy jólelkű asszony volt. Nyilván együttérzés ébredt benne a nehéz mozgású, járókerettel erőlködő bácsika iránt. Igazán manipulatív és elegáns pszichológiai húzás! Még figyelembe veszi az áldozat személyiségét is.

Olcotton nem látszott, hogy elismerő szavaim megérintenék. Sőt, ha lehet, csak még fancsalibb képet vágott.

- Szóval, ennyi volt – dörmögte maga elé. – Pénteken visszamentem, szintén álruhában, ekkor már kesztyűt is viselve. Vittem egy hamis engedélyt. Ő meg bekísért a dolgozószobába. Kinyitotta a széfet, megmutatta a férje pisztolyát. Úgy tettem, mintha próbálgatnám a betöltését, és tettem bele pár töltényt. Aztán, amikor nem számított rá, hirtelen mozdulattal homlokon lőttem közvetlen közelről, a beszélgetés kellős közepén. Egyetlen másodperc volt.

- Nem semmi hidegvér kellett ehhez!

- Talán. – Olcott viaszsárga arcán ekkorra már fiatal kora ellenére egészen mély, fáradt ráncok gyűrődése rajzolódott ki. - Utána mindent rendbe tettem. Vittem magammal egy másik pisztolyt is a kabátom bélésébe rejtve. Ezt, ni, amit most a kezemben fogok. Elloptam Paul boltjából. Szóval, a halott nő kezébe tettem ezt a pisztolyt, és belelőttem néhány álcaként magammal vitt öreg könyvbe. Úgy tettem, mintha eladásra szánnám a könyveket, de valójában arra használtam őket, hogy később felfogják a töltényt. Működött. Neki meg lőpor került a kezére. Egyszerű volt. Utána ezt a pisztolyt ismét eltettem, majd úgy igazítottam a férj pisztolyát, mintha a kínai nő saját magát lőtte volna le. Minden gördülékenyen ment. Találtam egy tartalékkulcsot, azzal kizártam magam a házból, és leléptem. Hát, így történt. Most már tud mindent.

- Ahogy vesszük. – Vetettem egy pillantást az Olcott kezében egyre feszültebben előre mutató pisztoly hideg fémére, aztán megpróbáltam tovább beszélgetni: – Mi lenne, ha tisztáznánk az indítékot is? Kíváncsi vagyok, jól értelmeztem-e a jeleket. Egy hatalmas bélyeges csalásról van szó, igaz? Egy évek óta tartó, illegális nyerészkedésről...

- I... igen. – A férfi hangja először bizonytalan volt, aztán viszont nyersen kivágta: - Bélyegeket hamisítok. Tessék! Itt az igazság. A laboromban nem csak eredetiséget vizsgálok, hanem már vagy egy évtizede elő is állítom ritka, értékes bélyegpéldányok hasonmásait.

- Hát, nem meglepő, hogy képes erre a szaktudásával. Ja, és a történészi, a művészettörténeti meg a vegyészmérnöki diplomájával...

- Először csak próbálkoztam. Kíváncsi voltam, mennyire nehéz olyan másolatot készíteni, amelyet egy átlagos gyűjtő nem ismer fel – árulta el, ezúttal kevésbé rosszkedvűen, inkább mélabúsan a múltba révedő arckifejezéssel. – Aztán annyira jól sikerültek a másolatok, hogy értékesíteni kezdtem. Eleinte csak akkor adtam el egyet vagy kettőt, amikor tényleg megszorultam anyagilag. Idővel viszont egyre gyakrabban sor került rá, hogy egy-egy gyanútlanul betérő ügyféllel külön üzletet kötöttem. Végül Paulnak is eladtam pár bélyeget. Az ő boltja pedig továbbforgalmazta – mit sem sejtve – a hamis bélyegeket.

- Elég nagy hasznot lehet ezzel szerezni, nem?

Olcott kurtán biccentett:

- Nem gondolta volna rólam, mi? Szép kis summára tettem szert az évek során. Csak nem látványos külsőségekre költöm, hanem beleforgatom a bélyeggyűjteményembe. Ezért nem sejthette, hogy még ölnék is érte...

- Nos, valóban nem gondoltam volna Önről. – Csak ennyit válaszoltam.

- Sajnos, a kínai nő véletlenül rájött a bélyeghamisításra – folytatta a szakértő immár ismét kedvetlenül. – Vett Paul boltjában még évekkel ezelőtt egy rózsás bélyegblokkot. Korrekt ügylet volt, becsületesen kifizette Paulnak. Még kapott is hozzá egy hamis eredetiségigazolást. Persze, én állítottam ki a bélyegemhez. Ez a bizonyos rózsás blokk ugyanis az én termékem volt. Nem kellett volna gyanakodnia. Nem lett volna szabad... És hosszú éveken át minden rendben is volt.

- Csakhogy múlt télen meghalt egy távoli rokona Kínában, és a rokonok küldtek neki ajándékba egy ládika bélyeget – vettem át a szót. – A ládikóban pedig véletlenül elpostáztak pont egy ugyanolyan rózsás bélyegblokkot, mint a régi. Mint a hamis! Ő pedig örömmel nézegette, vizsgálgatta értékes szerzeményeit, és addig-addig tanulmányozta a két bélyeget, amíg feltűnt egy gyanús eltérés... Rájött, hogy míg az új szerzeménye biztosan eredeti, szerintem annak idején járt is már postai forgalomban, addig a tiszta példányt, amelyet Mr Neathery boltjában vett úgy öt éve, némi homály övezi. Elment hát a boltba, tisztázni Mr Neatheryvel a problémát...

- Szerencsére, én is éppen benn tartózkodtam a boltban – ragadta vissza magához a szót Olcott. – Meghallottam, hogy a kínai asszony mit mesél Paulnak a bélyegek közti eltérésről. Nagyító alatt észrevette, hogy a két példány fogazása különbözik. Icipici, szabad szemmel nem is látható hiba volt, de eredeti, egyforma blokkok esetén nem lehetett volna ekkora eltérés sem. Megrémültem. Egyből áthívtam a nőt a laboromba, nehogy Paul számára kiderüljön, mi folyik itt. És próbáltam ott meggyőzni, hogy mindkét bélyegblokk eredeti, nem kell aggódnia. Csakhogy láttam rajta, hogy nem hisz nekem. El akarta vinni a blokkokat egy másik szakértőhöz. Cselekednem kellett! Ezért törtem be hozzá aznap este a bélyegekért, és végül ezért fajult el ennyire az egész.

- Komolyan azt hitte, hogy ha ellopja a rózsás blokkokat, akkor Csen asszony simán elfelejtkezik majd arról, hogy el akarta vinni őket kivizsgáltatni?

- Bíztam benne. Ha másban nem is, akkor abban, hogy a megmérgezett italtól annyira zavaros lesz napokig a gondolkodása, hogy elhiszi, tényleg lehetséges, hogy eladta a bélyegeit. Ráadásul direkt akkor surrantam be, amikor otthon voltak a háziak, hogy még kevésbé legyen hihető, hogy bárki ilyesmit tett volna. Ezért kellett őket elkábítanom. Annyira valószínűtlennek tűnt, hogy rájönnének, jártam benn! Sajnos, azonban nem jött össze. Túlságosan érdekelte az ügy, nem tágított...

Olcott idegesen igazított egyet a kezében tartott pisztolyon. Nem feleltem semmit, úgyhogy ismét a bélyegszakértő szólalt meg:

- Ahogyan maga sem tántorodott el a nyomozásától.

- Hát, ilyen az élet.

- Most mégis mi legyen? – kérdezte elég szerencsétlenül. – Lelőjem?

- Tisztázzuk még a Keleti Sárkányok-szálat! – javasoltam inkább. – Nyilván tőlük kellett segítséget kérnie a rizspárlatos levél megírásához. Ők ugyanis kitűnően használják a Kuangtung tartománybeli nyelvjárást, és még személyes infóik is vannak Csen asszonyról, mivel akad olyan tagjuk, aki egy faluból származik Csen Lannal. Ez mind jó meg szép, de hogyan talált rájuk?

- Egyszer réges-régen még Paul mesélte, hogy hallott erről a bűnbandáról egy bélyeggyűjtő körben. Megemlítették a társaságban, hogy a Keleti Sárkányok benne vannak mindenféle görbe ügyletben. Eszembe jutott ez, amikor kínlódtam a csomagolás meghamisításával... Hogy milyen jó lenne valaki, aki kitűnően tud kínaiul! Írhatna egy kis levelet is. Eredetileg csak magát az italt akartam a csomagba tenni, de féltem, hogy az kevés lesz ahhoz, hogy előre megtudjam, mikor issza meg a nő, és ha nem a megfelelő időpontban kábul el, nem tudok betörni. Akkor kerestem meg a Sárkányokat. Jó pénzért szívesen megírták a levelet, és nem kérdezősködtek. Tökéletes volt.

- Hogyan tudta olyan pontosan lemásolni a rokonok által küldött ládikó csomagolását? Tudja, ez a körülmény folyamatosan a bélyegszál felé terelte a figyelmemet: hogy egy postai küldeményt ilyen tökéletesen meg tudott hamisítani a küldője.

- Honnan vette, hogy a hamis csomagolást nem a kínaiak készítették?

- Volt egy apró elírás a címzésben, egy plusz vonalka. Piszlicsáré apróság egy külső szemlélőnek, de olyasmi, amit egy anyanyelvi író nem vétene el. Szóval, hogyan csinálta?

- Amikor a rózsás blokkok ügyében járt nálam a kínai nő, behozott magával más bélyegeket is megnézetni. Akkor még nem tudta rólam, hogy komolyabb sötét tevékenységben benne lennék, csak azt szerette volna, ha tisztázom, mi lehet az eltérés oka a két rózsás bélyegblokk esetében. Szóval, jóhiszeműen mutatott nekem más bélyegeket is az új küldeményből, és azokról is kikérte a véleményemet. Ideadta a bélyeges ládikó postai csomagolását is, hogy nézzem meg, az azon lévő bélyeget mennyiért tudná eladni, mert azt nem szeretné megtartani, nem gyűjti a témát. Akkor még bizalommal fordult felém. Csak akkor vált gyanakvóvá, amikor megpróbáltam meggyőzni, hogy semmi furcsa nincs a rózsás bélyegekben. Belátom, nem voltam túl ügyes. Rájött, hogy hazudok, és elkomolyodó arccal távozott a boltból. Így viszont nálam felejtette a csomagolást, nem kérte vissza, annyira lekötötték a gondolatait a rózsás blokkok. Én csempésztem be a csomagolópapírt az egyik fiókja aljára a betöréskor, hogy ne derüljön ki, hogy volt alkalmam lemásolni a csomagolót a rizspárlatos mérgezéshez.

- Értem. És azt hiszem, értem Edgar Bonton megmérgezését is. Mr Bonton elkezdett kellemetlenkedni a Keleti Sárkányok étterménél, igaz? Felismerni vélte a gyilkossághoz használt sportkocsit, és zsarolással próbálkozott. Ezért kellett félreállítani. A Keleti Sárkányok szóltak, hogy Bonton gondot jelent, és kis utánajárással kideríthető volt az is, hogy a feleségén keresztül eljuttatható egy adag mérgezett tea a gyanútlan férfihoz. Ez világos. Azt is sejtem, hogy Ön a Csen-házban látott színes zakóról is azért hazudott nekem rögtön Mr Bonton megmérgezése után, hogy azt higgyem, esetleg titkos kapcsolat volt a két áldozat között, és tévútra tereljen a nyomozásban. Nem is látott ott semmiféle zakót! Kitaláció volt, megzavarásnak szánta. Nem rossz. Még mesélt is nekem egyszer Edgar Bonton egy egészen hasonló eszmefuttatást az életről, mint amit Csen Lan adott elő egy másik ismerősének. Persze, egyszerű véletlen volt ez a gondolkodásbeli egyezés, de a színes zakó történetével együtt még akár el is téríthetett volna ebbe az irányba. Ki tudja? Szerencsére nem értem be egyetlen szál vizsgálatával, hanem próbáltam minden mást is figyelembe venni, párhuzamosan. Így végül összeraktam a képet. Csak egyet nem értek.

- Mit?

- Hogy miért hiszi azt, hogy nyomozó létemre nem jövök rá egy nyilvánvaló hazugságra a most megbeszéltek hátterében.

- Ööö... mire gondol? – Olcott pisztoly nélküli kezével megdörzsölte a homlokát.

Felkeltem a vitrinről, amelyen eddig ültem.

- Tudja jól. – Tettem felé egy nyugodt lépést. - Most pedig ideje, hogy átadja a pisztolyt, és véget vessünk ennek a rémálomnak.

- Mi... mit művel?! Ne jöjjön ide! – riadt meg egyből a férfi, és hátrálni kezdett.

- Jaj, ugyan már! – Csak ennyit feleltem, és haladtam tovább előre.

- Ne közelítsen!

Tovább lépdeltem felé.

- Lelövöm – hördült fel Olcott. – Esküszöm, lelövöm!

Nem torpantam meg.

- Most azonnal álljon meg!

- Nem félek egy cseppet sem – feleltem szinte derűsen, miközben sétáltam tovább az irányába. – Tudom, hogy sosem lőne le. Ön ugyanis nem egy gyilkos! Adja ide azt a pisztolyt!

- De... de... mondom, hogy én öltem meg...

- Ugyan már! A légynek sem ártana! – Nyitott tenyérrel kinyújtottam a kezem előre. Már szinte hozzáértem a fegyver csövéhez.

Ám ekkor...

- Bizony, Walter nem egy gyilkos – csendült egy halk, hideg hang a sötétből, és váratlanul Paul Neathery tűnt elő nesztelen léptekkel az árnyak közül. Egy szemvillanás alatt mellettünk állt, és laza mozdulattal kivette a bélyegszakértő kezéből a fegyvert. Aztán felém fordult, nekem szegezve a pisztolyt: – Walter valóban nem lenne képes megölni Önt. Csakhogy, kisasszony, én igen, bármelyik pillanatban. És ezt, úgy vélem, Ön is jól tudja.

32. fejezet: Hazugságok

Sejtelmem sem volt arról, mióta sompolyoghatott Neathery az árnyak között, mielőtt színre lépett. Talán már hosszú percek óta figyelt, talán éppen akkor érkezett. Mindenesetre hangtalanul közlekedett, annyi biztos.

Most pedig itt állt, Olcott mellett, egyenesen rám fogva a pisztolyt. Kopasz fején ezüstösen csillant az ablakon besütő holdfény. Rozsdavörös szövetkabátjának ujját hópelyhek dere lepte, jelezve, hogy kinn ismét viharosra kezd fordulni az időjárás.

- Nem igazán tűnik meglepettnek, detektívkisasszony – jegyezte meg a bélyegkereskedő.

- Nem, bár nem számítottam rá, hogy idejön. De, végül is, logikus, hogy nem csak Mr Olcottot riasztotta a telós alkalmazás, hanem Önt is. Belátom, gondolhattam volna erre. Az viszont végképp nem megdöbbentő, hogy egy pisztollyal hadonászik. Miután fejbe lőtte Csen asszonyt, megmérgezte Edgar Bontont, és beletaszított engem egy szakadékba, kétlem, hogy meglepő lenne a tény, hogy fegyvert látok a kezében.

- Szóval, egy pillanatig sem bizonytalanította el Walter hamis vallomása? Fel sem merült Önben, hogy talán tényleg ő lehet a gyilkos?

- Ugyan már! Most komolyan, Ön szerint kinézném Mr Olcottból, hogy van elég pénze egy sportkocsira, és precízen öregembernek tudná álcázni magát? Vagy elkészítene egy olyan ízléses, bájos kis csomagot, mint amilyenben Mr Bontonnak küldték a mérgezett teát? Vagy hogy egy éven át megjegyezne egy olyan részletet, mint hogy ki volt fésülve a Csen-házban egy szőnyeg rojtja?! – Egy elharapott nevetésféleség hagyta el az ajkamat. – Minden, amit most Mr Olcott magára vállalt, az Ön műve volt, és ő csak hallomásból tudott róla. Ön öltözött be járókeretes bácsikának, nagy kalapban, kifinomult maszkkal.

- Rendben, ez elképzelhető. Hogyan jönnek ide azonban a szőnyegrojtok? – érdeklődött Neathery enyhe kíváncsisággal.

- Mr Olcott említette egyszer a Csen-ház rendben tartását jellemezve, hogy Csen asszony még a szőnyegek rojtjait is kifésülte. Amíg be nem ugrott, hogy csak a pisztolyt őrző dolgozószobában vannak rojtjai a szőnyegnek, eltemettem az elmém hátuljába ezt a képtelen sztorit a rojtokról, mert azt hittem, hogy Mr Olcott alkoholgőzös mámorban koholta, és semmi valóságalapja nincs. Feltételeztem, hogy csak nyomatékképpen szőtte a mondandójába, azt alátámasztandó, hogy milyen rendezett volt a Csen-ház.

- Én csak... – Olcott arca téglavörös színt kezdett ölteni, és behúzta a nyakát formátlan vállai közé. – Ne haragudj, Paul, elszúrtam. Nem tudok jól hazudni, sajnálom...

- Ugyan, semmi probléma! – Neathery nyájas mosolyt villantott rá. – Kifejezetten szórakoztatónak tartom, hogy a hölgy milyen apró részletekből építette fel az elméletét. Parancsoljon, detektívkisasszony, fejtse ki nekünk! Bizonyára érdekes lesz.

Mit ne mondjak, megalázónak éreztem, hogy csúfolódik a keserves munkával elért nyomozási eredményeimen, de örülnöm kellett, hogy egyáltalán hajlandó szóba elegyedni velem, és nem lő le egyből. Így magyarázni kezdtem minél részletesebben:

- Amikor rájöttem, hogy a dolgozószobában tényleg szépen kifésülhető rojtja van a szőnyegnek, elgondolkodtam. Mr Olcott talán a gyilkostól vehette ezt a részletet? Hiszen a gyilkosnak volt ideje jó alaposan megfigyelni a dolgozószoba szőnyegét a helyszín elrendezése közben. Amíg nyomokat tüntetett el, lőport juttatott az áldozat kezére egy-két könyvbe belelőve, mindent eligazított, sokáig tanulmányozhatta a szoba berendezését. És egy kellően szemfüles, alapos embernek, aki figyelmes a részletekre, megmaradhatott ez a körülmény az emlékezetében egy év távolából is. Igen ám, de hogyan jutott el a gyilkostól ez az információ a szakértőhöz? Nyilván úgy, hogy nemrég szóba került köztük.

- Feltételezi, hogy ilyesmikről beszélgetek Walterrel? – Paul Neathery hanghordozása elképesztően szenvtelen és gördülékenyen társalgási stílusú volt.

Próbáltam nem beleborzongani, hanem a ténymegállapításokra koncentrálni:

- Úgy sejtem, nagyjából az alábbi történt: kiderült, hogy Mr Olcott elbarmolta a velem folytatott első párbeszédet. Ijedten hívta fel Önt a látogatásom után, és elmesélte, hogy annyira szerencsétlenül sikerült hazudnia Csen Lan lelkiállapotáról, hogy egyből gyanakodni kezdtem. Ugyanis nagy buzgalmában, hogy öngyilkosságra terelje a figyelmemet, elkezdett handabandázni arról, hogy Csen asszony milyen feldúlt és ideges volt a halála előtt. Csakhogy belesült az egyértelmű hazugságba.

- Kétségtelen, hogy az valóban nem volt eszes húzás – ismerte el Neathery, és a kezét lazán a bélyegszakértő vállára tette –, de semmi baj, orvosoltuk.

Olcott leszegte a fejét, és a cipője orrát bámulta.

- Bocsánat... – motyogta maga elé leforrázva.

- Ugyan, ugyan! Az én hibám – kezdte nagyvonalúan nyugtatni a bélyegkereskedő, bár jól kiszámítottan pont annyi késéssel, amennyi elég volt ahhoz, hogy Olcott legalább fél percig pocsékul érezhesse magát. – Ismerlek, tudom, hogy nem szeretsz hazudni. Meg kellett volna kímélnem téged ettől, és nem lett volna szabad hozzád küldenem a detektívnőt. Csak hát, túlságosan segítőkésznek akartam tűnni. Próbáltam mindenben a rendelkezésére állni.

- Gondolom, ezután már a szakértője lelkére kötötte, hogy legközelebb magyarázza meg a bakit azzal, hogy összekevert két kínai ügyfelet – ragadtam ismét magamhoz a szót. – Egészen szép mentés volt. Csakhogy ezúttal is túlfeszítették a húrt. Mindenáron gyanúsítottat akartak koholni a megmérgezett Mr Bontonból, ezért betanított a szakértőjének egy egyszerű kis hazugságot egy elöl hagyott színes zakóról. Ez még önmagában nem is lett volna baj, mert kellőképpen összezavarhatja a nyomozást, ha esetleg elhiszem, hogy Edgar Bonton például Csen asszony szeretője volt. Amikor azonban Ön előadta Mr Olcottnak, hogyan hazudjon a Csen-ház rendezettségéről és az ettől szemet szúróan elütő, gazdátlanul heverő, tarka zakóról, bekerült egy kellemetlen részlet. Gondolom, csak felsorolt kapásból pár jelzőt arról, hogyan lehet hihetően jellemezni egy ház pedáns tisztán tartását, és mindent felidézett, amire a Csen-házból emlékezett. Mr Olcott viszont pont a szőnyegrojt kifésülését jegyezte meg, és azt említette meg előttem. Így pedig utólag nyilvánvalóvá vált számomra, hogy ez a részlet úgy került be a mondandójába, hogy egy olyan precíz és a részletekre ügyelő személy, mint a gyilkos, azaz Ön, kiokosította, mit mondjon.

- Miből gondolta, hogy Walter nem láthatta a szőnyegrojtokat? Hiszen ő is járt a Csen-házban. Bár tényleg nem túl valószínű, hogy emlékezett volna egy ilyen részletre egy éven át, mégsem zárható ki, hogy beugorjon neki ez az apró momentum az Önnel folytatott beszélgetések során.

- Aligha valószínű, hogy Csen asszony beengedte volna a bélyeges látogatások során a férje dolgozószobájába. Miért tett volna így? Egyetlen helyiség sem nyílik a dolgozószobából, és nem is lehet a nappaliból belátni oda, még ha nyitva áll az ajtaja, akkor sem. Hogyan került volna oda Mr Olcott? És ha mégis arra járt, elhaladtában akkor sem jegyzett volna meg egy olyan lényegtelen részletet, mint hogy hogyan fésüli a ház gazdája a szőnyegrojtokat!

Neathery elismerően hümmögött, aztán annyit kérdezett:

- Pontosan mikor jött rá, hogy én vagyok a gyilkos?

- Arra kíváncsi, hogy mióta tudom, vagy hogy mióta sejtem?

- Mi volt az első mozzanat, amit tényleg gyanúsnak talált? Mert felettébb valószínűnek tartom, hogy nem a szőnyegrojt az egyetlen alapja az elméletének.

- Valóban nem – feleltem nyíltan, hogy húzzam az időt. – Például, elég gyanús volt már a legelején, amikor Ön azt állította, hogy Csen asszony elmesélte, anyagi nehézségektől tart a férje halála után, és azért adja el a bélyegeit. Csen asszony egy hagyománytisztelő, zárkózott nő volt, aki illedelmes mosoly mögé rejtett minden érzést és gondolatot. Egyszerű falusi családban nőtt fel Kuangtung tartomány vidéki részén. Nehéz volt elképzelni, hogy beszélt volna egy vadidegennek a belső családi dolgairól. Ráadásul Ön azt is mondta, hogy Csen asszony egy utalás formájában még arra is célzott, hogy megingott a bizalma egy közeli ismerősében. Na, azt aztán főleg valószínűtlennek tartottam, hogy egy bélyegadásvétel során ilyesmit felfedett volna egy bolti eladó előtt! Persze, eleinte nem volt okom kételkedni abban, hogy ez tényleg megtörtént, de furcsának éreztem. Akkor még azt hittem, hogy az áldozat viselkedésében kell magyarázatot találnom az ellentmondásokra.

- Hm. – Neathery megjátszott elégedetlenséggel elhúzta a szája szélét. – Pedig azt hittem, hogy ügyesen az öngyilkosságra vagy a sánta rendőrre tudom terelni a gyanút, ha olyasmiket említek, hogy az áldozat nem sokkal a halála előtt kifejezte a csalódottságát, és burkoltan célzott arra, hogy egy ismerősével problémái támadtak. Nem akartam azt mondani, hogy szomorúnak vagy feldúltnak láttam őt, mert éreztem, hogy nem olyan típusú ember, aki nyíltan kimutatná az ilyesmit. Egy leheletnyi utalás viszont jó megoldásnak tűnt. Egészen leleményes ötletnek gondoltam, hiszen én semmilyen más módon nem értesülhettem volna efféle bizalmas információkról...

- Dehogynem. Ha például kihallgatott pár beszélgetésfoszlányt a Csen-házban a betöréskor, amikor elindult lenyúlni a rózsás bélyegblokkokat.

- Nos, ez való igaz – Neathery rábólintott –, de nem gondoltam volna, hogy olyan messzire eljut a nyomozással, hogy még a betörés megtörténtére is rájön.

- Persze, hogy rájöttem. Ez a munkám, ha nem tudná. Egyébként viszont, szerintem, nem Ön tört be a Csen-házba. Csak a betörő elmesélte Önnek az eseményt, ezért tudja, mi történt Csen Lan és a rendőr ismerőse között.

- Nocsak – reagált rá nyúlós mosolyával Neathery. – És ki lenne ez a betörő?

- Walter Olcott. Olyan szerencsétlen, suta ötlet ez a rizspárlatos mérgezés, tele buktatókkal, hogy biztos vagyok benne, hogy ezt az egyet nem Ön találta ki. Méghogy abban bízni, hogy Csen asszony elfelejtkezik a rózsás bélyegekről, ha másnaposan felébredve nem találja őket! Ráadásul, alapvetően nem is ivott töményet! Jellemző, hogy Mr Olcottnak az iváson járt az esze már akkor is... Ilyen béna ötlet biztos, hogy nem származhat Öntől. Még óriási mázlijuk is volt, hogy Csen asszony egyáltalán megitta az italt a tradícióra való hivatkozás miatt.

- Csak azért csináltam, mert meg akartam menteni – mormogta közbe Olcott, erősen kivörösödött arccal. – Paul mondta, hogy a nőnek meg kell halnia, mert rájött az igazságra. Én meg úgy sajnáltam! Olyan aranyos asszony volt, olyan tisztességes! Megkértem Pault, hogy adjon egy lehetőséget megvédeni szegényt. Abban bíztam, hogy ha a kínai nő elveszti a bélyegeket, de kap helyettük jó sok pénzt, beletörődik, és békében hagyja az ügyet. Csakhogy nem így történt. A bélyegei eltűnése után egyből elment Paulhoz, és megmondta, hogy tudja, ő áll a bélyegek ellopása mögött, és ha nem ad elfogadható magyarázatot, akkor még aznap délután feljelenti.

- Innentől pedig minden úgy történt, ahogy elmesélte nekem, csak nem Ön volt a gyilkos, hanem Mr Neathery – idéztem fel. – Ő az, aki kért egy szűk hét haladékot, amit arra használt, hogy kidolgozzon egy briliáns gyilkosságot. Talán lett volna sokkal egyszerűbb módszer is, de ő nem az a típusú ember, aki beéri félmegoldásokkal. Igazi, szórakoztató showt rendezett a tökéletes gyilkosság megvalósításához álruhával, járókerettel, drága kocsival, pisztoly-trükkel, hazugságok egész szövevényével... Ő nem olyan, aki rizspárlatos betöréssel vacakolna vérontás helyett.

- Én csak... nem akartam, hogy meghaljon az a szegény nő... – makogta Olcott, lesütött szemmel.

- Elhiszem, hogy jót akart a rizspárlatos tervével – feleltem rá teljes őszinteséggel. – És, úgy gondolom, engem is meg akart védeni, amikor először a laboratóriumában jártam. Amíg nézelődtem a belső laborban, kinn beletúrt a táskámba, reménykedve, hogy talál használhatót, és előkotort egy meghatalmazást. A rendőrkapitány nevében írták nekem a rendőrségi irattár meglátogatásáról. Nem tudta, hogy valódi-e, de megpróbált egy névtelen feljelentést tenni ellenem, azt állítva, hogy hamis az engedély. Egy ilyen kicsinyes, majdhogynem gyerekes ötlettel próbált rám ijeszteni, és távol tartani a nyomozástól... és az igazi veszélyektől. Ez mindenre vall, csak arra a hátborzongató hidegvérre nem, ahogy valaki egy kétgyerekes anyukát habozás nélkül fejbe lőtt az otthonában. Ráadásul, Ön azt is megemlítette, amikor egyszer a laborban jártam, hogy nem olvasott újságot a Csen-gyilkosságot követő hetekben. Holott láttam, hogy egyébként rendszeres újságolvasó; jó sok leselejtezett hírlap gyülekezett az itókás üvegek kitámasztására. Miért nem olvasott hát a gyilkosság utáni időszakban? Mert nem bírta volna elviselni, hogy újra meg újra szembesülnie kelljen a véres gyilkosság részleteivel! Ez egyértelműen gyötrő lelkiismeret-furdalásra vall. A kontrollálatlanul vedelt, olcsó vodka szintén önmarcangolás és önutálat jele. Nyilván előtte sem vetette meg az italt, de úgy vélem, Csen Lan halála volt a lökés ahhoz, hogy végleg meginduljon a lejtőn.

- Mi... miből gondolja...? – Olcott hangja megbicsaklott.

- Abból, hogy ha sokkal régebb óta inna ilyen mértéktelenül, akkor már nem tudná ellátni a munkaköri feladatait. Márpedig semmi sem utal arra, hogy szakmai hibákat vétene. Sőt, Mr Neathery kezeskedett a szaktudásáért. Úgy vélem, ebben az egyetlen egy dologban igazat mondott.

- Így van – helyeselt rá Neathery teljes nyugalommal. – Úgy veszem észre, kisasszony, mindent átlát. Elismerésre méltó. Mondjuk, kezdettől fogva sejtettem, hogy súlyos tévedés lenne alábecsülni Önt.

Egy kicsit felderültem szorult helyzetem ellenére. Érthető okokból, nem sűrűn fordul elő, hogy a munkám alanyai elismerően szóljanak rólam.

- Miből gondolta, hogy nem jó alábecsülnie? – kíváncsiskodtam.

- Nézze! Én meglehetősen régóta a pályán vagyok már, és az üzleti partnereimen egyből meglátom, ha veszélyes játékosok, és óvatosan kell velük tárgyalnom. Elég egy arcrándulás vagy egy tekintet, és tudom.

- Hát, akkor azt hiszem, ezt kölcsönösen megállapítottuk egymásról már legelső találkozáskor.

- Miért, Ön is veszélyes embernek gondolt?

- Természetesen.

- Pontosan milyennek tartott?

- Pszichopatának.

- Pszichopatának? – A férfi ciccegve megcsóválta a fejét. Láttam rajta, hogy mulattatja a megfogalmazás. – Legelső találkozáskor? Pedig azt hittem, értékelte a kedves ebédmeghívást.

- Amikor az étteremben véletlenül durva tapintatlanságot kérdezett az étkezési szokásaimról, utána szemrebbenés nélkül, kecses eleganciával kivágta magát. Biztosan emlékszik arra, hogy megjegyzést tett a vegetáriánus étkezésre. És hogy milyen könnyedén és gálánsan reagált, amikor megtudta a véres autóbaleset történetét...

- Hát már az is gyanússá tesz, ha udvarias vagyok?

- Ha túl tökéletes az udvariassága. Tapasztalatom szerint azok az emberek, akik ehhez hasonló helyzetekben egyáltalán nem jönnek zavarba, azok pszichopata személyiségvonásokkal rendelkeznek. Empátiahiányról, közönyről és túlzott simulékonyságról árulkodik. Ezen bizonyára nem töprengett még el, de akik nem érzik magukat kínosan, azokban nem sok gátlás van egyéb élethelyzetekben sem.

- Tényleg elgondolkodtató. Mindenesetre, köszönöm a jó tanácsot, legközelebb már figyelni fogok erre, ha megint összefutok egy szaglászó detektívvel. Talált még mást is figyelemreméltónak a viselkedésemben?

- Azt is észrevettem, hogy ügyel a részletekre, minden apró hibát kiigazít. – Végül is, nekem csak kedvez, ha társalgunk, és telik az idő. Talán lelek közben kiutat, mielőtt lepuffantana. Jó bőbeszédűen hozzátettem: - Körülbelül ilyennek képzeltem el már az elején is Csen asszony gyilkosát, amennyiben van egyáltalán gyilkosa, mert ezt akkor még nem tudhattam biztosan. Egy gátlástalan pszichopatának véltem, aki gondosan tervez, és kellően intelligens is. Figyelmes a részletekre, és elegáns ügyességgel rendez meg mindent. Persze, egy ilyen homályos megérzésre nem alapozhatok egy nyomozás során, szóval nem ebből indultam ki, viszont egyből eszembe véstem, hogy oda kell figyelnem Önre, ha bármi okom lesz a bizonyítékok alapján gyanakodnom. Igazából senki más nem került képbe a Csen-ügyben, akinek a személyiségvonásai ennyire megfeleltek volna az általam alkotott képnek. Talán Feng Cung Tao jöhetett volna még szóba, de ehhez ő sem tűnt elég kifinomultnak.

Neathery elismerően biccentett.

- Korrekt személyiségrajznak tűnik – hagyta rám.

- Volt még más is – folytattam. – Például az a lelki nyomásgyakorlás, ahogy egyszer-kétszer utalt arra, hogy Mr Olcottot a testi fogyatékossága miatt gyanúsítom. Többször is valahogy úgy fogalmazott Mr Olcottal kapcsolatban, hogy „ne tévessze meg Önt a látszat”. Lelkiismeret-furdalást akart kelteni bennem, hogy tudat alatt úgy érzékeljem, csak előítéletek miatt gyanúsítgatom a bélyegszakértőt, és elbizonytalanodjak. Egy általános emberi jó érzést próbált arra használni, hogy bennem szorongást keltsen, és összezavarjon. Még szerencse, hogy nem szokásom külsőségek alapján ítélkezni. Amikor meg következtetéseket vonok le külső adottságok alapján, annak racionális oka van. Így nem éreztem találva magam a beszélgetéseinkbe csempészett mérgező megjegyzéseitől. – Ráhunyorítottam a bélyegkereskedőre. – Ez, ráadásul, elég durva taktikai hiba volt, mert ráirányította a figyelmemet arra, hogy Ön milyen manipulatív személyiség. Azt pedig sejtettem, hogy valódi együttérzést nem érez sem Mr Olcott, sem senki más iránt.

Neathery nem tűnt sértettnek nyers szavaimat hallva, de Olcott magába zuhant arckifejezése egyre fanyarabb lett.

- Vagy elég csak arra gondolni, amikor szerénykedni próbál, holott a vak is látja, hogy egy öntelt, gátlástalan üzletember – részleteztem tovább Neathery jellemét. – Jól elhelyezett megjegyzésekkel próbált egyszerű, szerény vállalkozónak tűnni. De egy percig se higgye, hogy meggyőző volt, amikor az álmában-sem-gondolta-volna-hogy-egy-szép-napon-ilyen-menő-lesz boltjáról beszélt! Vagy arról, hogy a szíve mélyén csak a csendes bélyeggyűjtögetésre vágyik, és elege van a ravaszkodástól, hazugságoktól fortyogó üzleti tárgyalásokból... Ugyan már! Közben telecsempészte a beszélgetéseinket felvágós célzásokkal, hogy milyen jól megy a boltja, és hány kőgazdag eladóval tárgyal... Nyilvánvaló, hogy élvezi ezt, és simán lekörözi bármelyik tárgyalópartnerét törtetésben, őszintétlenségben és gerinctelen trükközésben! Egy apró kis bélyeggyűjtemény ritkán növi ki magát ilyen jól tejelő üzletté egy bélyegekkel bíbelődő, jóhiszemű bácsika keze alatt!

- Lenyűgöző! Ön igazán sok mindent meglát, kisasszony. – A bélyegkereskedő mosolya kezdett élessé válni az arcán. – Engedje meg, hogy most én említsek meg egy érdekes személyiségrészletet Önnel kapcsolatban.

- Csak tessék!

- Azt hinné az ember, hogy autóknak a közelébe sem megy majd a gyerekkori traumája újraélése után. Egy olyan szörnyű balesetet követően, mint amikor majdnem egy szakadékba gurult egy fékezhetetlen autóronccsal... De lám, ide is kocsival jött. Láttam leparkolva az autóját nem messze. Nem kellett idő, hogy feldolgozza a baleset lelki hatását? Ejnye. Nem is vált ki Önből érzéseket, ha a szülei halálára gondol, nem igaz?

Nem reagáltam. Neathery pedig hozzátette:

- És még engem nevez pszichopatának?

Erre sem válaszoltam. Szórakozottan félresöprögettem egy hajszálamat, amelyik a zárak feltörése során beakadt a fehér szövetkabátom egyik gombjába.

- Úgy látom, saját magáról nem akar őszintén beszélni – állapította meg a férfi. – Akkor térjünk vissza a nyomozására! Megfigyelt nálam pár személyiségvonást, de ez kevés volt ahhoz, hogy érdemben gyanúsítson...

- Végül volt egy részlet, ami igazán felkeltette az érdeklődésemet. Elküldtem egy ismerősömet az üzleti tevékenységét megfigyelni – utaltam itt burkoltan Litvin professzor fedett akciójára. - Annyit kell tudni erről az ismerősömről, hogy elképesztő képessége van arra, hogy félreértelmezze más emberek szavait és viselkedését, és bármit is olvasson ki belőle, az legtöbbször nem felel meg a háttérben meghúzódó szándéknak. És ő említette meg, hogy úgy látta, Ön aggódik amiatt, hogy a szakértője esetleg rosszútra tévelyedhet. Hát, ez a magyarázat nekem minden volt, csak hihető nem. Ön nem úgy fest, mint a tisztesség szobra, aki egy görbeúton járó szakértőn aggasztaná magát. Feltételeztem viszont, hogy az ismerősöm tényleg látott gondterheltséget Önön, amikor felmerült Mr Olcott becstelensége. Azt nem gondoltam, hogy Mr Olcott biztonságáért aggódna, így maradt az a lehetőség, hogy anyagi okokból nem örült. Persze, elképzelhető magyarázat lehetett volna, hogy csak a boltja jó hírét féltette, de éltem a gyanúperrel, hogy az ismerősöm már megint rosszul értelmezett egy reakciót, és most, hogy már tudom az igazat, látom, hogy tényleg így is volt. Ön nem a tisztességtelenségtől, hanem a konkurenciától tartott. Attól, hogy Mr Olcott esetleg másokkal is üzletelni kezd, és túlnő Önön. Végül is, az Ön szerepe pótolható a kapcsolatukban. Csak egy gátlástalan, simulékony üzletember. Az igazán bonyolult szakmai hátteret Mr Olcott adja a bélyegek hamisításához.

- Téved – szegte fel az állát a bélyegkereskedő. Ez volt az első alkalom, hogy úgy tűnt, megérintik a szavaim valamilyen formában, bár enyhe sértettségen kívül ezúttal sem sok más látszott rajta. – A mi párosunk pont azért működik tökéletesen, mert összhangban vannak a képességeink. Mindketten zseniálisak vagyunk a magunk területén, és mindezt teljes bizalomban és titoktartásban olvasztjuk össze. Rendben, elismerem, egy pillanatra előfordulhatott, hogy meginogtam, és felmerült bennem, hogy Walter talán mással is üzletelne. Már túl régóta dolgozunk együtt, kezdett egyhangúvá válni, és tartottam tőle, hogy Walter új szakmai kihívásokra vágyik. Egy új ügyfél pont ilyen lenne. – Neathery odafordult a szakértőjéhez, és ismét a vállára tette a kezét. – Végtelenül sajnálom, Walter. Sosem lett volna szabad kételkednem benned.

Odaszúrtam:

- Elég nagy hiba volt, és még gyanúsabbá tette Önöket.

Neathery még mindig Olcotton tartva a tekintetét, eltűnődve beszélt tovább:

- Amikor annak idején elkezdtünk együtt dolgozni, egyetlen dolgot ígértettem meg Walterrel. Hogy mindig, bármi történjen is, ki kell állnunk egymás mellett. Senki mást nem vonhatunk be, senki mással nem oszthatjuk meg az üzleti titkainkat... Akkor sosem tudnak fogást találni rajtunk. Ha mi hiszünk egymásban...

- Emlékszem – idézte fel Olcott elmerengve. – Egy nyári nap volt. Senki nem állt szóba velem a puccos bélyegkiállításon, és már majdnem megfulladtam a hőségben. Legszívesebben elmenekültem volna, de muszáj volt maradnom, mert ott tartott a csalóka remény, hogy találok egy-két kósza ügyfelet. Nem akartam... Utáltam az egészet... Csak feszengtem ott. És akkor egy idő után megjelentél. Egyből szóba elegyedtél velem. Olyan udvariassággal beszéltél hozzám, mintha... mintha egy komoly üzletember lennék. Elmondtad, hogy már hallottál rólam, és egy ideje foglalkoztat a gondolat, hogy meg akarsz ismerkedni velem. Nagy terveid vannak egy induló vállalkozással kapcsolatban, és rám gondoltál... Rám!

A púpos férfi felindultan elhallgatott, és remegő kézzel dörgölte meg a bőrt mélyebben ülő szeme fölött.

- Kiderült, hogy Mr Neathery hallott az anyagi nehézségeiről és arról, hogy némi pénzért hajlandó kozmetikázni néhány szakvéleményen, nemdebár? – jegyeztem meg egy fintorral. – Seperc alatt összerakta, hogy talált egy megfelelő balekot, akit behálózhat...

- Bizonyára hallott ezekről – ismerte el Olcott, maga elé motyogva –, de nem ez a lényeg. Lehetőséget látott bennem. Hitt bennem, ahogyan senki más...

- Ja, persze. – Szarkasztikus hanghordozásom eltéveszthetetlen volt. – Gondolom, hamar kiderült, mi is az az „induló vállalkozás”. Egy jó kis bélyeghamisítási biznisz. Ön a vegyész diplomájával és a bélyegek eredetisége terén szerzett szaktudásával bármilyen hamisítványt elő tud állítani, Mr Neathery meg pénzzé teszi a boltjában. És dől a lé. Ez volt a bájos kis szakmai ajánlat!

- Én... én sosem gondoltam arra korábban, hogy ilyesmit csináljak – nyögte elfúló hangon a bélyegszakértő –, de Paul annyira hitt bennem...

Tettem egy határozott lépést az irányába:

- Nem érti, hogy Mr Neathery miféle játékot űz? Nem látja, hogyan manipulálja Önt? Kihasználja a rossz önértékelését, a kiábrándultságát és a lesújtó tapasztalatait. Úgy tesz, mintha ő lenne az egyetlen, aki hisz Önben, az egyetlen, aki támogatja és biztatja... de valójában tönkreteszi. Önbizalmat és büszkeséget ad, de csak azért, hogy befolyásolhassa! Közben hagyja lelkiismeret-furdalástól gyötörten alkoholizmusba süllyedni. Valóban lehetőséget lát, viszont nem tiszteletet és elismerést érez, hanem eszközként használja Önt! Hát nem érti? Ez az ember megvetésen kívül semmit sem érez Ön iránt!

- Elég ebből, detektívkisasszony! – szakított félbe Neathery, oldalba bökve a pisztoly hideg csövével. – Lépjen hátrébb!

Jobbnak láttam valóban hátrálni.

- És most beszéljünk gyakorlatiasabb kérdésekről! – utasított aztán. – Tudják ismerősei, hogy ma éjjel idejött?

- Együtt járok egy zsaruval, és biztos, ami biztos, elindulás előtt megüzentem neki, hogy hová megyek.

Neathery összehúzott szemmel végigmért, aztán csak nemet intett a fejével.

- Hazudik – szögezte le. – Nem szólt a rendőrkapitánynak. Utánajártam, tudom, hogy tényleg egy rendőrkapitánnyal szokott aludni, de kétlem, hogy megosztaná vele a nyomozása részleteit. Azt pedig nyilván végképp nem üzenné meg, hogy készül betörni egy boltraktárba. Szóval, ki másnak mondhatta el?

- Ööö... – Elgondolkoztam, kit nevezhetnék meg, akit nem kevernék túl nagy veszélybe. – Talán... talán egy-két távolabbi ismerősömnek említettem...

- Jó, szóval senkinek. – Neathery ismét elmosolyodott. – Tökéletes. Akkor most a következőt fogjuk csinálni: Walter, menj át az irodámba! Találsz ott a legfelső fiókban egy köteg pénzt, bankkártyát, hamis papírokat, eldobható SIM kártyás telefont és egy álnévre kiállított útlevelet a fényképeddel. Mindezt neked szedtem össze, amikor megindult ez a bosszantó nyomozás. Még ma éjjel külföldre kell szöknöd. Azelőtt el kell tűnnünk az országból, hogy hivatalos nyomozás indulna ellenünk. Nem tudhatjuk, milyen közel jutnak hozzánk hatósági vizsgálatokkal. Márpedig most, hogy a detektívkisasszony gyilkosság áldozata lesz, egészen biztos, hogy fel fogják forgatni a Csen-ügyet. Úgyhogy te még ma éjjel elhagyod az országot. Nekem pár napot igénybe vesz, hogy a lehető legtöbb pénzt átmentsem a kajmán-szigeteki titkos bankszámlámra az üzleteimből, de körülbelül egy hét múlva én is el tudok indulni. Akkor majd felhívlak telefonon, és egyeztetünk. Fontos, hogy egy darabig külön utazzunk, amíg nyomunkat nem vesztik.

- De... de... – Olcott csak zavart döbbenettel bámult, csapott szemében szinte riadt értetlenség ült. - Nem is mondtad, hogy utazni akarsz. Nem is sejtettem...

- Nem tudtam, mennyire súlyos a helyzet. Abban bíztam, hogy több időnk van felszámolni az itteni üzleteinket, és szép nyugodtan kiépíthetünk egy külföldi lehetőséget. Most viszont, hogy egy magándetektív itt áll a raktáram közepén, egyértelműen látom, hogy nem tétovázhatunk. Máris indulhatsz, Walter! Felesleges azzal gyötörnöd magad, hogy végignézed, mit fogok tenni a detektívnővel. Talán még elérsz egy késői repülőjáratot...

- Hová? Mégis mi...

- Válassz egy országot! – mondta rá a bélyegkereskedő közönyösen. – Amelyik tetszik. Nem kell tudnom. Csak menj! Aztán majd a fiókban lévő telefonon felhívlak pár hét múlva, és egyeztetjük, hol kezdjük az üzletünk újraépítését.

- De... de hát... minden holmim a laborban van...

- Menj, Walter!

- Nem hagyhatok mindent hátra...

- Márpedig kénytelen leszel. Indulj! – Neathery teljes határozottsággal bökött az ajtó felé az állával, mire Olcott engedelmesen tett pár lépést a kijárat felé. A bélyegkereskedő még annyit mondott távozó szakértőjének: - És akarom, hogy tudd, nem igaz, amit ez a nő állított. Nem vetlek meg. A szakma legjobbjának tartalak. Egy percig sem bántam meg, hogy minden bizalmamat beléd fektettem. Hiszek benned, és mindig is hinni fogok. Most pedig menj! Egy szép napon újra találkozunk.

Olcott ismét megdörzsölte a szeme fölött a bőrt. Egy darabig meredt maga elé, igyekezve feldolgozni a hallottakat, aztán annyit motyogott:

- Ne kínozd meg őt!

Majd sietős léptekkel célba vette a bélyegkereskedő irodáját, és távozott.

- Most meg fogjuk várni, amíg Walter elhagyja az épületet – közölte velem Neathery, és lustán nekitámaszkodott az egyik polcsornak. – Ha nem muszáj, nem akarom, hogy hallania kelljen a lövést.

- Milyen figyelmes! – biggyesztettem el az ajkam. – Szegény bolond meg még el is hiszi, hogy Ön keresni fogja, mi? Csak azért küldte el, mert fél, hogy Mr Olcott előbb-utóbb összeomlik, főleg ha még az én meggyilkolásommal is együtt kell élnie, és esetleg Ön ellen vall. Úgy van vele, hogy megölni kár lenne, hiszen egyszer még hajthat hasznot, ki tudja... De nem ártana jó messze tudni. Biztos távolságban. Ön dúsgazdagon tobzódik majd az aranybányaként fizető boltocskája hasznából, biztonságban, kényelemben... Ő meg szerencsétlen várja a hívását éveken át a világ végén abból a kis alamizsnából tengődve, amit Ön a fiókba tett neki... Sőt, valószínűnek tartom, hogy az egész bélyeghamisítási ügyet előbb-utóbb a nyakába akarja varrni a távollétében.

- Milyen cinikus, kisasszony! – Neathery csak ennyit felelt. Mosolya ijesztően sötét és mély lett.

- Talán azt feltételezte, hogy meghatódom ettől a szirupos „Egy percig sem bántam meg, hogy minden bizalmamat beléd fektettem, Walter”-dumától?

Neathery arcán meg sem rezzent a titokzatos mosoly:

- Elképzelhetetlennek tartja, hogy akár igaz is lehet, amit mondtam neki?

- Eléggé, de végül is, nekem tök mindegy. Semmi közöm hozzá.

- Nem kíváncsi arra, hogy lehetséges-e?

Karba fontam a kezem, és én is nekitámaszkodtam egy szekrénykének.

- Ha ragaszkodik hozzá, elmondhatja. De ne higgye, hogy lenyűgöznek az Önhöz hasonló emberek!

- Kár. Pedig éjt-nappallá téve kutatott utánam, heteken át, és meg fog halni miattam.

- Talán. – Csak ennyit válaszoltam rá.

- Mondja csak, fél a haláltól?

- Nem biztos. Ehhez tudni kellene, mi jön a halál után, nem? Viszont nem sejtem, és nem igazán hiszek a különböző teóriákban sem.

- Nos, ez egy közös vonás bennünk: mindketten igyekszünk az evilági létből kihozni a lehető legtöbbet.

Nem feleltem, és Neathery is elhallgatott egy időre. Így eljutott hozzánk az ajtók csapódása, ahogy a távolban Olcott sietve elhagyta az épületet az irodában felpakolt holmikkal. Hamarosan hallatszott egy autó motorjának a felpörgése is, aztán a messziben elhalt a zúgás.

- Mit gondol, melyik országba fog utazni? – érdeklődtem.

- Talán Kanadába. Kedveli a sötét, hideg teleket.

Megint csönd állt be, aztán később rákérdeztem:

- Fel fogja hívni valaha is?

Neathery laposan pislantott egyet, mint egy prédáját leső hüllő.

- Bármit mondanék, Ön már nem fogja megtudni, hogy igaz volt-e, ugyebár? – Azzal a férfi kibiztosította a pisztolyt, és újból nekem szegezte. – Ég Önnel, detektívkisasszony!

- Várjon, csak még két-három kérdést hadd tegyek fel!

- Sajnálom. Bármennyire is élveztem a beszélgetésünket, ideje, hogy pontot tegyünk a végére.

- Csak még egyetlen...

Neathery előrelépett, és már szinte hallottam az eljövendő lövés csattanását, ám ebben a pillanatban kivágódott a raktárajtó, és Stephan Glasby toppant be rajta.

A volt gyilkossági nyomozó elég viharverten festett. Szőke, ritkás haját összeborzolta a kinti hideg szél, kabátjából és sáljából csöpögött az olvadó hólé. Jobb kezében egy pisztolyt tartott Neathery felé.

A bélyegkereskedő odarántott maga elé, pisztolyát a tarkómnak préselve.

- Ön meg kicsoda? – kérdezte Glasbytől.

- Úgy vélem, látott már. Ha máskor nem, hát akkor, amikor betört a Csen-házba. Lan egyik ismerőse vagyok.

- Mit keres itt?

- Frida Lorne-ért jöttem, hogy kiszabadítsam, és be akarom vinni Önt a rendőrségre. Tudom, hogy Ön ölte meg Lant. – Glasby ezzel belépdelt a raktárhelyiségbe.

- Álljon meg! – szólt rá a bélyegkereskedő.

- Engedje el a nőt, és tegye le a fegyverét maga mellé a polcra! – utasította Glasby rutinos kimértséggel.

- Ha még egy lépést közeledik, lelövöm őt! – vágott vissza Neathery, és még erősebben a tarkómnak nyomta a pisztoly csövét.

- Nézze! Rendőr voltam, jól tudok célozni. Ne kockáztasson feleslegesen! – Glasby hangja még mindig aggasztóan nyugodt volt. – Mindenkinek az az érdeke, hogy élve kijussunk innen. Mindannyian ezt szeretnénk, nem igaz? Ha lelövi a túszát, én is abban a pillanatban megölöm Önt. Kinek lenne ez jó?

- Hagyja, hogy távozzunk Miss Lorne-nal! – kérte a bélyegkereskedő. – Kinn elengedem. Csak ne kövessen!

- Tudja jól, hogy nem tehetem. Egyébként sem jutna messzire. Ráadásul, menekülés közben is megsérülhet, vagy később a rendőrök lelőhetik. Kétlem, hogy az a típusú ember lenne, aki a véres halált választja egy fair büntetőeljárás helyett. Engedje el a nőt, és tegye le a pisztolyt! Legyen esze!

Neathery egy ideig nem moccant, csak némán, elgondolkodva mérlegelt. Síri csend honolt a raktár néma falai között, csupán a kinn süvítő havas szél zúgása hallatszott be, és keveredett össze feszült lélegzetvételeinkkel.

Aztán a bélyegkereskedő higgadtan közölte:

- Rendben. Szép nyugodtan le fogom tenni a pisztolyt. Megadom magam.

Éreztem, hogy a fegyvercső nyomása enyhül a tarkómon.

És én néztem a hidegséget Glasby fáradt, szürke szemében, és a blazírt, szinte unott egykedvűséget Neathery vonásain...

Aztán Neathery ellépett tőlem. Elkezdte volna elfordítani tőlem a pisztolyát, hogy megadással félrelökje a polcra...

- Le ne tegye a pisztolyt! – rivalltam rá. – Fogja vissza rám!

Neathery annyira meglepődött, hogy engedelmeskedett. Aztán egy dermesztően hosszú percre ismét csend állt be.

- Mit művel?! – kérdezte tőlem Glasby rekedten.

- Magam sem értem, miért kéri ezt – csatlakozott Neathery is. – Tényleg megadnám magam. Mi oka van azt kérni, hogy ne tegyek így, kisasszony?

- Az, hogy ha leengedi azt a pisztolyt, és nem szegezi többé rám fenyegetően, akkor Mr Glasby rögtön agyon fogja Önt lőni.

33. fejezet: Lövések

- Kár volt ezt tennie, Miss Lorne. – Glasby hangja még mindig megőrizte a magára erőltetett természetellenes nyugalmat, de már kezdett repedezni az álarc, és elfojtott feszültség tette rövidebbé, élesebbé kiejtett szavait. – Nem akartam, hogy Önnek is baja essen, de nincs visszaút.

- Nem engedhetem, hogy ekkora baromságot csináljon! Inkább megkockáztatom, hogy én is lelövetem magam – jelentettem ki habozás nélkül. – Muszáj még egyszer mérlegelnie a döntését. Mit gondol, Csen Lan mit akarna, ha most itt lenne?

- Lan nincs itt, és nem is lesz már soha. Mert egy ilyen szörnyeteg elvette az életét!

- Felesleges átcsapni személyeskedésbe! – szólt közbe Neathery könnyed nyugalommal. – Az elhunyt hölgy igazán megnyerő, bájos személyiség volt, és ha nem került volna az utamba, nem ártottam volna neki. Ez nem arról szólt, hogy bántani kívántam volna akárkit is. Üzletember vagyok, nem szörnyeteg.

Glasby arca még sápadtabb lett, és megfeszült a pisztolyt tartó keze.

- Inkább hallgasson! – szűrtem fogam között a bélyegkereskedőnek, aztán már vissza is fordultam Glasbyhez: - Nézze, tudom, hogy nehéz! El sem tudom képzelni, mit érezhet most, de próbáljon meg hideg fejjel mérlegelni! Mr Neathery le fogja tenni a pisztolyát, amint úgy látja, hogy Ön képes józanul dönteni. Ehhez viszont ki kell zökkennie az eddigi gondolatmenetéből. A gyűlölettel telt fájdalomból, ami az elmúlt egy évben belülről felőrölte. Próbálja meg, mondjuk, elmesélni, hogyan talált ránk! A tényeket.

Glasby nem válaszolt rögtön. Láttam rajta, hogy küszködik a lelkében dúló harccal, mégis célba értek a szavaim.

- Követtem Önt – szólalt meg végül, kényszeredetten. – Miután Ön elárulta, hogy tudja, ki a gyilkos, nem bántalmaztam tovább Csang Kiut. Egy bűnöző, de nem érdemli meg, hogy olyasmiért kínozzam, amiről nem tehet. Már elmondta, hogy ő csak egy gyerekkori barátja volt Lannak. Kisgyerekként együtt segítettek a szüleiknek a rizsföldeken, és sokat játszottak együtt. Később is tartották a kapcsolatot, bár eléggé kiüresedett a viszonyuk, de néha azért egy szívélyes teázásra összeültek. Elhittem. Nem úgy tűnt, mintha hazudna. A sportkocsiról viszont nem beszélhetett, mivel az Cung Tao üzlete volt, és a főnöke titkait nem adhatja ki. Így hát, elengedtem.

- Simán elengedte? Nem lehet ebből baj?

- Nem. Megegyeztem vele, hogy nem próbál rajtam bosszút állni a pár ütés miatt. Nem okoztam súlyos sérüléseket, és ő is kedvelte Lant. Megértette a felindulásomat. Csak annyit kért, hogy találjam meg a gyilkost.

- Örülök, hogy így végződött – mosolyodtam el egy kicsit, bár eléggé nehezemre esett. Két pisztoly csillogott a holdfényben, és mindkettő bármelyik pillanatban elsülhetett...

- Önt akartam követni. – Glasby hangja egyre érdesebbé vált, nekem pedig kihagyott egy ütemet a szívem. - Sejtettem, hogy tényleg a gyilkos nyomában van. Tehát, sietve felkerestem egy volt kollégámat, és kértem tőle egy szívességet. Bemérte az Ön mobilját. Mostanra sikerült tőle megtudnom, hogy hol van. Egy bélyegboltban, az éjszaka közepén... Egyből tudtam, hogy ide kell jönnöm. Meg kell tudnom, ki után nyomoz... És most végre vége lesz! Vége mindennek.

Egy fémes kattanással kibiztosította a pisztolyt.

- És, ha most Dan vagy Nick állna itt az Ön helyén, nekik is azt tanácsolná, hogy lőjenek?! – kérdeztem hadarva. Éreztem, hogy már nem sok választja el attól, hogy tényleg lövöldözésbe kezdjen.

- Nem tudom. Talán. – A férfi hangjából ekkorra végleg elolvadt a nyugalom álcája, és belső gyötrelemtől kínozva tört ki belőle: – Azt mondanám, hogy tegyék azt, amivel könnyebb együtt élni. És számomra ez az egyetlen, amit el tudok fogadni! Önnek fogalma sincs arról, mennyire szerettem Lant... Hogy szegény gyerekek hány éjszakát sírtak végig az anyjuk halála után, rémálmok közt hánykolódva... Hajnalig ültem az ágyuk mellett heteken át, és a kezüket fogtam, és ezerszer mondtam el nekik, hogy ne féljenek, megvédem őket a szörnyektől, akik az édesanyjukat bántották. Itt az ideje, hogy tényleg meg is tegyem!

- Ó, igazán? Szóval ez az a döntés, amelyikkel könnyebb együtt élni? – húztam fel a szemöldökömet. - Akkor csak képzelje el! Mi lesz a gyerekekkel, ha gyilkosságért lecsukják Önt, vagy körözött bűnözőként kell rejtőzködnie? Vagy magával rángatja őket egy becstelen, soha véget nem érő menekülésbe, vagy elviszi őket a gyámügy. Vándorolnak egyik nevelőszülőtől a másikig. A törődésének és szeretetének köszönhetően felépültek a traumából, amit a szüleik hirtelen halála okozott, de gondolja, hogy képesek lennének túltenni magukat az Ön összeomlásán is? Hová jutnak majd így, jó példa és támogatás nélkül? Mondjuk, egy utcai banda beszippantja őket. Akár pont a Keleti Sárkányok. Feng Cung Tao tárt karokkal várja az ilyen elkallódott lelkeket. Talán belőlük is gyilkos lesz, mint a nevelőapjukból. Végül is, pont ezt tanulják Öntől, nem? Hogy a világ egy borzalmas hely, ahol csak vér, erőszak és gyűlölet létezik, gyógyulás és továbblépés nem. A múltban kell élni, meg kell fulladni a tovatűnt események árnyai között, és az egyetlen, amit tenni lehet, hogy még több kegyetlenséget és szenvedést okozunk. Nick a rajztehetségét legfeljebb arra használhatja, hogy lepusztult épületek falára graffitiket fest két betörés vagy drogszállítás között. És majd az ő fotójukat is rendőrök nézegetik lemondó fejcsóválással a bűnügyi nyilvántartásban, ahogyan Ön nézte végig százak képeit a munkája során! Ezt választja?

Glasby lélegzetvételeinek üteme felgyorsult, és a mellkasa látványosan, zaklatott sebességgel emelkedett-süllyedt.

- Nem számít semmi más, csak ez – folytattam sietve, mert éreztem, hogy végre célba érnek a szavaim. – Nem számít, megérdemli-e ez az ember a halált. Nem számít, milyen nehéz lesz Önnek túltennie magát azon, ha nem állhat vérbosszút. Nem számít, hogy erkölcsileg igazolható-e vagy nem. Ez mind tök mindegy. Ne kezdjünk itt giccses filozófiai csatározásba! Csak a gyerekekre gondoljon! Arra, hogy milyen hellyé akarja tenni számukra a világot.

Glasby még egyszer rácsúsztatta az ujját a ravaszra, majd el is vette onnan. Aztán annyit nyögött:

- Nem fogom megtenni.

És akkor már Neathery is látta, hogy túl van az életveszélyen. A bélyegkereskedő ellépett mellőlem, majd letette a pisztolyát az egyik szekrénykére, és felemelte a kezét.

Glasby egy hosszú percig még rászegezte a fegyvert, aztán végre lehajtotta a fejét, és ő is félretette a pisztolyát az egyik polcra. Fellélegeztem.

Neathery halvány félmosollyal hátralépett, hogy elképesztő hidegvérrel bevárja a sorsát, mint aki tudja, hogy nincs olyan játszma, amit előbb-utóbb ne tudna megnyerni kellő türelemmel és ravaszsággal. Lustán hátrakönyökölt a mögötte álló szekrény egyik polcára. Elvettem a pisztolyát a szekrénykéről, és távolabb tettem tőle, biztos helyre, Glasby pedig levette a saját nyakából szürke sálját:

- Ezzel összekötöm a kezét, amíg kiérnek a rendőrök.

Neathery nyilván belátta, hogy nem sok választása van, és egykedvűen előrenyújtotta a karját. A mozdulat hatására azonban alig észrevehetően megingott a háta mögött tornyosuló polcsor. Nem volt nagy lendület, csak a fémszerkezet egy apró, véletlen megremegése. Ahhoz azonban pont elég, hogy meglökje a mellette álló szekrényt!

Jókora puffanással feldőlt egy sor vaskos bélyegalbum. A kötetek pedig Glasby letett pisztolyára borultak. Hatalmas dördülés hallatszott, és Paul Neathery elterült a raktár padlóján.

Egy pillanatig mindketten dermedten álltunk ott Glasbyvel. Nem hittünk a szemünknek.

Teljes némaság; levegőt venni is elfelejtettünk. A fülem még csengett a fegyverlövés hangos csattanásától. Szinte fájt a beállt csönd.

Aztán egyszerre tértünk magunkhoz, és odasiettünk Neatheryhez. Mozdulatlanul hevert. A feje körül rohamos sebességgel növekedett egy tűzvörös tócsa.

Térdre hullottam mellette, és próbáltam megállapítani, pontosan mi történt. A halántékát átütötte a váratlanul, véletlenül elsült pisztolyból érkező lövés, és vér bugyogott a sebből két oldalt. A bélyegkereskedő szemhéja még egyet rezdült, aztán megfagyott a kifejezés az arcán, és nem moccant. Egy görcsös rándulást sem láttam többé, egy árva rezzenést sem...

- Ó, ne... – leheltem, és a nyaki verőerére tettem a kezem, hogy érezzem, lüktet-e még. Semmi. Teljes mozdulatlanság.

- Hívok mentőt – hallatszott a háttérből Glasby tompa hangja.

- Nem, várjon! - Még egyszer kapkodva ellenőriztem Neathery életjeleit. Semmi. Aztán felkeltem mellőle, vértől csöpögő ujjakkal, és azt suttogtam: - Azt hiszem, meghalt, de jobb lenne, ha Ön is megnézné. Én csak egy mezei elsősegély-tanfolyamot végeztem detektív-pályafutásom elején.

Most Glasby térdelt le egy nehézkes mozdulattal, és ő vette szemügyre a földön heverő férfit.

- Halott? – kérdeztem aztán halkan.

Glasby arca fehérebb volt a falnál is, ahogy bólintott.

- Én... én... nem értem. Nem értem, hogyan... – motyogta. – Soha nem felejtkeztem még el arról, ha a pisztolyom ki van biztosítva. Nem értem... Nem gondolkoztam tisztán. Csak letettem oda... Bármelyikünket megölhettem volna...

Elhallgatott. Nem tudott tovább beszélni; a homlokára tapasztotta a holttest megérintésétől véres kezét.

- Egyszerűen elképesztő – tört ki belőlem –, hogy Ön akármit csinál, annak mindig borzalom lesz a vége!

- Sajnálom, én... – Glasby hangja elfúlt. A tenyerébe temette az arcát, és hosszan vett pár mély lélegzetet. Aztán leeresztette vérfoltos kezét. - Kihívom a rendőrséget.

Előhalászta a kabátja zsebéből a mobilját és az akkumulátorát, és készült összeszerelni a készüléket.

- Eszébe ne jusson! – Odakaptam, és megragadtam a csuklóját, hogy ne tudja összerakni a telót.

- Nincs más hátra...

- Várjon! Ki kell találnunk jobbat. Ha most kihívja a zsarukat, senki nem fogja elhinni, hogy ez baleset volt! Senki. Ráadásul még balesetként is súlyos gondatlanságnak minősülne!

- Nincs más választásunk. Meghalt egy ember.

- Mindenki tudja, hogy Ön milyen közel állt Csen Lanhoz. Az összes volt kollégája, a teljes rendőrség. A fegyvere is be van jelentve, nem? Azonosítani fogják a töltényt, és azt is tudják, hogy megszállottan kutatta a gyilkost. Azt pedig nem sikálhatjuk el, hogy Csen asszony gyilkosa Paul Neathery. Még ha meg is próbálnánk elhallgatni, előbb-utóbb kiderülne, és akkor Önt biztos, hogy gyilkossággal gyanúsítanák.

- Nem maradt más számomra.

Elgondolkodva az ajkamba haraptam.

- Talán előadhatnánk, hogy engem próbált megmenteni – próbálkoztam aztán. – Ez nem lenne rossz. Azt mondjuk, hogy Mr Neathery le akart lőni, és Ön megölte, hogy engem védjen. Csak attól félek, hogy ezzel kapcsolatban jogos kétségek merülnének fel. Ön pisztollyal érkezett a helyszínre, és egész nap kikapcsolta a telefonját. Elég gyanús. Az sem lenne túl szerencsés, ha a rendőrök beleásnák magukat Csang Kiu elrablásába és összeverésébe... Ha túlságosan utánajárnak a részleteknek, rá fognak jönni, hogy Mr Neathery halála előre kitervelt cselekménynek tűnik, és ha más nem is, a bosszúhadjárat napvilágra kerül. Ez pedig kétségeket támasztana a mesénk többi elemével kapcsolatban is. Azonban még ha a rendőrség esetleg nem bizonyít be semmit, a gyanú árnyéka akkor is örökre Önre vetül... A gyerekeknek ebben kell felnőniük...

- Nincs mit tenni. Engedje, hogy telefonáljak! – A férfi újabb mozdulatot tett a készülék összerakására, ám én belecsimpaszkodtam, véres foltokat hagyva a pulcsija ujján, és megakadályoztam a folytatást.

- Könyörgöm, álljon meg! Gondolkozzunk! – Szorítottam remegő ujjaimmal a csuklóját. – Muszáj valamit kitalálnunk. Ezt így nem jelenthetjük. Bármennyit számítson is a volt kollégáinak, hogy Ön egy közülük, egy véres leszámolást nem tudnak a szőnyeg alá söpörni! És az biztos, hogy sok kétes nyomot fognak találni, ha nyomozni kezdenek Ön után. Egy szerencsétlen baleset miatt nem teheti tönkre az életét!

Glasby behunyta a szemét, képtelen volt állni a tekintetemet.

- Vállalom a tetteim következményét – válaszolta aztán színtelen hangon. – Én hoztam ide a pisztolyt, én nem vigyáztam a kezelésére... Valóban én öltem meg ezt az embert. Egyébként is, amikor idejöttem, felkészültem arra, hogy gyilkosként fogom végezni. Így kell lennie.

- De hiszen meggondolta magát! Időközben hozott egy fontos döntést. Az életet és a gyerekeit választotta az értelmetlen, véres bosszú helyett.

- Talán a sors akarta, hogy mindenképpen bekövetkezzen...

- A francokat! – Elengedtem a férfit, hogy idegesen a hajamba túrhassak, véres csíkokat hagyva a homlokomon. – Jól van. Figyeljen! Támadt egy ötletem. Rám lő Mr Neathery pisztolyával. Utána itt hagyja nekem a pisztolyokat, fogja magát, és hazamegy. Ott minden csepp vért eltüntet magáról és a cuccairól, a ruháját pedig később a legnagyobb titokban elégeti. Figyeljen arra, hogy a kocsiját ne rögzítse itt a környéken biztonsági kamera, és a telefonját se rakja össze, amíg haza nem ér. Megértette?

- Hogy... hogyan? – hebegte Glasby kábán, mint aki nincs magánál.

- Ha megkérdezi holnap a rendőrség, azt mondja, hogy a közelében sem járt a raktárnak. És nem hozott ide semmiféle pisztolyt. Sőt, igazából nem is érti, hogyan tűnhetett el a pisztolya az otthoni szekrényéből. Rendben?

- De... de...

- Így a legbiztosabb, hogy Önt nem érheti semmi baj, és a gyerekeknek sem kell majd együtt élniük azzal a tudattal, hogy lehet, hogy Ön egy bosszúálló gyilkos. Figyelt minden részletre?

- Igen, de én...

- Jó, akkor most lőjön le!

Mivel a férfi csak fakó arccal bámult rám, üveges tekintettel, sietve hozzátettem:

- Nem kell súlyos sérülést okozni. Elég, ha súrolja a golyó a karomat. Ugye, tényleg jó céllövő volt zsarukorában?

- Elég jól ment, de...

- Remek, tökéletes. Akkor fogja Mr Neathery pisztolyát, távolodjon tőlem egy-két lépést, és lőjön rám, lehetőleg óvatosan, hogy ne legyen még nagyobb a baj! Meg kell sérülnöm, mert hihetőnek kell lennie az önvédelem tényének, de kettőt-hármat belelőhet a polcba is mellettem. Nos? Mire vár?!

Glasby még mindig nem mozdult, úgyhogy én ragadtam meg Neathery pisztolyát, és erővel a sápadtan hallgató férfi kezébe nyomtam.

- Gyerünk! – sziszegtem. - Igyekezzen! Álljon nagyjából oda, ahol most az áldozat fekszik, és bumm! Lőjön! Csak vigyázzon, nehogy belelépjen a vértócsába! Gyerünk már! Sietnünk kell, mert nem tudhatjuk, meghallották-e az utcán az előbbi lövést. Haladjon! Haladjon már!

Az utolsó szavakat már szinte kiáltottam, és Glasby végre magához tért. Odabotorkált a holttest mellé, és bizonytalanul rám fogta a pisztolyt.

- Nem lenne egyszerűbb, ha mégis inkább kihívnánk a rendőrséget? – nyögte. – Nem tudom, képes vagyok-e ezt végigcsinálni. Már túl sokat kellett hazudnom. Inkább bevallom az igazat.

- Felfogja, hogy ezért akár börtönbe is mehet?! Az elmúlt napokban elrabolt és megkínzott egy embert, aztán meg idejött gyilkosságra készülve egy csőre töltött pisztollyal... Az én vallomásom lenne az egyetlen, ami védené Önt; mert azt hazudnám, hogy a megmentésem miatt lőtt. Ki tudja, mire lenne ez elég? Nem állok éppen a legmegbízhatóbb ember hírében. Az előzményekért pedig mindenképpen felelnie kellene. Muszáj bebiztosítanunk, hogy ne érjen senkit baj egy vacak baleset miatt, és hogy ne nyomozzanak túl sokat. Ha magáért nem tenné meg, tegye meg a gyerekekért! Szükségük van Önre.

Ezúttal sikerült végleg meggyőznöm, ugyanis megcélozta a bal karomat, és egészen határozottá vált a mozdulat.

- Próbálja meg úgy, hogy ne a csontba menjen! – kértem, és becsuktam a szemem, hogy ne kelljen látnom, ami történik.

- Biztos benne, hogy készen áll erre? – kérdezett rá a férfi.

- Csinálja! Gondoljon arra, hogy Ön Paul Neathery, és próbál lelőni!

Hallottam a fémes kattanást, ahogy Glasby kibiztosította a fegyvert, és még erősebben összeszorítottam a szemem. Jókora dördülés.

Mintha izzó parazsat szorítottak volna a bal alkaromra, égő, szúró fájdalom hasított belé. Egy pillanatig még azt hittem, hogy elviselhető lesz az érzés, és csak felületesen súrolt a lövés, ám a nyilallás olyan rohamosan kezdett erősödni, hogy ha nem történt volna meg velem éppen abban a percben, el sem hittem volna, hogy ilyen létezik. Ösztönösen rászorítottam a másik kezem a fájdalmat lövellő gócpontra, és éreztem, hogy a tenyerem lucskos lesz a vértől. Két újabb csattanás. Glasby szétlőtte mellettem egy üvegvitrin ablakát és egy másik polc szélét. Felcsendült egy riasztó vijjogása.

- Jól van? – kérdezte a férfi tőlem, ahogy kezdett alábbhagyni a fülünk csengése, és kis szünetet tartott a riasztó is.

- Mégis, mit gondol?! – hördültem fel. Éreztem, hogy a fájdalom egy könnycseppet présel elő a szememből. Ujjaim görcsösen tapadtak a bal karomra, és vörös vérpatakok futottak le a kesztyűm szövetén.

- Sajnálom. Segítsek? Megnézzem, mennyire lett mély a seb?

- Nem, induljon haza! Nem hagyhat több nyomot. Menjen haza a gyerekeihez, kérem, siessen! Itt már nincs több dolga.

Glasby elhelyezte egy üres polcon Neathery pisztolyát, aztán tett felém egy tétova lépést, ám én csak a fejem ráztam kétségbeesett hévvel. Ekkor végre belátta, hogy fő az óvatosság, és elhátrált mellőlem meg a holttest mellől, elkerülve minden vértócsát.

- Boldogul egyedül? – kérdezte közben.

- Nem akad jobb ötletem, szóval, muszáj lesz. Ha a rendőrök nem találják az Ön nyomát a helyszínen, akkor nem lesz semmi okuk arra, hogy kételkedjenek a jogos önvédelem tényében. Szerintem, rekordsebességgel lezárják majd a nyomozást. Ne aggódjon, nincs nagy baj.

- Biztosan ne nézzek rá a sebre? Legalább futólag?

- Nem lenne szerencsés, ha még jobban összevérezném Önt! Menjen csak, megoldom.

Glasby vett egy nagy levegőt, és egy lépést hátrált a kijárat felé.

- Ne feledje, hogy ha a rendőrök kérdezik, Ön egyszer sem vette ki a szekrényből a pisztolyát mostanában – szóltam még utána –, és nem tudja, hová lett.

- Mit fog nekik mondani?

- Azt, hogy én loptam el. Elhoztam a fegyvert, hogy megvédhessem magam. Emiatt legrosszabb esetben is csak egy büntetőeljárást kell majd kiállnom lőfegyver eltulajdonítása és jogosulatlan használata miatt, már ha egyáltalán megindítják ellenem. Lehet, hogy a körülményekre való tekintettel elnézőek lesznek. Ön meg bizonyítani tudja majd, hogy megfelelően elzárva tartotta a pisztolyt, szóval, végképp nem érheti baj. Rólam elhiszik, hogy önvédelemből lőttem, így nincs mitől félnünk. Nekem tényleg nem lett volna semmi okom előre kitervelten meggyilkolni Mr Neatheryt. Nem lesz gond. Menjen! Ja, és legyen szíves, vigye magával a boltrészből a betörőkészletes ládámat, és csukja be távoztában a kassza alatti pult ajtaját! Csak, tudja jól, tegyen valamit a kezére, és ne hagyjon ujjlenyomatokat!

Miután Glasby távozott, lerángattam magamról a pulcsimat, és hevenyészett kötésként vérző karomra csavartam, elszorítva a lőtt sebet, eltorlaszolva a vér útját. Ezután felkaptam egy nagyítólencsék tisztítására szolgáló rongyot.

Nekiláttam sietve eltüntetni Glasby ujjlenyomatait a kilincsről, a polcokról, a pisztolyokról, az összes tárgyról, amihez hozzáért a boltraktárban. Pár sáros cipőnyomot is feltöröltem. Aztán Neathery saját pisztolyát beletettem a holttest tenyerébe óvatosan, úgy, hogy én magam ne hagyjak rajta vérnyomot vagy ujjlenyomatot. Megfelelően beakasztottam Neathery ujját a ravaszhoz, és lőttem is egyet a pisztolyával abba az irányba, ahol korábban álltam. Oké. Így lőpor került a kezére, és rajta vannak az ujjlenyomatai is a saját pisztolyán. Helyes. Jobbra-balra elhúzva párszor elmozdítottam a hullát az eredeti helyzetéből, hogy összezavarjam még jobban a nyomokat, aztán eligazítottam a kezében a fegyvert.

Kapkodva fogtam Glasby pisztolyát, és én is lőttem egyet Neathery irányába. Biztos, ami biztos, kellett a lőpornyomok miatt. Ezután már végre totál eltávolodhattam a hulla közeléből. Menetközben igyekeztem minél többfelé széthullatni, szétpacázni a vért a kesztyűmről és a karomról, hogy zavarosabbá tegyem a nyomokat, és nehezebb legyen pontos képet alkotni a helyszínről. Majd azt mondom, hogy bepánikoltam, és összefogdostam pár tárgyat, meg megrángattam a hullát, amikor az életjeleit ellenőriztem, és próbáltam magához téríteni. Emiatt legrosszabb esetben is csak egy hisztérikának nézhetnek, de nem igazán vádolhatnak meg semmivel.

Már csak annyi volt hátra, hogy leszedjem a karomat szorító pulcsi-kötést, hogy ne lássák rajtam, hogy volt elég lélekjelenlétem ellátni a sebemet. Összegyűrtem a textilt egy szánalomra méltó csomóba, úgy kezdtem vele itatgatni a szétfröcskölő vért. Miután kellően viharvert állapotba hoztam magam, és nagyjából úgy festettem, mint egy Zs-kategóriás darabolós horror hősnője a film végén, nyakig véresen, halálsápadtan, erőtlenül reszketve, elővettem a telómat. Benyomtam rajta a 911-et.

- Segítség! Segítsenek, kérem! Küldjenek egy mentőt, könyörgöm! Nemrég megtámadtak... – ziháltam bele a telefonba. Elfulladoztam a boltraktár címét is, aztán még annyit nyöszörögtem: – Kérem, segítsenek! Megsérültem, és... azt hiszem, lelőttem egy embert.

Utána pedig lerogytam a hideg padlóra.

Már csak vártam, hogy végre megszabadulhassak a vér és a sötétség rám zuhanó árnyas fogságából.

34. fejezet: A kórházban

Igyekeztem kényelmes szögbe igazítani a hátam mögött a párnát. Persze, azon meg sem lepődtem, hogy nem egy Hotel Hilton a kórterem, de hogy még egy normális párnát sem bírnak adni... Felsóhajtottam.

A lövöldözés éjszakáján hoztak be, miután a helyszínen elláttak, két fiatal gyilkossági nyomozó tüzetesen kikérdezett, és felvették a vallomásomat. Annyira kimerült voltam, hogy már a mentőautóban elnyomott az álom. Egy órára felébresztettek itt az orvosok, és összeöltötték a sebet az alkaromon, utána eldőltem a nekem kijelölt ágyon, és aludtam is tovább. Szinte elájultam. Szerencsére, nem ért csontot vagy porcot a lövés, csak a húst tépte fel. Mázli, mert elég vékony a karom, és akármilyen jól is céloz Glasby, simán meglőhetett volna sokkal súlyosabban is. Hajnalban azonban nem volt erőm ezen örvendezni.

Most viszont már jobban éreztem magam. Még mindig mocskosul fájt a lövés helye, hiába kaptam az éjjel helyi érzéstelenítőt. Talán már ki is ment a hatása. Viszont az energikusságom visszatért, és egyből felültem az ágyamon, ahogy felébredtem.

Próbáltam felkészülni arra lelkiekben, hogy mi vár rám ma. Tartottam attól, mi lesz, ha találkoznom kell Raullal. Biztos mérges lesz amiatt, hogy megszegtem az ígéretemet. Ha viszont majd látja, hogy viszonylag jól vagyok, nem sérültem meg súlyosan, és sikerült pontot tennem a Csen-ügy végére is, akkor talán megbékél. Nyilván egy darabig bosszankodni fog azon, hogy már megint magánakcióba kezdtem, de ezt kénytelen leszek elviselni. Mindenesetre furcsának tartottam, hogy nem jött be már az éjjel meglátogatni. Hiszen nyilván értesült a kollégáitól arról, hogy mi történt velem. Én magam kértem meg az engem kihallgató nyomozókat, hogy tájékoztassák. Elfelejtették volna? Vagy nem akarták hajnalban háborgatni? Na, mindegy, ma szerintem kiengednek saját felelősségemre, így majd személyesen számolhatok be neki a fordulatokról. Legalább a saját szám íze szerint adhatom elő az eseményeket. Jobb is lesz.

Álmos tűnődésemből Carolina Bonton érkezése rezzentett fel. Ő – a rendőrkapitánnyal ellentétben – már tegnap éjjel is jó darabig az ágyam szélén ücsörgött, és kitartóan kérdezgette, mennyire fáj az összevarrt seb az alkaromon, mialatt én próbáltam álomba merülni. Mivel a szomszédos folyosón ápolják a férjét, Carolina hipp-hopp értesült arról, hogy behoztak, és egyből itt termett.

- Hogy aludtál, Fridácska? – libbent be a kórterembe egy fényes, ezüstszínű szoknyaruhában, flitterekkel borított cipellőben.

- Köszönöm, egész jól. – Próbáltam jobban felülni, hogy még frissebbnek hassak.

- Képzeld, még nem is mondtam, mert nem akartalak a sérülésedkor terhelni, de csodálatos esemény történt tegnap délután! – A nő ragyogott az örömtől. – Edgar magához tért!

- Felébresztették végre az orvosok? De jó! És, hogy van?

- Remekül. Friss, fiatalos. Jobban néz ki, mint valaha.

Némi gyanakvással kezeltem a kijelentést.

- Az orvosok mit mondanak? – puhatolóztam.

- Hát, ők, tudod, mindenféle butaságot. De hát, ilyenek az orvosok! Olyanokon problémáznak például, hogy Edgar nem beszél. Hiába mondtam, hogy velem tud telepatikus úton kommunikálni, és egyébként meg már egyedül fel tud ülni. Mindent megcsinál, amit a gyógytornász kér tőle. Bíznak benne, hogy pár napon belül lábra tudják állítani. Be is hozom, jó?

Azzal a nő kisietett, és hamarosan betolta a férjét egy tolószékben. Edgar Bonton tényleg magánál volt, de nem festett túl fényesen. Tekintete a semmibe révedt, mintha nem fogná fel a külvilágot.

- Gyere, szívem, mondjuk el Fridának, amit tegnap beszéltünk! – suttogta neki a felesége, és közelebb tolta hozzám a férjét.

- Miről van szó? – vontam fel a szemöldököm.

- Szeretnénk együtt is megköszönni, hogy megmentetted Edgar életét. – A nő odalépett hozzám, és nagy pátosszal megragadta az egyik kézfejemet.

- Csak óvatosan, az a meglőtt karom...

Carolina nem zavartatta magát, megrázta a kezem. Egy pillanatra vakító fehér fájdalom borított el. Amikor nagy nehezen fókuszálni tudtam, a nő már elengedett, és az ágyam szélén ült.

- Arra gondoltunk Edgarral, hogy meghálálnánk, amit értünk tettél – magyarázta felhőtlen vidámsággal. – Csakhogy nincs ötletünk. Esetleg tudnál tippet adni?

Elgondolkoztam:

- Lenne egy dolog.

- Mondd, mi az!

- Emlékszik arra, amikor jövendőt mondott nekem az otthonában?

- Persze. Fényes jövőt olvastam ki. Biztosan igazán boldog leszel...

- Ugye, azt a részt, amikor a szerelmes férfiról beszélt, akivel bajt hozunk egymásra, azt a szomszédasszonyom javasolta Önnek?

Carolina szemmel láthatóan zavarba jött. Összekulcsolta maga előtt a kezét, és szaporábban kezdett pislogni.

- Ugyan, hová gondolsz, Fridácska! A gömböm mondta.

- Az asszisztensem tudta, hová megyek aznap délelőtt, és gondolom, előre felhívta Önöket. Tudta a telefonszámukat a nyomozati anyagokból. Megkérte Önt, hogy szője bele a jóslatába ezt a baljós dumát, hátha meggyőz, hogy lépjek tovább, és ne a rendőrkapitány után epekedjek. Így volt, igaz?

Carolina egyszerre lehajtotta a fejét.

- Látom, tudod. Így volt – vallotta be suttogva. – Ne haragudj! Nem akartalak megtéveszteni. Az asszisztensed tényleg felhívott aznap reggel. Azt mondta, hogy így talán segíthetünk neked. Jót akartunk, esküszöm!

- Tudom, semmi baj. Viszont ehhez hasonlót szeretnék én is kérni. Csak ezúttal az asszisztensemet küldeném el Önhöz egy kifogással, és neki kellene jövendőt mondani. Vállalja?

- Persze, ha jót teszünk a jóslattal.

- Semmilyen gonoszság nem lesz benne. Csak beszélni kellene neki is egy férfiról. Először adja elő a szokásos hókuszpókuszt, ahogyan nekem is...

- Tessék? – kérdezett közbe meghökkenve Carolina.

- Ja, úgy értem, először olvasson ki neki mindent, amit a gömb mutat – helyesbítettem. – És ezután kellene előállni azzal, hogy lát egy férfit az életében. Valakit, aki messze földhöz kötődik, de mégis közel van. El kellene mondani, hogy látja, hogy ez a férfi dölyfös és fennhéjázó. De azt is látja, hogy ez csak egy páncél, amellyel önmagát védi. Ez a férfi egy olyan országban él, ahol sosem érezhette magát odatartozónak, de már a saját kultúrájához sem tudott megfelelően kötődni, mivel itt nőtt fel. Mindezt azzal kompenzálja, hogy látványosan próbál fölé emelkedni átlagos embertársainak. Egész életében semmi más nem volt, amivel ki tudott tűnni, csak a műveltség és a tanulás. Így tudott gyökereket ereszteni két különböző világ közt megragadva. Évtizedeken át ez volt az egyetlen, ami különlegessé vagy egyéniséggé tehette annyi ember között, akikhez nem tartozott igazán. Ha lenézést is mutat mások iránt, az erre vezethető vissza. Valójában magát védi a magány nyomasztó érzésétől azáltal, hogy a saját felsőbbrendűnek tartott tudásának fényében fürdőzik. Ez a férfi nem rossz ember, csak sok türelem kell hozzá, és meg kell érteni, miért gondolkozik így. És talán megérdemelne még egy esélyt.

Megütögettem Carolina kézfejét.

- Meg tudta jegyezni?

Az asszony egyből bólintott.

- Szívesen elmondom – lelkendezett. – Igazán jól hangzik! Ha viszont ilyen részletes leírást adok, az asszisztensed nem fog rájönni, hogy te diktáltad le?

- Dehogynem, de nem baj. Érteni fogja.

*

Mrs Blackhawk délben érkezett, mivel előtte még le kellett rendeznie egy-két türelmetlen ügyfelet. Lepakolta a szatyrát az éjjeliszekrényemre, és nagy zörgéssel előhalászott belőle egy műanyag dobozt.

- Hoztam egy salátát, kedvesem. Magam készítettem.

Gyanakodva rásandítottam:

- Bacont tett bele?

- Nem, lelkecském, ebben csak sütőtökszeletek és zöldfélék vannak.

- Nos, akkor legközelebb is lelövetem magam, ha azt akarom, hogy tekintettel legyen az étkezési szokásaimra.

Az öregasszony megcsóválta a fejét, és a kezembe nyomta a műanyag dobozt egy villával együtt.

- Inkább egyél beszéd helyett! Jóval értelmesebben festenél.

Erre már nem mondtam semmit, csak falatozni kezdtem a salátából. Miután megettem, és kiderült, hogy szomszédasszonyom még a szószba sem kevert húslét, hálásan rámosolyogtam, ahogy visszaadtam a kiürített dobozt.

- Ma délután ki is engednek a kórházból! – újságoltam aztán. – Meg kell ünnepelni. Elmegyek Pattyvel berúgni a város legdrágább bárjába.

- Ejnye. Holnap fel kellene vennünk a munka fonalát. Csak mértékkel igyál!

- Jól van, jól van, nem kell aggódni! – legyintettem rá az ép kezemmel. – Végre megérdemlek egy kis önfeledt kikapcsolódást, nem? Legfőbb ideje, hogy...

Ekkor azonban belém fagyott a vidám folytatás, ugyanis a kórterem nyitott ajtaján át megláttam, hogy ingre tűzött rendőri jelvények villannak fel a kórházi folyosó végén.

Ahogy felfogtam, hogy zsaruk közelednek, összeborzoltam a hajam, hogy sajnálatra méltóbban fessek, és lelohasztottam a mosolyt az arcomról.

- Együttérző szipogás! – súgtam oda az asszisztensemnek. Az öregasszony rögtön megértett. Eltüntette ő is éledő mosolyát, és egy zsebkendővel nyomkodni kezdte a szeme sarkát. Síri hangon a szörnyű lőtt sebemről és az engem ért borzalmas traumáról kezdett sztorizni, féltőn igazgatva a takaróm szegélyét.

Két fiatal nyomozó érkezett, akikkel már korábban is találkoztam. Ők vették fel a vallomásomat a Neathery-ügyben. A nyomukban pedig ott lépdelt Gomez kapitány, sötét rendőri egyenruhájában.

Őszintén meglepett a rendőrkapitány felbukkanása. Egyrészt, a nagyvárosi kórházban ápoltak, a nagyvárosban történt a Neathery-ügy is, és ő nem illetékes az itteni ügyekben. Szóval, elég bizarr, hogy az ügyön dolgozó nyomozókkal jön. Másrészt, már eddig is furcsállottam a távolmaradását, és végképp nem számítottam rá, hogy a találkozásunk majd így következik be.

Raul kurta biccentéssel üdvözölte szomszédasszonyomat, de nekem még ennyi köszönést sem szánt. Csak megállt a háttérben, a kórterem falánál, karba tett kézzel.

A két fiatal nyomozó jóval barátságosabban köszöntött minket, aztán odajöttek az ágyamhoz. Feszélyezettnek tűntek, mintha nem szívből jönne, hogy a kórházban is háborgatnak.

- Sajnálom, hogy máris zavarjuk, kisasszony...

- Semmi gond. Mit tehetek Önökért?

- A helyszínelők jelenleg is rögzítik a nyomokat a Neathery-ügyben, és szeretnénk még pontosítani a kezdeti vallomását. Megtenné, hogy még egyszer átveszi velünk az eseményeket?

- Persze – villantottam rájuk egy hamis bájmosolyt –, de miért van erre szükség? Az éjjel mindent elmondtam, amit tudtam.

- Jó lenne minden részletet a helyére illeszteni... a bizonyítékok laboratóriumi feldolgozásához. - A két nyomozó összenézett. Láttam rajtuk, hogy tényleg nem érzik jól magukat amiatt, hogy máris újból ki kell kérdezniük.

- Oké. Esetleg, felmerült ellentmondás?

- Nem.

- Akkor meg?

A vállukat vonogatták rendes válasz helyett. Raul ekkor megtörte hallgatását, és halk, kifejezéstelen hangon annyit mondott:

- Én ragaszkodtam hozzá, hogy az itteni kollégáim vizsgálják ki alaposan az ügyet. A főparancsnokuk tartozott nekem egy szívességgel, így most a kedvemért megismétlik a vallomásfelvételt, a jelenlétemben.

Ajjaj.

Minden lelki erőmre szükségem volt, hogy a szemem se rebbenjen a rendőrkapitány szavait hallva. Mégis sikerült fenntartanom a mosolyt, és erőltetett lassúsággal visszafordultam a két nyomozóhoz:

- Természetesen, igyekszem segíteni a rendőrség munkáját. Kérdezzenek nyugodtan, bármit!

- Köszönjük a megértését! – A két nyomozó előszedett egy diktafont meg egy noteszt, és bajlódni kezdtek a vallomásom rögzítésének körülményeivel.

Raul meg sem moccant a háttérben.

Elkezdtük az elejétől átvenni, mi hogyan történt. Szerencsére még emlékeztem minden részletére a hazugságaimnak, így nem zavarodtam bele. Bemutattam dióhéjban a Csen-ügyet. Aztán elmeséltem, hogy Paul Neathery hagyott nekem egy levélkét a postaládámban. Ebben arra kért, hogy látogassam meg őt a boltja raktárában az éjszaka közepén. Sajnos, ezt a levelet kidobtam egy utcai kukába, nem emlékszem, pontosan hol. Talán a Strawberry vagy a Pineapple utca környékén egy konténerbe. Mivel ekkor már sejtettem, hogy a bélyegkereskedő lehet Csen Lan gyilkosa, de nem volt bizonyítékom, odamentem a találkozó helyszínére, hogy kiugrasszam a nyulat a bokorból. Biztos, ami biztos, vittem egy pisztolyt is magammal. Nincs saját fegyverem, ezért elloptam a megbízóm, Stephan Glasby pisztolyát, amíg ő nyelviskolában volt. De hát, ez igazán megérthető, hogy abban a helyzetben nem akartam védtelenül odamenni, nem? A rendőrségnek nem szóltam, mivel, mint mondtam, nem volt bizonyítékom. Nos, amikor a raktárba megérkeztem, Neathery valóban rám támadt, és többször felém lőtt a pisztolyával. Így kénytelen voltam lepuffantani. Csak azért hívott oda, hogy meggyilkoljon. Szörnyen megijedtem, és csúnyán meg is sérültem. Nem volt más választásom.

A két nyomozó egy idő után elunta. Nyilvánvalóan jobb dolguk is volt, mint újrarögzíteni egy kétségtelen önvédelmi ügy összes piszlicsáré részletét. Igazából a Csen-ügy és a szövevényes bélyeghamisítási biznisz sokkal jobban érdekelte őket, mint a vallomásomnak a második fele. Egy vörösbegyet nézegettek az ablak párkányán, miközben rákérdeztek sorban a mozzanatokra Neathery halálával kapcsolatban.

Raul viszont végig, az egész vallomásfelvétel alatt engem bámult. Le sem vette rólam a szemét. Azonban a tekintete nem szerelmes rajongást tükrözött, hanem inkább egy nyugtalanító, sötét érzést, olyasféle megszállottságot, amitől a szívem kihagyott egy ütemet. Igyekeztem minél ritkábban fordulni felé, és olyankor sem nézni egyenesen rá. Tudtam, hogy sejti, hamis vallomást teszek. És életemben először őszintén félni kezdtem tőle.

A kollégái sokáig faggattak, majdnem három órán keresztül. Ugyanis valahányszor le akarták zárni a kérdésfeltevést, és megerősítésért Raulra pillantottak, a rendőrkapitány némán nemet intett a fejével, jelezve, hogy faggassanak tovább.

Egyszer aztán végre megcsördült a nyomozók telefonja, és fontosabb ügyhöz hívták el őket. Akkor Raul kényszerű, feszült arckifejezéssel jóváhagyta a vallomásfelvétel lezárását. A két nyomozó pedig jobbulást kívánva elsietett.

Még mindig nem mertem Raulra nézni, így inkább azzal kötöttem le magam, hogy egy hajtincsemet próbáltam helyresöpörni a tenyeremmel. Mrs Blackhawk is eléggé zavarban lehetett, mivel kitartóan ügyködött a takaróm elsimításán.

- Minden szavad hazugság volt, igaz? – A hideg kérdés egészen váratlanul csattant.

Odafordultam, és abbahagytam a benyomás kedvéért siralmasan kócosra borzolt hajam rendezését.

A rendőrkapitány előlépett a háttérből. Barna szeme most szinte feketének tűnt, úgy elsötétült egy sosem látott érzelemtől. Amikor nem feleltem, csak rábámultam, csikorgó szavakkal szólalt meg újból:

- Lehet, hogy a kollégáimat be tudod csapni, de engem nem. Én tudom, hogy hazudtál. Láttam rajtad. Most is látom.

Nem mondtam erre sem semmit.

- Vagy nem te lőtted le azt az embert, vagy nem jogos önvédelemből tetted. Az első esetben egy gyilkosnak falazol, a második esetben te magad vagy egy gyilkos.

Nem válaszoltam ezúttal sem. Mrs Blackhawk nyikkant egyet mellettem, ahogy a védelmemre akart volna kelni, de leintettem, hogy hallgasson. Nem hagyhattam, hogy véletlenül utaljon arra, mi történt valójában.

A rendőrkapitány fürkészőn bámult az arcomba, úgy mormolta:

- Ha számítok neked egyáltalán bármit is... Ha van benned egy egészen kis őszinte szeretet irántam... akkor most, kérlek, mondd meg nekem az igazat! Mi történt a boltraktárban?

Egy pillanatig dermesztő csönd honolt, aztán Raul szemébe nézve azt válaszoltam:

- Minden úgy történt, ahogy a kollégáidnak elmondtam.

A rendőrkapitány arcizmai megfeszültek.

Mégis várt, mintha a reménynek egy végső, icipici szikrája még élne benne, hogy elő tudok állni magyarázattal. Valamivel, ami eltörölhet mindent, ami az előző órák során átfutott az agyán. Amikor azonban csak hallgattam, egy idő után kihunyt a szemében az utolsó bizakodó csillogás is, és már semmi más nem maradt az arcán, csak zord üresség.

- Most már végre tisztán látom, hogy miféle ember vagy – mondta, szinte egyszerű ténymegállapításként, ijesztő önuralommal. - Rá fogok jönni, pontosan mit tettél, és miért. És gondoskodni fogok arról, hogy minden hamisság és gerinctelenség, amit csak életed során elkövettél, visszaszálljon rád. Meg fogsz fizetni mindenért. Nincs más mondanivalóm a számodra.

Ezzel elfordult.

Éreztem, hogy nem túloz, nem csak felindulásból beszél. Korábban is megtörtént már, hogy megingott a bizalma bennem, vagy keserűséggel töltötte el egy-egy szabályszegésem vagy alattomosnak tűnő trükköm, de most nem erről volt szó. Tényleg, igazán nem hitt többé bennem.

Nem hibáztattam érte. Eléggé ismer ahhoz, hogy tudja, hazudtam. Ez ellen nincs mit tennem. De semmi sem lehetett olyan fájdalmas számomra, mint az a hideg gyűlölet, amit Raul sötét szemében megvillanni láttam.

Nem várva tovább válaszra, faképnél hagyott minket. Arra számítottam, hogy olyan erővel vágja majd be a kórterem ajtaját, hogy egy ápoló odasiet mellé a folyosón, kiokítani az intézményben tanúsítandó megfelelő magatartásról. Azonban a rendőrkapitány csak gépies halksággal becsukta az ajtót maga mögött, és egyenletes léptekkel távozott. Még láttam, ahogy a folyosón elhaladtában a kezét a nyakában lógó apró aranykeresztre teszi, mintha némán imádkozna.

Én pedig lefagyva ültem az ágy szélén, és kis időre még levegőt sem tudtam venni.

Aztán, ahogy Raul eltűnt a kanyarban, odaomlottam Mrs Blackhawk vállára, és az öregasszony blézerének a gallérjába temettem az arcom.

Egy darabig az asszisztensem sem tudott megszólalni.

- Most semmilyen értelmes vigasztaló szöveg nem jut eszembe, angyalom – dünnyögte aztán. – Azt hiszem, mégiscsak jó ötlet, ha ma este részegre iszod magad.

35. fejezet: Befejezés

George Roots finom, apró kis mozdulattal nyisszantott egyet a kezében tartott ollóval, és eltávolította az egyik orchidea elsatnyult hajtását. Én a bejárat mellé állított hirdetőtábla mellől néztem. A plakát jókora, színes betűkkel adta tudtára az erre tévedőknek, hogy az orchideakertészet kiárusítja a járókelőknek a virágai egy részét.

A művelet végeztével simán besétáltam, mivel a férfi most már tárva-nyitva tartotta az üvegház ajtaját, hogy minden látogató szétnézhessen.

- Jó reggelt! – köszöntem be. – Hétköznapi orchideakereskedés lett a kertészet fő profilja mostanában?

Roots felpillantott a virág gyógyításából, és meglepetten ismert fel. Nem háborodott fel azonban a jelenlétemen, hanem meglepő örömmel kísért beljebb.

- Eladok sok mindent, még alkudni is lehet – magyarázta közben, növényfoltos kesztyűjével megigazítva kereklencséjű szemüvegét. – Tudja, elestem jó pár ügyféltől a rendőrségi ügyem miatt, és a virágaim nagy részét elkobozták a vizsgálatok során, így most elölről kell kezdenem. A megmaradt készletem felét eladom, hogy legyen tőkém ritkább példányok legális beszerzésére. Nem bánom. Már rég itt volt az ideje az újrakezdésnek. Azon is gondolkodom, hogy egy jótékonysági akció keretein belül jövő hónaptól tanulmányi kirándulásokat szervezek ide az egyik közeli középiskola diákjainak. Talán akadna köztük egy-két érdeklődő. Kinevelhetnék néhány új segédet, akik napsütést hoznának az egyhangú munkanapok szürke sorába.

Egy darabig csöndben néztük egymást az üvegfalak fülledt, párás táblái között.

- Mennyiért adja azt a sárga, papucsalakú orchideát ott? – érdeklődtem aztán, rábökve az egyik növénykére. – Az asszisztensem úgyis hónapok óta nyaggat, hogy vegyek virágot az irodába. Igaz, ő ablakban nevelhető muskátlira gondolt, de kompromisszumos megoldásnak megtenné ez is.

*

- Ó, kedvesem, már megint elvontatták a közterület-felügyelők a kocsidat? – kérdezte szomszédasszonyom őszinte együttérzéssel az arcán, amikor beléptem az irodánk ajtaján.

Gondolom, az ablakból leste ki, hogy gyalog érkezem.

- Hát, el. – Levettem selyemsálamat, és felakasztottam a fogasra.

- A héten negyedjére?! Ez már zaklatás...

- És, mit csináljak? Tegyek panaszt a rendőrségen? – Rántottam egyet formára szedett szemöldökömön. Közben narancssárga, zöld szegélyű blézerem gombjaival bíbelődtem. – Nyilván maga a rendőrkapitány tűzött ki pénzjutalmat annak a szemfüles és szorgalmas közalkalmazottnak, aki a legtöbb bírságot tudja kiszabni rám. Komolyan, már azt várom, hogy mikor fog az önkormányzat kifejezetten rám írt helyi szabálysértéseket kitalálni, hogy még többször belém köthessenek. – Letettem a kabátkát a székem támlájára. – Amúgy viszont, jót tesz a mozgás, nem lesz bajom a több gyaloglástól. Ráadásul szükségem lesz minden kreatív leleményességemre, hogy a jövőben már csak olyan helyre parkoljak, ahol a legkisebb apróbetűs előírások sem csorbulnak. Kell a kihívás, nem igaz?

Némi erőfeszítéssel sikerült az utolsó mondat végére eltüntetnem minden bosszúságot a hangomból, és már energikus frissességgel dobtam le magam.

- Lássuk, mi vár ránk ma! – Odaperdültem az irodai székkel szomszédasszonyom irányába.

Az idős nő már előkészítette az aznapra szánt ügyek mappáját; az irattartó ott pihent az asztala szélén álló váza mellett, amelyben egy ág ázsiai bazsarózsa virított. Gondolom, tegnap este kapta, amikor színházba ment Hu professzorral.

- Felhozott a postás egy hatósági levelet – tudatta aggódón ráncolt homlokkal. – Kibontsam egyáltalán?

Egy kis habozás után bólintottam:

- Attól tartok, muszáj lesz megnéznünk. Essünk túl rajta!

Mrs Blackhawk feltépte a borítékot, és kiszabadította a tartalmát.

- Ó, jaj! – hümmögte maga elé, ahogy belenézett a levélbe. – Ez egy hivatalos tájékoztatás eljárás indításáról...

Kiforgattam a szemem.

- Már megint? Milyen eljárás?

- Azt írja, hogy a mai nappal megindították a detektívengedélyed és az irodánkra szóló általános működési engedély felülvizsgálatát. Indoklásképpen felhozza, hogy elloptad egy nyugalmazott rendőr pisztolyát, és azzal később lövöldözést idéztél elő. Így jogos kétségek merülnek fel a szakmai alkalmasságoddal kapcsolatban. Ha az eljárás végén kedvezőtlen döntés születik, azonnali hatállyal bevonhatják az engedélyedet.

- Nagyszerű! – Fanyarul elmosolyodtam. – És ugyan ki kezdeményezte a vizsgálatot? Nem tán Raul Gomez rendőrkapitány?

Mrs Blackhawk inkább nem is válaszolt, csak felkelt, odatotyogott mellém, és részvéttel megütögette a vállamat.

*

A füstölők és parfümök nehéz illatfüggönyét szinte vágni lehetett volna, ahogy beléptem a Bonton-ház előszobájába. Egy doboz csokoládéval és egy csomag kínai teával a kezemben látogattam meg Carolinát és Edgart. Az asszony éppen egy csésze cseresznyevirág ízesítésű teát kortyolt a nappaliban egymásra terített, színes szőnyegek hegyén üldögélve. Örömmel láttam, hogy jól fog jönni a tea-utánpótlás. A férje pedig a kanapé sarkán gubbasztott.

- Képzeld, Edgar hatalmas áttörést ért el a gyógyulásban! – fogadott kitörő lelkesedéssel a padlizsánlilára festett hajú nő. – Tegnap beszélni kezdett hozzám.

- Igazán? Ez szuper! Mit mondott?

- Azt, hogy „kulipintyó”.

- Ööö...

- Természetesen, kódolt üzenetnek szánta. – Carolina felpattant, majd megölelt. Aztán leült a némán, semmibe révedő tekintettel ücsörgő férje mellé, és megszorította a kezét. – Még dolgozom a megértésén, de már kezd tisztulni a köd az üveggömbömben. Hamarosan ki tudom olvasni az üzenet jelentőségét. És Edgar két napja jól fogja meg a kanalat. Fantasztikus, nem? Tegnap már egyedül ette a levest, nem is kellett segítenem.

Beláttam, hogy bár nem olyan fényes a gyógyulás üteme, mint ahogy a nő szavai hallatán belépéskor gondoltam, mégis egyértelmű a fejlődés. Rámosolyogtam a párra:

- Örülök, hogy a férje kezd jobban lenni.

- Ó, hát, persze! Edgar erős. Meg sem kottyan neki egy kis mérgezés! – Az asszony nyomott egy rúzsfoltos csókot a férje arcára. – Ugye? Jövő héten már akár tehetünk is egy kirándulást a tengerpartra.

- Talán azért egy repülőút még elég megterhelő lenne... – kockáztattam meg.

- Ugyan már! Edgar telepatikus úton mondta, hogy szívesen gyűjtene egy üvegcsényi sós vizet az új trükkjéhez. És ő biztosan nem tévedne ilyesmiben.

*

Glasbyt az otthonában kerestem fel. A kerítésnél állva cigarettázott, távolba révedő tekintettel. A két gyerek is kinn volt az udvaron, a füvön labdáztak. Ahogy odaértem, és köszöntem, Glasby szótlanul lehajtotta a fejét, magába roskadva. Fel sem nézett. A gyerekek elém futottak, és váltottak velem pár szót, mielőtt visszatértek a labdájukhoz.

Odaléptem Glasby mellé.

- Ugyan mi ez a kedvetlenség? – kérdeztem rá.

- Minek kérdezi? Tudja, mi történt. Nem vagyok jól – mormolta maga elé. – Nem tudok aludni.

- Miért nem?

- Nem érdemlem meg, hogy háborítatlanul itt legyek... Vállaltam volna a felelősséget azért, amit tettem.

Leültem a kerítés szélére a férfi mellé, és egy darabig csöndben néztem a semmibe fújt szürke füstfelhőket. Aztán odafordultam hozzá:

- Lehet, hogy valóban nem érdemli meg, hogy megússza mindezt. Sok rossz döntést hozott. Nem a raktár volt az első. Ennek ellenére azt gondolom, hogy Ön jó ember, és ezeknek a szegény gyerekeknek senki másuk nem maradt. És nem hiszem, hogy attól jobb hely lenne a világ, ha meghurcolnák vagy börtönbe csuknák Önt.

- Sajnálom... Úgy sajnálom...

- Ugyan, hagyja már!

- Nem kellett volna ezt tennem Önnel. Nem lett volna szabad hagynom...

- Nem volt más választásunk. – Ezzel igyekeztem is lezárni a témát, ám Glasby csak elgyötörten a tenyerébe támasztotta a homlokát.

Egyszerre odakocogott hozzánk a két gyerek, kezükben a labdával. Nick megkérdezte, féloldalra döntött fejjel:

- Stephan bácsi, miért vagy szomorú?

- Én csak... – A férfi hangja elfulladt.

- Stephan bácsinak eszébe jutott, hogy milyen rossz lenne, ha nem vigyázhatna rátok úgy, ahogy most teszi – válaszoltam én helyette. – De nem szomorkodik emiatt többé, mert örül, hogy itt lehet veletek, ebben a szép házban, biztonságban, szeretetben, és minden a legnagyobb rendben van.

Lopva oldalba böktem Glasbyt a könyökömmel.

- Igen, igen – válaszolta kis fáziskéséssel. Megdörzsölte a homlokát, aztán felnézett, és már mosolygott, bár a szeme még mindig bánattal telt volt. – Örülök, hogy itt lehetek veletek.

A két gyerek megölelte, majd szaladtak tovább, folytatni a játékot.

- Nem tudom, hogyan leszek képes ezzel együtt élni – motyogta aztán Glasby, alig hallhatóan. – Még több hazugság... Ráadásul, amit Ön tett értem... Az a rengeteg rendőrségi kikérdezés... Minden, amin keresztül kellett mennie... És feltételezem, hogy nem hagyja hidegen, amit ügyetlenségből elkövettem. Közben meg annyit kellett hazudnia miatta! Nekem kellett volna így bűnhődnöm, nem Önnek.

- Szerintem, az önmarcangolásból most már elég lesz ennyi. Ideje, hogy a jövőbe nézzen, és maga mögött hagyja a múlt árnyait!

- Sosem leszek képes ezt jóvátenni...

- Na, azért ebben csak ne legyen annyira biztos! – Minden további nélkül elővettem a táskámból egy megbízási szerződést, és a kezébe nyomtam. – Úgy tűnik, hogy a rendőrségi információs kapcsolatai a nyugdíjazása ellenére is olajozottan működnek. Nekem meg jól jönne egy megbízható informátor, aki hébe-hóba bekukkant a hatósági nyilvántartásokba, ha egy ügyhöz szükségem van rá. Ez egy titkos fél-asszisztensi állás lenne. Infókkal és nyomozói tippekkel kellene segíteni a bonyolultabb megbízásaim során. Mit szól hozzá? Úgyis azt mondta, hogy hiányzik a régi munkája, nem? – Mellékeltem a papiroshoz egy tollat is. – Minden lap alján alá kell írni. Mivel, mint mondtam, a megbízása titkos lesz, ezért részmunkaidős karbantartói állást írtam a szerződésre. Papíron Ön fog gondoskodni az irodai gépeim újratelepítéséről és a kávéfőző belső szűrőjének a kipucolásáról heti két órában. De valójában be sem kell jönnie, hanem távmunkában segít a kutatásaimban aprópénzért. Rendben?

A férfi vonásairól eltűnt a szomorúság, és olyan lágy, mélyről feltörő öröm ragyogta be fáradt, kékesszürke szemét, amit eddig egyedül akkor láttam tőle, ha a két gyerekre nézett.

- Miss Lorne, én... - Éreztem, hogy mondani szeretne valami komolyat.

Elébe vágtam:

- Nem szeretem a szívhez-szóló-hálálkodásos-happy-end-szerű nagy jeleneteket, úgyhogy ezt a részt ugorjuk át! Koncentráljunk most már tényleg a jövőre!

Mivel láttam, hogy ezzel még nem sikerült lebeszélnem Glasbyt a köszönetmondás szükségességéről, sietve hozzátettem:

- És, természetesen, a történtek után, ne számítson tisztes fizetésre hosszabb távon se!

*

Éppen hazafelé kanyarodtam nemrég kiváltott kocsimmal, amikor az egyik útra rátérve véletlenül megláttam Litvin professzort. A szőke, jól fésült szerb professzor egy lepukkant, összefirkált buszmegállóban várakozott. Az átlátszó, műanyag falakat karcolások és graffitik borították, és egy rongyos hajléktalan aludt az utasok számára kialakított padon.

Lehúzódtam a prof mellé a kocsival.

- Merre tart? – érdeklődtem.

- Munkába megyek, éppen a buszra várok.

- Jól van, én meg pont most akarok hazaindulni. Pattanjon be, elviszem! A kutatóközpont nem nagy kitérő, busszal viszont több mint egy óra az út innen.

- Rendben, köszönöm. – A férfi betette az egyik ülésre az aktatáskáját, és vigyázva, hogy ne gyűrődjön meg gondosan vasalt, fekete öltönye, beszállt. Észrevettem, hogy meglepő módon egy alsó árkategóriás konfekcióöltönyt visel a szokásos, egyedileg szabatott, több ezer dolláros ruhadarabjai helyett.

- Igazán nincs mit – siettem a válasszal. – Rengeteget segített a Csen-ügy megoldásában a fedett akciójával. Ön nélkül sosem értettem volna meg az elkövetők közti üzleti dinamikát. Hálás vagyok.

A professzor helyet foglalt mellettem, és közben rutinos mozdulattal leporolt az inge ujjáról egy apró, szürke tappancsnyomot.

Némileg elgondolkodtam a kérdésen, hogy vajon mit keres Litvin a nagyvárosban, a tömegközlekedésre várva, koszfoltos ingben, proli öltönyben, egy kutyarágta buszbérletet forgatva porcelánfehér, gondosan manikűrözött ujjai között – ahelyett, hogy a méregdrága luxuskocsijával furikázna! Úgyhogy, óvatosan rákérdeztem:

- Hogyhogy itt futunk össze?

- Képzelje, egy hete itt lakom.

Értetlenségtől üres tekintettel bámultam rá:

- Mi? Hol?

- Hat hónapra ideköltöztem Billhez. Ebből most telt el egy hét.

Még mindig nem igazán tudtam helyre tenni a professzor állítását:

- Micsoda?!

- Min csodálkozik ennyire? Bill azt mondta, hogy az Ön ötlete volt. Ön javasolta, hogy tartson el engem fél évig, cserébe azért a régi, féléves időszakért, amikor én fizettem neki mindent, és csak az én pénzemről szólt a kapcsolatunk.

- Ööö... – Továbbra is csak meredtem rá, lehidalva. – És Ön komolyan hozzá költözött?!

- Így tettem. – Litvin zavartan igazított egyet olcsó nyakkendőjén. – Miért döbbent meg ennyire? Hiszen Ön találta ki, nem?

- Én, de hát... öhm...

- Először meglepődtem magam is, hogy ilyen abszurd megoldást javasolt. El sem tudtam képzelni, hogyan juthatott az eszébe. Hiszen ott van a bankszámlámon a rengeteg pénz, ott van a gazdagon berendezett otthonom szobák egész sorával, a teljes kényelem. Dobjuk félre mindezt fél évre, holott a legnagyobb jólétben és anyagi megelégedettségben élhetnénk? Képtelen ötletnek tűnt. Aztán viszont arra gondoltam, hogy Ön eddig is sokat segített a kapcsolatunk tisztázásában, és a végén mindig igaza lett. Bizonyára jó oka volt, hogy ezt javasolta. Így hát, addig hánytam-vetettem magamban a tanácsot, amíg kisütöttem, hogy belevágok. Beláttam, hogy ezúttal is igaza van: csak így mutathatjuk meg Billel egymásnak, hogy tényleg nem az anyagiakról szól a kapcsolatunk. Hogy nem csak a vagyon kényelmében érezzük magunkat jól, hanem pénzügyi nehézségek közepette is boldogok lehetünk együtt. – Litvin professzor sápatag arcán enyhe rózsaszín pír jelent meg. – Bill is eléggé meglepődött a beleegyezésemen, először ő is körülbelül úgy nézett rám, mint most Ön. Másnapra viszont már csinált is helyet kettőnknek az albérletében. Úgyhogy, elkezdtük tanulni ezt az új életformát. Nem mondom, hogy zökkenőmentes, de mindketten igyekszünk.

Egy darabig még tátogtam, mint egy partra vetett hal, aztán sikerült végre összeszedni magam:

- Önök ketten aztán tényleg nem semmik!

- Most miért mondja ezt?

- Mindegy, mindegy. – Egy kicsit még a fejem rázogattam, aztán össze tudtam rakni egy normális választ: - Elnézést, az a helyzet, hogy nem gondoltam volna, hogy így fog elsülni az ötletem.

Litvin csak megütközve pislantott egyet:

- Nem értem, mi másra számított. Mindenesetre kimondottan hálás vagyok, amiért megoldást talált a problémánkra.

*

A közpark egyik téli napsütésben fürdő padján ültem, és a magam előtt álcaként kifeszített pletykaújság mögül lestem egy fiatal párt. A legújabb megbízásom az volt, hogy ellenőriznem kellett egy szigorú ügyfelem kamasz fiát, hogy tényleg csak matekleckét írni jár-e össze az egyik osztálytársával. Gyanítottam, hogy aligha van sok köze az algebrához az elmélyült csóknak, amelyben a két fiatal összefonódott egy szobor talapzatán ülve. Elő akartam halászni a telómat, hogy lopva lefotózzam a tilosban járó tiniket, ám ekkor árnyék hullott rám. Szinte a semmiből előbukkanva leült egy ember mellém.

Feng Cung Tao. A Keleti Sárkányok vezetőjének a nyakában háromsoros arany nyaklánc csillogott, giccsesen harmonizálva szintén aranyszínű kabátjával, de élesen elütve szeme fénytelen, halott sötétjétől és hosszú haja feketeségétől.

- Szép napunk van ma, nem igaz? – A hangja halk volt, mégis nyomasztóan hatott a télvégi hideggel keveredve.

- Valóban kellemes a napsütés, de úgy vélem, nem azért jött ide, hogy az időjárásról beszélgessünk. – Elfordultam tőle, és visszairányítottam a figyelmemet a fiatal párra.

- Tudja, az én szülőfalumban nem szokás egyből a tárgyra térni. Bárdolatlanságra vall. Százféle gondolat van az emberek fejében, de mégis egy százegyedik hagyja el a szájukat. Nem talál ebben egyfajta kalandos talányt?

- Gondolom, nem is illemtan órát tartani érkezett. – Az enyelgő tinikre szegeztem a tekintetem, nem néztem rá.

- Azért jöttem, hogy tisztázzunk pár dolgot.

Nem válaszoltam, hanem megnyitottam a telómon a fényképező alkalmazást, és lefotóztam a párocskát. Utána magam elé vettem a készüléket, és közelről tanulmányozni kezdtem, mennyire lett kivehető a kép.

- Tudom, hogy a rendőrség Ön miatt foglalta le az ezüstszürke sportkocsit – szólalt meg a férfi újból. – Alaposan átkutatták, az utolsó csapágyat is kiszedték a helyéről.

- Most Ön is bunkónak minősül, hogy máris a tárgyra tért, vagy eljutottunk a beszélgetésnek arra a fokára, ahol ez már megengedett?

- Talán gúnyolódásra méltónak tartja a szülőfalum hagyományait?

- Nem. Hanem azt tartom annak, hogy úgy tesz, mintha tényleg érdekelné a hazája kultúrája! Ha így lenne, nem lopna ki műkincseket és védett élőlényeket egy olyan szép és nagy múltú országból, mint Kína! Önben semmi tisztelet nincs az otthona értékei iránt. És engem akar kiokítani tradíciókról?

- Érdekes észrevétel. – Cung Tao arcáról nem olvadt le a nyugtalanító mosoly. – Azt hiszem, kedvelem Önt.

- Annak ellenére, hogy ráuszítottam a rendőrséget a szürke sportkocsijára?

- Valamint, az egyik rendőrségi besúgómra. Ezt is tudom. – Tartott egy kis szünetet. – Azt is tudom azonban, hogy az egyik legfontosabb emberem, Csang Kiu Önnek köszönheti az életét és az épségét. Így hát, úgy vélem, kvittek vagyunk.

- Nem Önökért tettem. – Miután megállapítottam, hogy a fénykép jól kinézhető, elraktam a mobilomat a táskámba, és végre a férfira emeltem a tekintetem: - Nem érdekel a boldogulásuk.

- Tudom, de így is jó szolgálatot tett nekünk. Csang Kiu olyan, mintha a testvérem lenne. Cserébe elnézem az autós trükköt, és megkímélem a botanikus életét is.

- Akkor miért jött ide?

- Azt akartam, hogy tisztában legyen ezzel. Jobb, ha tudja, hogy semmi nem kerüli el a figyelmemet. Ha esetleg a jövőben kereszteznék egymást az útjaink...

- ... Akkor lehet, hogy nem mangólevet rendelek majd, hanem inkább kipróbálom a múltkor említett bambuszpárlatot. – Rákacsintottam, és aztán újra elfordultam tőle.

Tudtam, hogy amikor legközelebb az irányába nézek, Feng Cung Tao már nem lesz ott. Csak a dérlepte, üres pad húzódik majd a helyén.

*

- Kedvesem, baj van. – Ezzel fogadott az asszisztensem, amikor megérkeztem az irodába, fényképeket rendszerezve menet közben a tabletemen.

- Még annál is nagyobb, mint hogy Gomez kapitány a ma reggeli lapban azt nyilatkozta, hogy a kétes önvédelmi ügyem bizonyítja, hogy képtelen vagyok a munkakörömmel járó etikai korlátok betartására, és szakmailag hiteltelennek nevezett? – Fújtam egyet. – Attól tartok, egy ilyen rosszhírkeltés után jelentősen meg fog csappanni az ügyfeleink száma.

- Sajnos, nagyobb a gond. Járt itt az adóhatóság, összeszedte a pénzügyekkel kapcsolatos papírjainkat, és lefoglalták mindet. Azt mondták, hogy kaptak egy fülest a rendőrségtől, hogy gond van az irodánk könyvelésével. És emlékszel, hogy hányszor elcsaltunk egy-egy nagyobb bevételt? Vagy amikor arra kértél, hogy kezdjek egy kis mismásolásba a Mortimertől érkező kifizetésekkel kapcsolatban? Sajnos, mindig megcsináltam, amit kértél...

- A rendőrségtől? – Már nem tudtam mást reagálni, keserű nevetésben törtem ki.

Egy darabig a kezembe temettem az arcom, aztán viszont nagy levegőt vettem, és úrrá lettem a fájdalommal telt kacajon. Helyet foglaltam az íróasztalomnál, és nekifogtam pár sminkcuccomat kipakolni a táskámból. Nem volt időm otthon pontot tenni az arcfestés végére, mivel az egyik csincsillám kipiszkálta a ketrec ajtaját hajnalban, és szétszaladtak a házban. Órákba telt, mire megtaláltam mindhármat. Így csak most tudtam befejezni a sminkemet, miközben szomszédasszonyomnak is folytattam a válaszadást: - Na, figyeljen, mamika, semmi ok az aggodalomra! Ha lebukunk, van egy kis félretett pénzem. Elhúzunk egy közép-amerikai szigetre, ahol nincs kiadatási egyezmény az Egyesült Államokkal, aztán napozunk és koktélt szürcsölünk a tengerparton. Addig is, fel a fejjel! Nincs időnk siránkozásra, mert fel kell pörögnie a Lorne nyomozóirodának. Új feladatok várnak ránk!

Kitámasztottam magam előtt talpas tükrömet, és hozzáláttam felkenni a rúzsomat. Egy darabig hallgattam, és csak akkor szólaltam meg újra, amikor az első réteget felvittem:

- Például, most közeleg Collin Whitmore gyilkosainak a tárgyalása. Marta Sorbet talkshow-jából már telefonáltak is, hogy szeretnének ebből az alkalomból egy tévés interjút készíteni velem mint az ügy briliáns felderítőjével. Azt hiszem, itt az ideje, hogy jó részletesen felidézzem élőadásban a Whitmore-ügyet. És, persze, „véletlenül” megemlítsem az inkompetens, korrupt rendőrség összes szerencsétlenkedését, a szűklátókörű rendőrkapitány bénázásaival együtt. Lehet, hogy itt-ott ki is színezem majd a történetet. Betoldok egy-két plusz adalékot néhány hatósági túlkapásról, rendőri brutalitásról és elkavart bizonyítékokról. Végül is, nem várhatják tőlem, hogy minden mozzanatra pontosan emlékezzem több mint fél év távolából, nem igaz?

<<Vége>>

www.rekairasai.hu